Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-07 00:00:00

[PERSON] (надалі - позивач) звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] (надалі - відповідач) заборгованість неустойки (пені) від суми несплачених аліментів. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що згідно виконавчого листа № 2-1622 від 04 лютого 2010 року, виданого Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області відповідача зобов'язано до виплати аліментів на її користь на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] в розмірі ? частки заробітку (доходу), але не менше, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до повноліття дитини. Однак, відповідач ігноруючи рішення суду та вимоги Сімейного Кодексу України про обов'язок батьків утримувати та виховувати свою дитину, умисно, аліменти не сплачував з 01 вересня 2013 року по 01 лютого 2014 року, тому за ним утворилася заборгованість по виплаті аліментів в сумі 13440 (тринадцять тисяч чотириста сорок) гривень 10 копійок, інших видів допомоги на утримання дитини не надавав, внаслідок чого вона, у відповідності до ч. 1 ст. 196 Сімейного Кодексу України має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Позивач в судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав частково в частині заборгованості в сумі 13440, 40 гривень. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 15 червня 2011 року сторони знаходилися в зареєстрованому шлюбі /а.с. 7/, від якого мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO] /а.с.8/. З урахуванням відповіді Новомосковського ВДВС Новомосковського МРУЮ від 25 лютого 2014 року № В10/1507, довідки розрахунку заборгованості по аліментах від 25 лютого 2014 року № В10/1507, відповідач зобов'язаний до виплати аліментів на користь позивача на утримання неповнолітньої дитини у розмірі ? частини заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожитого мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повнолітнього віку /а.с. 9-10, 11/. Заборгованість відповідача перед позивачем по аліментах станом на 01 лютого 2014 року становить 13440,10 гривень. Згідно вимог ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз'яснено, що передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Позивачем у відповідності до зазначеної норми закону обчислена пеня із наявної суми заборгованості, з якою погодився відповідач, яку суд вважає вірною. При цьому, суд враховує, що саме з вини відповідача утворилась заборгованість по сплаті аліментів на дитину, що підтверджено листом відповіддю ВДВС Новомосковського МРУЮ від 25 лютого 2014 року № В10/1507, а тому, відповідно до вимог ст. 196 СК України позивач має право на отримання неустойки (пені) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. При цьому, право, передбачене ст. 196 СК України, не пов'язується з дотриманням норм ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки платник аліментів отримав постанову суду про стягнення аліментів, тож був обізнаний про свій обов'язок сплачувати аліменти і свідомо ухилявся від їх сплати, не навівши суду доказів на підтвердження об'єктивних перешкод для своєчасної сплати аліментів. При цьому, відповідачем не доведено той факт, що несплата аліментів була наслідком тяжкої хвороби, іншої незалежної від нього обставини, доказів того, що заборгованість по аліментам виникла не з вини відповідача, останній суду не надав. Таким чином позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені за прострочення стягнення аліментів підлягають задоволенню. Водночас, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача заборгованості по несплаченим аліментам та судових витрат на юридичні послуги в силу того, що означена заборгованість повинна стягуватись виконавчою службою в порядку виконання рішення у справі №2-1622 і ухвалення судом нового рішення про стягнення заборгованості зі сплати аліментів за правилами ст.194 СК України призведе до повторного (подвійного) стягнення заборгованості, а розмір витрат на правову допомогу не підтверджено належними доказами (квитанцією, чеком, тощо). Крім того, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 243 гривні 60 коп.

Outcome: partial