Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-08 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», третя особа: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» про визнання кредитних договорів недійсними, про визнання недійсним іпотечних договорів. Позовні вимоги мотивовані тим, що 22 вересня 2006 року АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] уклали Договір про надання споживчого кредиту № 11043971000. В забезпечення виконання вказаного договору, 22 вересня 2006 року між Банком та [PERSON] було укладено Іпотечний договір б/н, відповідно до умов якого передано в іпотеку нежиле приміщення підвал, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Базарна, буд. № 69. Згідно пункту 1.1. Договору № 11043971000 банк надав [PERSON] кредит у розмірі 30 000,00 доларів США, а позичальник зобов'язався повернути кредит у повному розмірі в терміни та розміри, що встановлені Графіком погашення кредиту. Пунктом 1.3.1. того ж договору передбачено, що за користування кредитними коштами встановлюється процента ставка у розмірі 12,3 % річних. Згідно Графіку погашення кредиту позичальник зобов'язується повертати банку кредит у встановлених цим графіком розмірах та строки. Валютою повернення кредиту встановлено долари США. Відповідно [PERSON] зобов'язаний сплачувати кредит в іноземній валюті. Крім того, 17 листопада 2006 року АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] уклали Договір про надання споживчого кредиту № 11068405000. В забезпечення виконання вказаного договору, 17 листопада 2006 року між Банком та [PERSON] було укладено Іпотечний договір б/н, відповідно до умов якого передано в іпотеку нежиле приміщення підвал, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Базарна, буд. № 69. Згідно пункту 1.1. Договору № 11068405000 банк надав [PERSON] кредит у розмірі 35 000,00 доларів США, а позичальник зобов'язався повернути кредит у повному розмірі в терміни та розміри, що встановлені Графіком погашення кредиту. Пунктом 1.3.1. того ж договору передбачено, що за користування кредитними коштами встановлюється процента ставка у розмірі 12,3 % річних. Згідно Графіку погашення кредиту позичальник зобов'язується повертати банку кредит у встановлених цим графіком розмірах та строки. Валютою повернення кредиту встановлено долари США. Відповідно [PERSON] зобов'язаний сплачувати кредит в іноземній валюті. В подальшому, 12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та TOB «Кей-Колект» було укладено Договір факторингу № 1 та Договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, на підставі яких, як зазначає відповідач, до нього перейшли права вимоги, які виникли з Договорів про надання споживчого кредиту № 11043971000 від 22 вересня 2006 року та № 11068405000 від 17 листопада 2006 року й з Договорів іпотеки від 22 вересня 2006 року та від 17 листопада 2006 року, у обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора. Позивач вважає, що укладені з АКІБ «УкрСиббанк» Договори про надання споживчого кредиту № 11043971000 від 22 вересня 2006 року та № 11068405000 від 17 листопада 2006 року слід вважати недійсними, а як наслідок недійсними е укладені у забезпечення його виконання Іпотечні договори від 22 вересня 2006 року та від 17 листопада 2006 року, виходячи з наступного: Згідно статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини 3 статті 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК, частина третя статті 533 ЦК; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»). Стаття 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлює загальні вимоги до здійснення комерційними банками банківських операцій та передбачає для вчинення яких банківських операцій комерційним банкам слід отримати банківську ліцензію та письмові дозволи. Разом з тим, режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ. України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства визначається Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Згідно пункту 2 частини 1 статті 1 вищенаведеного Декрету, до валютних операцій відносяться операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Декрету, до валютних цінностей відноситься іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Відповідно до частини 1 статті 5 Декрету Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Згідно пункту «г» частини 4 статті 5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції, зокрема індивідуальної ліцензії потребують операції з використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Отже, індивідуальні ліцензії мають цільовий характер і надаються на вчинення разової валютної операції. Також за змістом аналізованої статті 5 Декрету, ліцензії на право вчинення операцій з валютними цінностями, видаються лише юридичним особам. Згідно частини 5 статті 5 Декрету одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії. Разом з цим, у АКІБ «УкрСиббанк» і у [PERSON], на момент укладання Договорів № 11043971000 від 22 вересня 2006 року та № 11068405000 від 17 листопада 2006 року індивідуальна ліцензія на використання іноземної валюти при здійсненні платежів за спірним кредитним договором була відсутня. Відповідно до пункту 1.5. Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483, згідно якого використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється: - якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій); - у випадках, передбачених законами України. Згідно з оспорюваним кредитним договором, банк надає позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, що встановлені Графіком погашення кредиту. Згідно пункту 1.2. вказаного Положення, воно регламентує порядок та умови видачі Національним банком України резидентам і нерезидентам індивідуальних ліцензій на використання безготівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу. [PERSON] в свою чергу, використовував готівкову іноземну валюту, як засіб платежу при виконанні своїх зобов'язань за спірним кредитним договором, вносячи готівкою долари США в касу АКІБ «УкрСиббанк». Згідно Розділів 1 Договорів № 11043971000 від 22 вересня 2006 року та № 11068405000 від 17 листопада 2006 року та Графіків погашення кредиту до них позичальник [PERSON] зобов'язаний сплачувати кредит в іноземній валюті. Отже, сторонами Договорів про надання споживчого кредиту погоджено, що позичальник вважається таким, що належним чином виконав свої зобов'язання перед банком, використовуючи при цьому готівкову іноземну валюту як засіб платежу. Згідно пункту 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України №492 від 12 листопада 2003 року, поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. Згідно пункту 1.1. Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених постановою Правління Національного банку України № 200 від ЗО травня 2007 року, ці Правила встановлюють порядок та умови використання готівкової іноземної валюти резидентами і нерезидентами в Україні. Відповідно до пунктів 6.1. та 6.2. Правил, фізичні особи - резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу у випадках: сплати мита, інших податків і зборів (обов'язкових платежів), митних зборів та фінансових санкцій відповідно до митного законодавства України; сплати платежів за охорону та супроводження підакцизних і транзитних товарів митними органами; оплати товарів і послуг у зоні, що звільнена від сплати мита та податків. Згідно пункту 6.3. Правил фізичні особи, а також юридичні особи - резиденти та іноземні представництва можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу в разі оплати дипломатичним представництвам, консульським установам іноземних держав дозволів на в'їзд (віз) до цих країн фізичним особам, які виїжджають у приватних справах та в службові відрядження. В листі Національного банку України №28-110/1941-3601 від 02 червня 2000 року «Про здійснення резидентами України операцій згідно з Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», зазначається наступне: «наявність у банку генеральної ліцензії не надає йому права на здійснення валютних операцій, які згідно із ст. 5 Декрету мають проводитись лише на підставі індивідуальної ліцензії Національного банку України». За приписами частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частина 1 статті 227 ЦК України встановлює, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. В пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначається: «правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227 ЦК є оспорюваним. Вимоги про визнання такого правочину недійсним можуть заявлятися як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено її права чи законні інтереси, а також органами державної влади, які відповідно до закону здійснюють контроль за видом діяльності, яка потребує ліцензування.» Отже, оспорювані Договори про надання споживчого кредиту № 11043971000 від 22 вересня 2006 року та № 11068405000 від 17 листопада 2006 року відповідно до статей 203,215,227 ЦК України є недійсними. Згідно частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до приписів частини 2 статті 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення; якщо інше не встановлено цим Кодексом. Цивільним кодексом України у параграфі 6 глави 49 не передбачено інших негативних наслідків визнання недійсним основного зобов'язання, забезпеченого договором застави (іпотеки), як визнання недійсним і додаткового зобов'язання. Відповідно до частини 5 статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відтак, в зв'язку з недійсністю спірних Договорів та на підставі положень статті 548 ЦК України Іпотечні договори б/н від 22 вересня 2006 року та від 17 листопада 2006 року є недійсними. На підставі викладеного, позивач просить: 1.Визнати недійсним Договір про надання споживчого кредиту № 11043971000, укладений 22 вересня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON]. 2.Визнати недійсним Договір про надання споживчого кредиту № 11068405000, укладений 17 листопада 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON]. 3.Визнати недійсним посвідчений Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], Іпотечний договір, укладений 22 вересня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON], реєстровий номер 3716, відповідно до якого в іпотеку передано нежиле приміщення підвал, розташоване за адресою: місто Одеса, вулиця Базарна, будинок № 69. 4.Визнати недійсним посвідчений Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], Іпотечний договір, укладений 17 листопада 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON], реєстровий номер 4751, відповідно до якого в іпотеку передано нежиле приміщення підвал, розташоване за адресою: місто Одеса, вулиця Базарна, будинок № 69. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі. Представники Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» в судове засідання не зявились, однак згідно поданих клопотань просили відмовити у задоволенні позовних вимоги, а також справу розглянути у їх відсутність. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. Так судом встановлено, що 22 вересня 2006 року АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] уклали Договір про надання споживчого кредиту № 11043971000. В забезпечення виконання вказаного договору, 22 вересня 2006 року між Банком та [PERSON] було укладено Іпотечний договір б/н, відповідно до умов якого передано в іпотеку нежиле приміщення підвал, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Базарна, буд. № 69. Згідно пункту 1.1. Договору № 11043971000 банк надав [PERSON] кредит у розмірі 30 000,00 доларів США, а позичальник зобов'язався повернути кредит у повному розмірі в терміни та розміри, що встановлені Графіком погашення кредиту. Пунктом 1.3.1. того ж договору передбачено, що за користування кредитними коштами встановлюється процента ставка у розмірі 12,3 % річних. Згідно Графіку погашення кредиту позичальник зобов'язується повертати банку кредит у встановлених цим графіком розмірах та строки. Валютою повернення кредиту встановлено долари США. Відповідно [PERSON] зобов'язаний сплачувати кредит в іноземній валюті. Крім того, 17 листопада 2006 року АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] уклали Договір про надання споживчого кредиту № 11068405000. В забезпечення виконання вказаного договору, 17 листопада 2006 року між Банком та [PERSON] було укладено Іпотечний договір б/н, відповідно до умов якого передано в іпотеку нежиле приміщення підвал, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Базарна, буд. № 69. Згідно пункту 1.1. Договору № 11068405000 банк надав [PERSON] кредит у розмірі 35 000,00 доларів США, а позичальник зобов'язався повернути кредит у повному розмірі в терміни та розміри, що встановлені Графіком погашення кредиту. Пунктом 1.3.1. того ж договору передбачено, що за користування кредитними коштами встановлюється процента ставка у розмірі 12,3 % річних. Згідно Графіку погашення кредиту позичальник зобов'язується повертати банку кредит у встановлених цим графіком розмірах та строки. Валютою повернення кредиту встановлено долари США. Відповідно [PERSON] зобов'язаний сплачувати кредит в іноземній валюті. В подальшому, 12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та TOB «Кей-Колект» було укладено Договір факторингу № 1 та Договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, на підставі яких, як зазначає відповідач, до нього перейшли права вимоги, які виникли з Договорів про надання споживчого кредиту № 11043971000 від 22 вересня 2006 року та № 11068405000 від 17 листопада 2006 року й з Договорів іпотеки від 22 вересня 2006 року та від 17 листопада 2006 року, у обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора. Позивач вважає, що укладені з АКІБ «УкрСиббанк» Договори про надання споживчого кредиту № 11043971000 від 22 вересня 2006 року та № 11068405000 від 17 листопада 2006 року слід вважати недійсними, а як наслідок недійсними е укладені у забезпечення його виконання Іпотечні договори від 22 вересня 2006 року та від 17 листопада 2006 року, оскільки АКІБ «УкрСиббанк» не мав індивідуальної ліцензії Національного банку України» на здійснення валютних операцій, а тому, визначення в договорах валюти як засоби видачі та повернення кредиту є порушенням чинного законодавства. 28 жовтня 1991р. НБУ видано АКІБ «Укрсиббанк» банківську ліцензію № 75 на право здійснювати банківські операції, у тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, та письмовий дозвіл №75-2 від 24 грудня 2001р. на право здійснювати операції з валютними цінностями. Згідно пункту 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. Згідно пункту 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. На підставі викладеного, суд вважає, що відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Outcome: dismissed