Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-29 00:00:00

18 грудня 2019 року до Березівського районного суду Одеської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та на утримання дружини, з якою проживає дитина-інвалід. Ухвалою суду від 20.12.2019 року відкрито провадження по справі. У своїй заяві позивач зазначила, що 18 червня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Березівського міжрайонного управління юстиції в Одеській області між нею та [PERSON] був укладений шлюб, від якого у них народився син - [PERSON] - [INFO] , який ще з раннього віку має статус «дитини з інвалідністю», страждає на психічні розлади, втратив здатність розмовляти. Позивач зазначила, що їх син потребує постійного догляду, що робить неможливим для неї заробляти кошти на утримання не лише сина, а і власне себе самої. Від держави позивач отримує державну соціальну допомогу дітям з інвалідністю, про те цих коштів не вистачає на сплату комунальних послуг, харчування, одяг, і взуття, а саме головне на лікування їх сина, адже він потребує постійного лікування, реабілітації, занять з психологом, логопедом-дефектологом, психотерапевтом, неврологом. Позивач зазначає, що відповідач не приймає жодної участі у вихованні сина. Відповідач має офіційний дохід, являється працездатним та здоровим чоловіком. У зв`язку з вищевикладеним позивач просить суд задовольнити її заяву та стягнути з [PERSON] аліменти на утримання сина в розмірі 4000 гривень щомісячно до досягнення ним 18-ти річного віку та на утримання дружини в розмірі 1500 гривень щомісяця, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і протягом всього подальшого часу проживання з дитиною. Позивач та її представник у судовому засіданні підтримали свої позовні вимоги в повному обсязі та просила задовольнити їх. Відповідач в судові засідання 08.01.2020 року, 20.01.2020 року та 30.01.2020 року жодного разу не з`явився, хоча належним чином повідомлений про час, день та місце розгляду справи. Водночас, 16.01.2020 року подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Окрім цього, 08.01.2020 року подав до суду відзив на позовну заяву та заперечення на відповідь на відзив від 15.01.2020 року, в якому просив відмовити в задоволенні позову. Також вказав, що визначити стягнення у твердій грошовій сумі в розмірі 890 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Свої доводи аргументував тим, що являється інвалідом 3-ї групи та на даний час не працю, витрачає кошти на своє лікування. Дослідивши матеріали справи, врахувавши думку позивача, оцінивши і проаналізувавши докази, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав: В період перебування у шлюбі позивача та відповідача народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Згідно довідки виданої Березівською міською радою Одеської області 18 грудня 2019 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , проживає за адресою: [ADDRESS] , до складу її сім`ї входить син [PERSON] , [INFO] та чоловік - [PERSON] , [INFO] , який на даний час в вказаному будинку не проживає. З медичного висновку №14 від 18 червня 2019 року виданого головним лікарем Березівської ЦРБ вбачається, що [PERSON] , [INFO] має захворювання у вигляді органічного психічного розладу внаслідок раннього органічного ураження ЦНС. Судом також встановлено, що [PERSON] отримує державну соціальну допомогу по догляду за дитиною-інвалідом щомісячно, що підтверджується довідкою з управління соціального захисту населення від 13.12.2019 №975 та посвідченням серії [NUMBER] . Водночас, згідно наданих документів відповідача вбачається, що [PERSON] припинив підприємницьку діяльність та є інвалідом третьої групи, що підтверджується довідкою МСЕК №561323 та виписками з медичних карток. Згідно зі ст.5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу №4 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, «Дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування». Згідно зі ст.27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., «…батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини…». Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.ст. 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідно до частини третьої статті 181 Сімейного кодексу України, «за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів». Згідно статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Таким чином, системний аналіз норм законодавства, дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов`язані неухильно дотримуватися свого обов`язку щодо утримання та виховання дитини. За правилами ст. 88 СК України, якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною з інвалідністю, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною з інвалідністю та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає. Розмір аліментів тому з подружжя, з ким проживає дитина з інвалідністю, визначається за рішенням суду відповідно до частини першої статті 80 цього Кодексу, без урахування можливості одержання аліментів від своїх батьків, повнолітніх дочки або сина. Як вбачається з матеріалів справи та письмових пояснень відповідача у відзиві, дитина [PERSON] проживає разом з матір`ю. Згідно ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Крім того, ст. 182 СК України передбачає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до Закону України "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні": дитина з інвалідністю - особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист. При визначенні розміру аліментів суд враховує, що відповідач є батьком дітей і відповідно до ст. ст.180,181 СК України зобов`язаний надавати утримання своєму малолітньому сину до досягнення ними повноліття. Враховуючи викладене, беручи до уваги, встановлений законом мінімальний розмір аліментів на дитину, а також те, що позивачем не доведено можливість відповідача сплачувати аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі в розмірі по 4000 грн. щомісячно , суд вважає, що позов необхідно задовільнити частково та стягувати з відповідача аліменти на користь позивача на утримання сина у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 (дві тисячі) гривень щомісячно до досягнення ним повноліття. Суд вважає, що відповідно до вимог ст. 88 Сімейного Кодексу з відповідача слід стягувати аліменти на утримання позивача, яка проживає з дитиною з інвалідністю, однак позивачем не доведено можливість відповідача сплачувати аліменти в розмірі 1500 грн. щомісячно, а тому слід стягувати аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1 000 гривень щомісячно, протягом всього часу проживання з дитиною з інвалідністю та опікування нею, а в решті необхідно відмовити. Відповідно до ч. 1ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. В силу ч. 6 статті 141 ЦПК України, «якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України…» Враховуючи вищевикладене, суд вважає задовольнити позов частково.

Outcome: partial