Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-17 00:00:00

18 червня 2020 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] , яка підписана її представником - адвокатом Сербіною Л.В., до [PERSON] , в якій просить розірвати шлюб, стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі 2000 грн. щомісяця, починаючи з дня подачі позову і до досягнення дитиною повноліття, допустивши негайне виконання в розмірі платежу на один місяць. Як на підставу своїх позовних вимог позивач посилається на те, що сторони втратили почуття любові та поваги, спільного господарства не ведуть і подальше спільне життя і збереження шлюбу не можливе. Спільна дитина сторін є інвалідом та потребує постійного догляду і піклування, у зв`язку з чим позивач не має змоги працювати. Дитина проживає з позивачем і знаходиться на її утриманні. Відповідач не приймає участі у вихованні дитини та її матеріальному забезпеченні, що й зумовило необхідність звернення до суду. 22 червня 2020 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання. 06 серпня 2020 року до суду надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач зазначає, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися з червня 2019 року. В травні 2020 року відповідач подав позов про розірвання шлюбу, за який сплатив судовий збір. Вважає, що наявні підстави для відмови у розгляді даного позову. Щодо стягнення аліментів, зазначив, що постійно утримує дитину і грошима і продуктами харчування, і морально. Також купує одяг для сина та інші необхідні речі, на які вказує колишня дружина. Однак з певного часу позивач відмовилась надавати чеки з закупівель та почала вимагати більше грошей. Твердження позивачки про неможливість працевлаштування та необхідність постійного супроводу дитини вводить суд в оману, оскільки дитина знаходиться в школі без супроводу дорослих, постійного піклування не потребує, наявні у нього проблеми виліковні та адаптивні. Однак, колишня дружина відмовляється займатися з дитиною на додаткових заняттях зі спеціалістами, мотивуючи це зайнятістю. Відповідачем було запропоновано письмово вирішити питання аліментів, але лист повернувся. Коли дитина хворіє відповідач також надає допомогу. Сплата аліментів у розмірі 2000 грн. є для нього непосильною. Відповідач не має постійного місця роботи та фінансовий стан у зв`язку з карантинними заходами також змінився. Позивач також зобов`язана утримувати дитину. Позивач згоден сплачувати аліменти в розмірі 1500 грн. щомісячно, що становить більше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Представник позивача до судового засідання подала заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач до судового засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справи за відсутності сторін, на підставі наявних в справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 19 червня 2010 року Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 238. У період шлюбу у сторін народилася дитина: [PERSON] , [INFO] . Шлюбні стосунки сторони припинили, сумісне господарство не ведуть, проживають окремо, дитина проживає з матір`ю. Згідно ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, приймаючи до уваги, що сторони припинили шлюбні відносини, спільного господарства не ведуть, позивач наполягає на розірванні шлюбу, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, суд дійшов висновку, що позов в цій частині підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. За змістом ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст.115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Розглядаючи позовні вимоги щодо стягнення аліментів, суд виходить з наступного: Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частинами 1, 2 статті 15 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У статті 141 Сімейного кодексу України (СК України) визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов`язків і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За такого, суд вважає, що позивач правомірно вимагає стягнення аліментів на дитину до її повноліття. Визначаючи розмір аліментів, що належить стягнути на утримання дитини, суд виходить з такого. Згідно ч. 3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина. Згідно із ст.184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Статтею 182 СК України, передбачено обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно з ст. ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Визначаючи розмір аліментів, позивач посилається на те, що, що дитина є інвалідом і потребує постійного догляду та піклування, у зв`язку з чим позивач не має змоги працювати. Однак, на підтвердження цього позивач надає медичний висновок, який лише підтверджує право дитини на одержання державної соціальної допомоги дітей-інвалідів віком до 18 років. Докази, які свідчать про потребу дитини у постійному догляді, позивачем не надано, а отже не доведено, що позивач не має змоги працювати. Згідно положень ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Положеннями ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік», встановлено те, що в 2020 році прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 1 липня 2020 року становить 2318 гривень, тобто 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років становить 1159 гривень. Разом з тим, суд враховує, що встановлений прожитковий мінімум для дитини відповідного віку не є достатнім для належного забезпечення дитини всім необхідним, відповідач, заперечуючи проти стягнення з нього аліментів в розмірі 2000 гривень, надав суду докази своєї участі в утриманні дитини, те що відповідач є працездатним та має забезпечити дитині не тільки мінімальний рівень життя дитини, а достойний рівень, позивач також є працездатною і так само зобов`язана утримувати дитину. Відтак, суд вважає необґрунтованим розмір аліментів заявлений позивачем, який становить майже розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, при тому, що позивачем не доведено достатності заробітку відповідача для стягнення такого розміру аліментів. Стягнення аліментів з відповідача у визначеному позивачем розмірі - 2000 грн., є співрозмірними з урахуванням мети аліментних зобов`язань. Так, аліменти, спрямовані на утримання дитини, повинні бути достатніми і, разом з тим, співрозмірними з урахуванням мети аліментного зобов`язання. Таким чином, враховуючи вищевикладене та виходячи з принципу добросовісності та розумності (ч. 9 ст. 7 СК України), рівності прав та обов`язків батьків, суд вважає необхідним визначити розмір аліментів на утримання дитини - 1500 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Такий розмір аліментів на думку суду не поставить відповідача в скрутне становище та відповідатиме вимогам закону і не порушуватиме прав як позивача так і відповідача. Згідно статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, діючої на Україні з 27.09.1991 року, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відтак, позов в цій частині належить задовольнити частково. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача за вимогу про стягнення аліментів на користь держави належить стягнути судовий збір у розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial