Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-11 00:00:00

30 березня 2016 року позивач звернувся в Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Монтажно-налагоджувального підприємства "Ремавтоматика" - про визнання незаконним наказу № 57-к від 22.02.2016 року про звільнення, про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме - з 15.02.2016 року по момент фактичного розрахунку виходячи із середньоденного заробітку 100 грн. на день; заборгованості з заробітної плати в сумі 8000 грн. та стягнення моральної шкоди в сумі 15000 грн. В обгрунтування позову зазначив, що працював у відповідача з 12.10.2015 року, звільнений наказом від 22.02.2016 року № 57-к за п.4 ст. 40 КЗпП України, який вважає незаконним, оскільки в період з 03.02.2016 року по 12.02.2016 року він хворів, що підтверджено листком про непрацездатність ЛГФ № 345146. В понеділок, тобто 15.02.2016 року повинен був стати до роботи, однак погано почувався і знову звернувся до лікаря, що підтверджується довідкою № 2104 виданою комунальним закладом Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2. В період з 16.02.2016 року по 20.02.2016 року включно він знову хворів, що підтверджено листком непрацездатності ЛГФ № 132360. На засідання профспілкового комітету, на якому було надано згоду на його звільнення, його не запрошували, 23.02.2016 року він отримав листа з запрошенням на засідання від 15.02.2016 року, де мало розглядатись питання його звільнення за прогули з 03.02.2016 року, вважає, що повинні були відкласти розгляд питання і повторно його викликати. Днем звільнення вважається останній день роботи, згідно запису у трудовій книжці його звільнено 15.02.2016 року, тобто у цей день він не працював, тоді незрозуміло, що йому поставлено у провину. Відповідачем порушено ст. ст. 47, 116, 117 КЗпП України і не виплачено при розрахунку заборгованість по заробітній платі в сумі 8000 грн. 23.02.2016 року звірнувся до адміністрації відповідача з заявою про надаання копії наказу про прийом на роботу, про звільнення, довідку про розмір заробітної плати, про заборгованість з заробітної плати, однак на час звернення до суду документів цих не отримав. Вважає, що незаконними діями відповідача йому завдано моральної шкоди, яку оцінює у 15000 грн., оскільки він має двох неповнолітніх дітей, мало місце загострення хвороби і він переніс операцію, родина відчувала матеріальні труднощі через затримку у розрахунку і тривалу невиплату заробітної плати. В судовому засіданні позивач [PERSON] просив позов задовольнити у повному обсязі, пояснив, що при працевлаштуванні йому обіцяли заробітну плату 6 тис. грн., а насправді платили значно менше і у конвертах, умови роботи були неналежними, він постійно страждав від застуди, зарплату затримували, тому він прийняв рішення звільнитись. 02.02.2016 року він повідомив начальнику кадрів, що звільняється, але директор не погодив його заяву на звільнення за ст. 36 КЗпП України, тому позивач повідомив, що йде на лікарняний. 15.02.2016 року вийшов з лікарняного і приблизно о 13 годині прийшов до відділу кадрів, де надав лікарняний і довідку про те, що 15.02.2016 року зранку відвідував лікаря, його викликав до себе директор і став погрожувати, також погрожував син директора, який теж там працює, це все чув зварювальник [PERSON], який теж звільнився з підприємства. Пробувши на підприємстві близько години, позивач пішов до Заводського РВ поліції у м. Дніпродзержинську, де з приводу погроз директора написав заяву, а з 16.02.2016 року знову пішов на лікарняний. 22.02.2016 року з`явився на роботі після закінчення терміну лікарняного і отримав трудову книжку з записом про звільнення, лист з запрошенням на засідання профспілкового комітету отримав поштою 23.02.2016 року; через два тижні отримав на картку 1700 грн.; розмір реальної заробітної плати не знає, так як отримував її у конверті. Стверджує, що йому відмовили у звільненні за згодою сторін так як він став вимагати розрахунку, а грошей не було. 15.02.2016 року він був у лікарні і здавав аналізи, так як їх приймають з 07 ї ранку, потім чекав лікаря, робив флюрографію, був у лікарні довго, разом із ним був [PERSON]. До відділку поліції прийшов о 14.35. і писав там заяву, робочий день у нього до 15.30. із 7-ї ранку. Про те, що хворіє телефонував начальнику дільниці [PERSON]. Перед тим як звільнятись, здав усі цінності за обхідним листом ще 01.02.2016 року. Має дітей, несплачені кредити, вважає, що відповідачем завдано йому моральної шкоди, яку оцінив у 15000 грн., також не у повному обсязі сплачено заробітну плату, але довідок на підтвердження цього не має, до органів охорони праці не звертався, до поліції його з приводу розгляду заяви не викликали. Представник позивача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні підтримав заявлені позивачем вимоги, вважає, що відповідачем не враховано поважність причини відсутності на роботі позивача, так як він був відсутній через хворобу; про свою відсутність повідомляв завчасно, це обговорювали на оперативній нараді, його звільнили 15.02.2016 року, хоча він у цей день був на роботі. Просить задовольнити заявлений позов повністю. Представники відповідача - [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, підтримали подані письмові заперечення проти позову, в обгрунтування яких послались на те, що 02.02.2016 року позивач дійсно звернувся до адміністрації з заявою про звільнення за ч.1 ст. 36 КЗпП України, але позивач та власник підприємства не дійшли згоди про звільнення з цих підстав, тому [PERSON] було запропоновано розірвання строкового трудового договору згідно ст. 38 КЗпП України, відповідно до якої працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений орган за два тижні. З 03.02.2016 року по 13.02.2016 року позивач був відсутній на роботі, 03.02.2016 року у телефонній розмові з начальником кадрів [PERSON] повідомив, що виходити на роботу не збирається. За час його відсутності на роботі до нього за місцем проживання виїжджала комісія, його викликали на засідання профспілкового комітету. 15.02.2016 року він зявився на роботі о 13 годині 15 хвилин і надав листок непрацездатності ЛФГ № 345146 на підтвердження своєї відсутності з 03.02.2016 року по 13.02.2016 року, а також довідку від лікаря [PERSON] від 15.02.2016 року та знову покинув територію підприємства приблизно о 14.00. і до кінця робочого дня. 16.02.2016 року позивачу було направлено листа з приводу необхідності надати пояснення своєї відсутності. 22.02.2016 року, коли [PERSON] з`явився на роботі відбулися збори профспілкового комітету, його запрошували взяти участь, але він відмовився, про що було складено акт, збори прийняли рішення про звільнення позивача за п.4 ст. 40 КЗпП України, того ж дня винесено наказ про його звільнення за прогул з 15.02.2016 року, бухгалтерії надано розпорядження провести розрахунок, останнім днем роботи позивача є 15.02.2016 року, але у цей день він не працював. 22.02.2016 року [PERSON] отримав трудову книжку та був ознайомлений під розписку з наказом про звільнення, з ним проведений повний розрахунок з дотриманням вимог закону, на даний час заборгованість відсутня. Так як відповідачем при звільненні та розрахунку не порушено прав позивача, тому вимоги щодо стягнення моральної шкоди вважають безпідставними, у задоволенні позову просили відмовити повністю. Представник відповідача [PERSON] зазначила, що позивач не приховував, що працювати не хоче, а згідно Інструкції при наявності довідки про відвідування лікаря повинен бути лікарняний виданий тим же числом, згідно відповідей лікарні лікарняний виданий з порушеннями; позивач був матеріально відповідальною особою, тому одразу його звільнити не могли. Також представник відповідача [PERSON] вважала, що позивач пропустив строк позовної давності при зверненні до суду з вимогою про поновлення на роботі без поважних причин, оскільки з наказом про звільнення був ознайомлений у день його винесення, про що є його власноруч зроблений запис у наказі та особовій картці, отримав також 22.02.2016 року трудову книжку з записом про звільнення, тому міг звернутись протягом місяця до суду; вважає, що підприємство приймаючи рішення про звільнення, врахувало його попередню роботу, ставлення до праці і завдану підприємству шкоду, оскільки він працював майстром, за своїми посадовими обов`язками повинен розподіляти роботу в бригаді і через його відсутність на роботі бригада не розпочала своєчасно роботу і не виконала її у строк. Допитаний в суді у якості свідка [PERSON] пояснив, що 01.02.2016 року він та [PERSON] вирішили звільнятись з роботи, свідок працював зварювальником у бригаді позивача; 02.02.2016 року прийшли за розрахунком, але заяву позивача директор порвав і у звільненні йому відмовили, а свідок звільнився того ж дня; 15.02.2016 коли свідок прийшов за розрахунком його вигнали, а позивач посварився з адміністрацією і директор йому нагрубіянив; на даний час зі свідком розрахувалися повністю. Заяви про звільнення він та позивач написали 01.02.2016 року, здали усі речі за обхідним листком, тому оскільки позивач залишався працювати, він залишив йому свій робочий верхній одяг. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що раніше теж працював у відповідача начальником дільниці, зараз звільнився, позивач був у його підпорядкуванні; перед неявкою на роботу позивач телефонував та попереджав, що його не буде, про це також знав відділ кадрів. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомив, що є директором товариства, у якому працював позивач, пропрацював він недовго і пішов на лікарняний, потім не зайшовши до нього як директора, став у відділі кадрів вимагати звільнення за ст. 36 КЗпП України, зі свого кабінету він чув як позивач зааявив, що купить лікарняний, а з 03.02.2016 року він перестав ходити на роботу, потім 15.02.2016 року приніс довідку, що був у лікаря, а потім другий лікарняний, який мабуть теж купив. Свідок дав розпорядження зібрати комісію і поїхали до головного лікаря, потім звертались до обласного управління охорони здоров`я, з`ясували, що і лікарняний з 03.02.2016 виданий з порушеннями і довідка від лікаря не звільняє від роботи. Також комісія їздила додому до позивача, але він двері не відчинив, погрожував; 17.02.2016 року свідкові телефонував дільничий і повідомив, що від позивача є заява до поліції , свідок з даного приводу давав пояснення у поліції; позивача не звільнили за згодою сторін так як на його місце потрібно було знайти заміну, від цього залежала робота підприємства, строки виконання замовлень та оплата праці інших працівників, погроз на адресу позивача не висловлював. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що займає посааду начальника відділу кадрів на підприємстві відповідача, 02.02.2016 року позивач пішов з заявою про звільнення до юрисконсульта з приводу звільнення за ст. 36 КЗпП України, свідок доповіла директору, той не погодив заяву, так як на місце позивача потрібно було знайти заміну, свідок повідомила про це позивачеві, але той почав обурюватись, а наступного дня - 03.02.2016 року не вийшов на роботу, потім 15.02.2016 року прийшов близько 13.00 на роботу з довідкою від лікаря і лікарняним з 03.02.2016 року по 12.02.2016 року включно, пробув приблизно 45 хвилин на території і пішов, а 16.02.2016 року знову не вийшов на роботу. До нього з приводу відсутності їздила комісія додому, він двері не відчинив, потім телефонував їй особисто і погрожував. 22.02.2016 року позивач з`явився і приніс лікарняний лист, відмовився від участі у засіданні профспілкового комітету, про що склали акт і у цей же день його звільнили за прогул 15.02.2016 року, він 22.02.2016 року забрав трудову книжку і ознайомився з наказом про звільнення. За кожен день відсутності позивача складали акти, 15.02.2016 року він до роботи так і не став, він пробув на території приблизно 45 хвилин, а потім залишив підприємство. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомив, що працює охоронцем у товаристві, котре є відповідачем у справі, 15.02.2016 року о 13.00. з`явився [PERSON] на прохідній, свідок запитав його чому так пізно і мав право його не пускати, але йому зателефонували з відділу кадрів, тому він пропустив позивача; потім приблизно через 45 хвилин позивач вибіг з території, був у збудженому стані, погрожував, що купить лікарняний, він приходив зі своїм приятелем, висловлював погрози, але на чию саме адресу було незрозуміло. Суд, вислухавши сторони, свідків, дослідивши докази у справі, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог і заперечень. У відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України обставини, що визнаються сторонами, доказуванню не підлягають Згідно ст. 21 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. П.1 ст. 36 КзпП України передбачено припинення трудового договору за згодю сторін. Згідно ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Згідно ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 166 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Виходячи зі змісту ст. 233 Кодексу законів про працю України суд вважає, що є підстави вважати пропущеним позивачем з поважних причин строк звернення до суду для захисту своїх прав, які він вважає порушеними, оскільки у день звільнення він був ознайомлений з наказом про звільнення (л.с. 58), про що свідчить його підпис і чого не оспорює сам позивач, однак копію наказу йому вручено не було, чим відповідач порушив ст. 47 КЗпП України. Позивач був прийнятий на роботу наказом від 15.10.2015 року № 342-к з 16.10.2015 року майстром з посадовим окладом згідно штатного розпису (л.с.34) з посадовими обов'язками згідно інструкції (л.с.28-32), з якою він був ознайомлений при прийнятті на роботу, також з ним уладався договір про повну матеріальну відповідальність (л.с.33). У якості підстави поважності причин відсутності на роботі з 03.02.2016 року по 12.02.2016 року, а також 15.02.2016 року позивачем надано адміністрації відповідача довідку лікаря (копія на л.с.51) і лікарняний ЛФГ № 345146. Від позивача 22.02.2016 року у день видання наказу про звільнення відібрано письмове пояснення з приводу причин відсутності на роботі 15.02.2016 року (л.с.53), внесено подання на розгляд профспілкового комітету щодо його звільнення за прогул, від участі у засіданні позивач відмовився, про що складено акт, звільнення позивача за даної підстави погоджено рішенням комітету (л.с.54-57). Відсутність на позивача на роботі з 08.00. до 17.00. зафіксовано актом від 17.02.2016 року (л.с.17). З приводу його відсутності на роботі вже з 16.02.2016 року наказом № 12-к від 17.02.2016 створено комісію для проведення службового розслідування, складено акт про відвідування за місцем проживання і службову записку (л.с.106-108). З табеля обліку робочого часу (л.с.109-110) видно, що у лютому 2016 року позивач відпрацював 2 робочих дні (01 та 02 лютого), оплата 15.02.2016 року йому не проводилась. З показів свідків [PERSON], [PERSON], даних у судовому засіданні, вбачається, що позивач дійсно був відсутній на роботі 15.02.2016 року протягом робочого дня, за виключенням періоду часу тривалістю близько 45 хвилин, починаючи з 13.15. і до 14.00., коли він залишив територію підприємства, однак до роботи він так і не ставав, оскільки вже о 15.15. того ж дня він перебував у приміщенні Заводського відділу поліції м. Дніпродзержинська, де від нього було прийнято заяву про кримінальне правопорушення. При цьому з рапорта інспектора відділу поліції вбачається, що вказане повідомлення надійшло спочатку 15.02.2016 року о 14.25. на телефонну лінію 102 (л.с.136). З висновку за результатом звернення позивача складу кримінального правопорушення у діях [PERSON] не встановлено (л.с. 138). З письмових повідомлень органів охорони здоров`я (л.с.52, 61, 121) вбачається, що довідка про відвідування позивачем лікаря 15.02.2016 року констатує звернення до лікаря на прийом, але не звільняє від праці, крім того, з листа від 21.06.2016 року вбачається, що листок непрацездатності від 03.02.2016 року виданий з порушеннями вимог Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують непрацездатність громадян. Таким чином суд оцінює у сукупності наведені позивачем причини, через які він 15.02.2016 року не став до роботи, при чому вони не можуть бути визнані судом поважними виходячи з наступного. Як видно з інформації департаменту охорони здоров`я міської ради (л.с.121) позивач 11.02.2016 оглянутий лікарем, визнаний непрацездатним і йому видані направлення на обстеження, однак 12.02.2016 року листок непрацездатності закритий з позначкою "до праці" з 13.02.2016 року. Проходження медичного обстеження саме 15.02.2016 року, коли листок непрацездатності вже був закритий, позивач фактично здійснював з власної ініціативи, довідка про відвідування ним лікаря у цей день не містить часу і з неї неможливо зробити висновок, що позивач отримував медичну допомогу протягом періоду часу з 07.00. до 13.00., коли він прибув на роботу. Посилання на покази свідка [PERSON] не є належним доказом на підтвердження даного факту, адже сам свідок [PERSON] у суді не повідомляв про своє перебування у лікарні чи поліклініці разом з позивачем, він не є лікарем і не міг об`єктивно оцінювати фізичний стан позивача. Крім того, сам позивач у суді повідомив, що ще раніше - 01.02.2016 року ним було прийнято рішення про звільнення, 02.02.2016 року він звернувся з заявою про звільнення, однак не дійшов згоди з директором щодо строків та підстав звільнення, але і намірів продовжувати працювати надалі не мав. У суді позивач повідомив, що 15.02.2016 року не мав наміру ставати до роботи і пробувши на території підприємства близько години він через конфлікт з директором з приводу звільнення та розрахунку особисто вирушив до відділу поліції, хоча раніше його дзвінок на лінію 102 вже було зафіксовано; при цьому стверджував, що його стан здоров`я зранку потребував відвідування лікаря. Відповідно достовірних доказів наявності непрацездатного фізичного стану, котрі не дозволяли йому 15.02.2016 року виконувати обов'язки за трудовим договором, позивач не навів, а з обставин справи вбачається, що його стан дозволив йому прибути на територію відповідача, спілкуватись з працівниками адміністрації, потім особисто відвідувати відділок поліції. З огляду на ці обставини суд не має підстав визнати поважними наведені позивачем причини відсутності на роботі понад три години. Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості з заробітної плати суд не знаходить підстав для їх задоволення, оскільки позивачем не наведено жодних доказів існування такої заборгованості або спростування наданої відповідачем довідки (л.с.61, 62), згідно якої заборгованість з заробітної плати перед позивачем відсутня. До органів контролю за дотриманням законодавства в сфері охорони праці зі скаргами з метою перевірки нарахування та виплати заробітної плати позивач не звертався, так як не вважав це за доцільним, про що повідомив у суді представник позивача. Вимоги щодо стягнення коштів за затримку у розрахунку не заявлялись. У звязку з викладеним суд знаходить позовні вимоги позивача необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Так як судом не встановлено підстав для поновлення позивача на роботі, не встановлено факту порушення з вини відповідача прав позивача, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, оскільки не встановлено передбачених ст. 23 Цивільного кодексу України підстав для її стягнення. Виходячи з викладеного,

Outcome: approved