Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цим позовом до відповідача та просить визнати за ним право на земельну частку (пай) у землі Колективного сільськогосподарського підприємства «ім. Калініна» Лаврівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області розміром 5,4 в умовних кадастрових гектарах. Позов мотивує тим, що в період з 1994 року по 2000 рік був членом Колективного сільськогосподарського підприємства «ім. Калініна», працював робітником. У 1995 році при здійсненні розпаювання землі в господарстві, як його член був включений під № 187 до списку громадян, які мають право на земельну частку (пай) в розмірі 5,4 га, що є додатком до державного акта на право колективної власності на землю Колективного сільськогосподарського підприємства «ім. Калініна» серії КР № 000005, зареєстрованого за № 5 від 4 вересня 1995 року. У подальшому на підставі рішення Долинської районної державної адміністрації від 25 листопада 1996 року № 624 позивачеві було видано на руки сертифікат на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] від 5 квітня 2000 року, про що свідчить запис в книзі № 222 від 5 квітня 2000 року. Позивач зазначає, що тепер на території Долинської міської ради має земельну ділянкою площею 5,89 га, однак ним втрачений сертифікат на право на земельну частку (пай), а тому в судовому порядку має відновити своє право на земельну частку (пай). Долинська міська рада надіслала до суду відзив на позовну заяву. Позов не визнає та просить відмовити у ньому. Відповідач зазначає, що позивачем не надано доказів, що йому видавався сертифікат на право на земельну частку (пай), а також доказів неможливості отримання його дубліката. Позивачеві при виході з колективного сільськогосподарського підприємства земельна ділянка не виділялась у натурі та державний акт не видався. На думку відповідача, позивачем обрано неправильний спосіб захисту права, оскільки йому слід ставити вимогу не про визнання права, а звертатися з позовом до Колективного сільськогосподарського підприємства «ім. Калініна» або його правонаступників з вимогою про виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта. Відповідач також вважає, що є неналежним відповідачем у справі, оскільки не порушував прав та законних інтересів позивача. Долинська міська рада також просить застосувати до цих правовідносин позовну давність. [PERSON] надіслав до суду відповідь на відзив. Вказує, що сертифікат втратив лише тепер. Сертифікат є документом суворої звітності та видається в одному примірнику. Жодним нормативно-правовим актом не передбачено видачу дубліката сертифіката. Позивач стверджує, що з 2000 року самостійно обробляє земельну ділянку та збирає врожаї. Маючи на руках сертифікат позивач вважав, що виготовити державний акт зможе в будь-який момент та за цього не вважав, що порушені його права. [PERSON] заперечує доводи відповідача, що він є неналежним, а також те, що ним пропущено строк позовної давності. Стверджує, що сертифікат є дійсним до отримання державного акта, а для його отримання будь-яких строків не встановлено. Долинська міська рада надіслала до суду заперечення на відповідь на відзив. Зазначає, що позивач звертався у 2015 році до суду з позовом про визнання права на земельну частку (пай) з підстав втрати сертифіката. На думку відповідача позивач зазначає неправду, оскільки ним ніколи не отримувався сертифікат. Не можна також брати до уваги зміст газети «Народне слово» від 10 червня 2021 року про публікацію оголошення про втрату сертифіката, оскільки цей доказ виготовлено після подання позову до суду. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, надіславши до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просить позов задовольнити. Представник Долинської міської ради в судове засідання не з`явився, повідомлявся про місце та час розгляду справи, про причину неявки не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не надіслав. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку про задоволення позову з таких підстав. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ч. 1 ст. 76 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. «ґ» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). За змістом пунктів 2, 5, 6 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. Видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації. Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками, особливості розпорядження землями та використання земель, що залишилися у колективній власності після розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) (далі - Закон). Відповідно до ст. 1 Закону право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Судом установлено, що 4 вересня 1995 року згідно з рішенням Лаврівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області від 10 серпня 1995 року № 48, Колективному сільськогосподарському підприємству «ім. Калініна» Лаврівської сільської ради видано державний акт на право колективної власності на землю серії КР 000005 (далі - Державний акт), за яким передано у колективну власність 2008,6 га землі в межах згідно з планом. Землю передано у колективну власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а. с. 77-79). Згідно зі списком громадян, які мають право на земельну частку (пай) із земель Колективного сільськогосподарського підприємства «ім. Калініна» Лаврівської сільської ради (додаток до Державного акта), [PERSON] включений до нього під № 187 (а. с. 89). Отже, [PERSON] за положеннями Указу Президента України 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» має право на земельну частку (пай) у землі Колективного сільськогосподарського підприємство «ім. Калініна» Лаврівської сільської ради. Зазначене право ним набуто у зв`язку із роботою робітником на цьому підприємстві та його членстві у ньому на момент видачі державного акта на право колективної власності на землю. Статтею 2 Закону передбачено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). З огляду на зазначене, основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. З матеріалів справи слідує, що [PERSON] отримав на руки сертифікат на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] від 5 квітня 2000 року, що підтверджується листом відділу у Долинському районі Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 19 жовтня 2020 року № 434/111-20 (а. с. 8). Доводи відповідача про інше є неспроможними, оскільки не підтверджені будь-якими доказами. За змістом положень чч. 1, 2 ст. 3 Закону підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради. Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Положення ст. 5 Закону визначають, що сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості); уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); уточняють місце розташування, межі і площі сільськогосподарських угідь, які підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв); укладають із землевпорядними організаціями договори на виконання робіт із землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) та виготовлення відповідної документації із землеустрою, якщо такі роботи виконуються за рахунок місцевого бюджету; сприяють в укладанні договорів на виконання землевпорядними організаціями робіт із землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), якщо такі роботи виконуються за рахунок осіб, які мають право на земельну частку (пай), або за рахунок коштів підприємств, установ та організацій, що орендують земельні частки (паї), проектів технічної допомоги тощо; надають землевпорядним організаціям уточнені списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); розглядають та погоджують проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); організовують проведення розподілу земельних ділянок між особами, які мають право на виділення їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), та земель, що залишилися у колективній власності, в порядку, визначеному цим Законом; оформляють матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку. Пунктом 17 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України передбачено, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Отже, зазначеною правовою нормою встановлено відсутність будь-яких строків для звернення із сертифікатом для виділення земельної ділянки в натурі. Згідно з п. 3 Порядку організації робіт та методика розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 лютого 2004 року N 122 (далі - Порядок) У разі виявлення після розробки проекту факту невключення одного чи кількох громадян, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, спадкоємців права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, інших громадян та юридичних осіб України, які відповідно до законодавства набули право на земельну частку (пай), до списку власників земельних часток (паїв), на підставі якого був складений проект, сільська, селищна, міська рада може прийняти рішення про: внесення змін до проекту розробником документації із землеустрою з метою забезпечення громадян необхідною кількістю земельних ділянок (на підставі відповідного договору); надання зазначеним громадянам земельних ділянок із земель запасу чи резервного фонду у розмірі відповідної земельної частки (паю). У разі неприйняття сільською, селищною, міською радою рішення щодо внесення змін до проекту або надання таких ділянок із земель запасу чи резервного фонду питання вирішується у судовому порядку. Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснив, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості). Член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року N 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. В абзаці 10 п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, Конституційний Суд України наголошував, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Частиною 2 ст. 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» від 10 липня 2018 року № 2498-VIII Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» доповнено ст. 14-1, що визначає особливості розпорядження землями та використання земель, що залишилися у колективній власності після розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) і якою повноваження щодо організації розподілу земель, що залишилися у колективній власності, залишені лише за сільською, селищною, міською радою, на території якої такі землі розташовані. За ч. 14 ст. 14-1 Закону до державної реєстрації права власності на земельні ділянки, що залишилися у колективній власності, сільська, селищна, міська рада може надати такі земельні ділянки в оренду на строк до державної реєстрації права власності на такі земельні ділянки. З моменту державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку договір оренди припиняється, а державна реєстрація припинення права оренди проводиться одночасно з державною реєстрацією права власності. У разі якщо договір оренди землі колективної власності, переданої в оренду в порядку, визначеному цією статтею, закінчився у зв`язку з набуттям права власності на неї до збирання врожаю, посіяного орендарем на земельній ділянці, орендар має право на збирання такого врожаю. Власник земельної ділянки має право на відшкодування збитків, пов`язаних із тимчасовим зайняттям земельної ділянки колишнім орендарем, у розмірі пропорційно до орендної плати з дня припинення договору оренди до дня збирання врожаю. Пунктом 21 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України визначено, що з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні" землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності. Зміст зазначених положень свідчить, що тепер саме міська рада є розпорядником землями та використовує землі, що залишилися у колективній власності після розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв). До державної реєстрації права власності на земельні ділянки, що залишилися у колективній власності міська рада навіть може надавати такі земельні ділянки в оренду на строк до державної реєстрації права власності на такі земельні ділянки. З матеріалів справи відомо, що [PERSON] на території Лаврівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області має земельну частку (пай) загальною площею 5,89 га, що підтверджується довідкою цієї ж ради від 29 жовтня 2020 року № 11/02-30 (а. с. 7). Це свідчить, що позивачеві раніше було розподілено земельну ділянку із земель колективної власності як члену колективного сільськогосподарського підприємства та особі, яка має право на земельну частку (пай) із земель такого підприємства, однак ним не було здійснено реєстрацію права власності на земельну ділянку у встановленому порядку. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом установлено та вище зазначалось, що позивачеві [PERSON] раніше видавався сертифікат на право на земельну частку (пай) члена Колективного сільськогосподарського підприємства «ім. Калініна» Лаврівської сільської ради. Цей сертифікат є основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай). Тепер цей сертифікат втрачено. За цього позивач не може підтвердити своє право, а тому звернувся до відповідача з цим позовом. Визначений ним відповідач є належним. Будь-яких правил, що встановлюють порядок видачі дубліката сертифіката на право на земельну частку (пай) члена колективного сільськогосподарського підприємства державою не встановлено, а тому таке право ним не може бути у визначений спосіб реалізоване. [PERSON] у засобах масової інформації повідомив про втрату ним сертифіката. Не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що суд не може брати до уваги публікацію в засобах масової інформації про втрату позивачем правовстановлюючого документа, оскільки така публікація здійснена після відкриття провадження у справі. [PERSON] надаючи зміст газети зазначив, що публікацію цим друкованим засобом масової інформації надруковано лише 10 червня 2021 року, про що також свідчить зміст газети, а відтак раніше подати цей доказ він не міг. Є необґрунтованими доводи відповідача про те, що позивачем пропущено позовну давність. За ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У свою чергу ч. 1 ст. 261 ЦК України передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів про те, що раніше Лаврівська сільська рада Долинського району Кіровоградської області не визнавала право [PERSON] на земельну частку (пай) члена колективного сільськогосподарського підприємства, а тому у позивача не виникало право на позов, відповідно строк позовної давності не починався. Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України № 716-р від 12 червня 2020 року, відповідно до абзацу 1 п. 7-1 розділу V «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено адміністративні центри та затверджено території територіальних громад Кіровоградської області згідно з додатком, зокрема с. Лаврівка входить до складу адміністративного центру територіальної громади м. Долинська. Постановою Верховної Ради України № 807-IX від 17 липня 2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», утворено, зокрема у Кіровоградській області Кропивницький район (з адміністративним центром у місті Кропивницький) у складі територій, зокрема, Долинської міської ради. Положеннями п. 6.1 розділу V «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до прийняття закону про адміністративно-територіальний устрій України закінчення повноважень сільських, селищних, міських рад, їхніх виконавчих органів, а також реорганізація сільських, селищних, міських рад, їхніх виконавчих органів як юридичних осіб у зв`язку із змінами в адміністративно-територіальному устрої України здійснюються з урахуванням таких положень: у день набуття повноважень сільською, селищною, міською радою, обраною територіальною громадою, територія якої затверджена Кабінетом Міністрів України (далі - сформована територіальна громада), припиняються повноваження сільських, селищних, міських рад, сільських, селищних, міських голів, обраних територіальними громадами, територія яких включена до території сформованої територіальної громади (далі - розформовані територіальні громади); після припинення повноважень сільських, селищних, міських рад, обраних розформованими територіальними громадами (далі - ради, що припиняються), їхні виконавчі комітети продовжують здійснювати свої повноваження до затвердження сільською, селищною, міською радою, обраною сформованою територіальною громадою (далі - новообрана рада), персонального складу її виконавчого комітету. Протягом зазначеного строку сільський, селищний, міський голова, обраний сформованою територіальною громадою, очолює такі виконавчі комітети та входить до їх персонального складу; сформована територіальна громада є правонаступником усього майна, прав та обов`язків розформованої територіальної громади з урахуванням особливостей, визначених підпунктами 5 і 6 цього пункту. Рішенням Долинської міської ради № 1 від 27 листопада 2020 року, визнано повноваження депутатів Долинської міської ради восьмого скликання з 27 листопада 2020 року. Отже, у день набуття повноважень Долинською міською радою, припинилися повноваження Лаврівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області, територія якої включена до території сформованої територіальної громади. З огляду на це, оскільки саме зараз Долинська міська рада не визнає право позивача на земельну частку (пай) члена колективного сільськогосподарського підприємства, про що свідчить зміст поданих заяв по суті, відповідно строк позовної давності позивачем не пропущено. Відповідач у змісті заперечень на відповідь на відзив зазначає, що позивач у 2015 році звертався до суду з позовом про визнання права на земельну частку (пай) у зв`язку із втратою сертифіката, а тому саме у цьому році дізнався про втрату правовстановлюючого документа, відповідно є підстави для застосування позовної давності. Суд не погоджується з такими доводами відповідача з огляду на таке. Ці доводи зовсім не спростовують того, коли саме у позивача виникло право на позов до цього відповідача. Дійсно у 2015 році у справі № 388/1565/15-ц позивач ініціював позов про визнання права на земельну частку (пай). Долинська міська рада чи Лаврівська сільська рада не були стороною того спору. Спір по суті розглянутий також не був, оскільки позов був залишений без розгляду. Окрім цього, матеріали цієї справи не містять доказів, що той спір пред`являвся з підстав втрати позивачем правовстановлюючого документа. Окремо слід зазначити, що задоволення цього позову ніяким чином не порушує прав відповідача. ЄСПЛ вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00). З огляду на вищезазначене, суд дійшов до висновку про задоволення цього позову. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У змісту позову позивач просить залишити за ним понесені судові витрати, а тому понесені ним судові витрати з огляду на положення ст. 13 ЦПК України розподілу не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved