Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-03 00:00:00

27 квітня 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати, що поширені відповідачем відомості, що позивач поганий вихователь, недобросовісно ставиться до виконання своїх службових обовязків, застосовує фізичне насильство до вихованців, бє дітей садка, скоює злочини, є психічнохворою, не відповідають дійсності та принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача; зобовязати відповідача припинити неправомірні дії щодо приниження честі, гідності, ділової репутації відносно позивача, та зобовязати спростувати недостовірну інформацію шляхом принесення публічного вибачення в присутності співробітників та керівництва Дошкільного навчального закладу № 76 управління освіти Чернігівської міської ради та сусідів. Обґрунтувала позивач свої вимоги тим, що 13 квітня 2016 року в денний час за місцем роботи позивача (ДНЗ № 76 Управління освіти Чернігівської міської ради) [PERSON] почала висловлюватись в присутності завідуючої закладу [PERSON] та інших працівників про те, що [PERSON] поганий вихователь, недобросовісно ставиться до своїх обовязків, застосовує фізичне насильство до вихованців, бє дітей, що відвідують садок, та хворіє на психіатричне захворювання. Крім того, відповідач поширює серед сусідів негативну інформацію про позивача, те що остання є психічно хворою, її діти та онуки також потребують психіатричного лікування. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов та просили суд його задовольнити. Відповідач та її представник до суду не зявилися, представник відповідача подав письмові заперечення, в яких просив відмовити у задоволенні позову, та заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач про причини неявки суду не повідомила. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. У наданих в судовому засіданні поясненнях позивач стверджує, що 13 квітня 2016 року в денний час за місцем її роботи в ДНЗ № 76 Управління освіти Чернігівської міської ради [PERSON] почала висловлюватись в присутності завідуючої закладу [PERSON] та інших працівників про те, що [PERSON] поганий вихователь, недобросовісно ставиться до своїх обовязків, застосовує фізичне насильство до вихованців, бє дітей, що відвідують садок, та є прихічно хворою. Крім того, відповідач поширює серед сусідів негативну інформацію про позивача про те, що остання є психічно хворою, її діти та онуки також потребують психіатричного лікування. Згідно ст. 271 ЦК України зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя. Відповідно до ч. 1\~ст. 277 ЦК України\~спростуванню підлягає недостовірна інформація.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно зі\~ст. 1 Закону України «Про інформацію»\~під інформацією у цьому Законі розуміється документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі.\~\~ В п. 6, абзаці 5, 6 п. 15, п. п. 18, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи,\~а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" розяснено, що у разі поширення про фізичну особу недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, така особа має право пред'явити позов до поширювача інформації про захист гідності, честі чи ділової репутації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з ч. 3 ст. 227 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загально визначених правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та зясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. За змістом ст. ст.\~94,\~277 ЦК України, ч. 4\~ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного звязку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до положень ч. 1 ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право\~в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Водночас, в силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В ході судового розгляду позивач не надала суду належних та допустимих доказів поширення відповідачем 13.04.2016 в присутності завідувача ДНЗ №76 [PERSON] та інших працівників відомостей про те, що вона поганий вихователь, недобросовісно ставиться до своїх обовязків, застосовує фізичне насильство до вихованців, бє дітей, що відвідують садок. Факт поширення такої інформації відповідачем підтверджений винятково показаннями позивача, допитаної у судовому засіданні в якості свідка. Проте, свідки [PERSON] (завідувач ДНЗ №76), [PERSON] (вихователь ДНЗ №76) та [PERSON] (вчитель-логопед ДНЗ №76) категорично заперечили факт повідомлення [PERSON] таких відомостей. Відповідно до ст.\~277 ЦК України\~не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Отже, у законодавстві робиться чітке розмежування між інформацією фактичного характеру, яка має бути доведена, й оціночними судженнями, які не підлягають доведенню і спростуванню. Відповідно до частини другої ст. 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Як убачається з показань допитаного у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] (сусіда сторін), відповідач дійсно називала [PERSON], поряд з іншими образливими словами, «психічно хворою» під час конфлікту між ними, і це він почув випадково, знаходячись на своєму подвірї. Крім того, з пояснень як свідка [PERSON], так і свідка [PERSON], судом зясовано, що [PERSON], називаючи [PERSON] психічно хворою, мала на увазі спосіб поведінки позивача, а не діагноз її хвороби. Таким чином, на переконання суду, висловлювання відповідача «психічно хвора» у відношенні позивача є оціночним судженням, не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, є вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, що відповідає роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п.19 постанови від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» та прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Крім того, щодо обраного позивачем способу захисту свого немайнового права суд зазначає, що відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб, передбачений частиною 2 цієї статті, а також у спосіб, встановлений договором або законом. Пленум Верховного Суду України у п. 26 постанови від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» розяснив, що відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Суд не вправі зобовязувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК. Таким чином, захист немайнового права позивача в обраний нею спосіб, а саме зобовязати [PERSON] спростувати недостовірну інформацію шляхом принесення публічного вибачення, не може бути здійснений судом. Враховуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. У звязку з відмовою у задоволенні позову з позивача на користь відповідача належить стягнути 600 грн. витрат на правову допомогу.

Outcome: dismissed