Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-10 00:00:00

\~\~\~\~ [PERSON] звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], про визнання удаваним правочину. Позовні вимоги [PERSON] мотивував тим, що через складне матеріальне становище влітку 2001 року він змушений був продати належний йому на праві приватної власності легковий автомобіль марки «FORD FIESTA» 1984 року випуску, про що він розмістив оголошення на порталі оголошень auto.ria.com. На оголошення відгукнувся [PERSON], і між ними було досягнуто домовленості щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу автомобіля, зокрема ціни та умов передачі транспортного засобу. Проте, відповідач запропонував оформити відчуження транспортного засобу шляхом видачі йому довіреності на володіння, користування і розпорядження автомобілем. Відповідач запевнив [PERSON] в тому, що таким способом можна зекономити гроші та час, а його влаштовує довіреність, оскільки в ній зазначаються всі повноваження, які будуть притаманні йому, як власнику автомобіля. Таким чином, сторони погодились замаскувати реально укладений договір купівлі-продажу автомобіля договором доручення із оформленням генеральної довіреності та написанням розписки продавцем про отримання коштів. Отже, 17 червня 2011 року відповідачем було сплачено позивачу попередньо обумовлену суму 20\~600 грн. за вищевказаний автомобіль. На підтвердження даного факту була відразу написана розписка. Після цього позивачем було оформлено довіреність на імя відповідача на право керування на території та за межами України, належним йому автомобілем. У вказаній довіреності відповідачу надавалось право продати, обміняти, здавати в найм (оренду), позичку вказаний автомобіль на власний розсуд. Довіреність видана на термін дії до 17.06.2021 року. Позивач зазначає, що в дійсності між ними було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу, однак даний правочин ними було приховано шляхом видачі довіреності та написання розписки. Після оформлення довіреності [PERSON] передав відповідачу свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі від автомобіля. В подальшому [PERSON] вільно і безперешкодно володів транспортним засобом та використовував його у своїх особистих потребах. Наразі позивач фактично не визнає за собою права власності на згаданий автомобіль, проте він офіційно вважається його власником. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом та просив визнати договір доручення, оформлений у вигляді довіреності від 17 червня 2011 року, посвідченої від імені [PERSON] приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстрованої в реєстрі за №1063, удаваним правочином, під яким було приховано договір купівлі-продажу транспортного засобу «FORD FIESTA», 1984 року випуску, шасі (кузов, рама) № WF0BXXGAFBES68267, реєстраційний номер [NUMBER], укладений між [PERSON], як продавцем, та [PERSON], як покупцем. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просили суд їх задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві. Додатково [PERSON] пояснив, що його сімя являється малозабезпеченою та отримувала державну соціальну допомогу. Однак, перевіркою достовірності та повноти інформації про доходи сімї було встановлено, що автомобіль FORD FIESTA не внесений у декларацію про доходи та майновий стан сімї, що призвело до надмірної виплати державної соціальної допомоги в сумі 42452,82 грн., які Управління соціального захисту населення наразі вимагає повернути. Таким чином, саме зазначені обставини спонукали позивача для звернення до суду з даним позовом. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, надавши суду заяву, згідно якої позовні вимоги визнає та проти їх задоволення не заперечує. Даною заявою підтверджує, що дійсно він насправді купив автомобіль, так як сплатив позивачу його повну ринкову вартість, про що відібрав у нього розписку. Тобто між ними виникли відносини, що притаманні договору купівлі-продажу, хоч насправді було оформлено довіреність. Також відповідач зазначає, що на даний час він не може зняти автомобіль з обліку та зареєструвати на своє імя, оскільки продав його іншим людям. Про місцезнаходження транспортного засобу на даний час йому нічого не відомо. Просив провести розгляд справи у його відсутність. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилась, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась завчасно та належним чином. Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Заслухавши пояснення позивача, його представника [PERSON], дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У пункті 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правилами статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частини пятої статті 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. З матеріалів\~справи,\~зокрема з\~копії розписки\~наданої [PERSON]\~17\~червня 2011\~року,\~слідує,\~що 17\~червня 2011\~року позивач [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 20\~600 грн. за проданий ним автомобіль марки FORD FIESTA, 1984 року випуску, шасі (кузов, рама) №WF0BXXGAFBES68267, номерний знак [NUMBER]. Сума ними обговорена раніше та відповідає їх волевиявленню. Претензій фінансового і матеріального характерів до покупця немає. Грошові кошти отримав в повному обсязі. (а.с. 6). Однак, у встановленому законом порядку договір купівлі - продажу укладено не було. Разом з\~тим,\~згідно довіреності\~від 17.06.2011\~року (а.с.\~53-54),\~посвідченої приватним\~нотаріусом Вінницького\~міського нотаріального\~округу [PERSON],\~[PERSON] уповноважив\~[PERSON] або\~[PERSON] розпоряджатися\~(продати,\~обміняти,\~здати в\~найм (оренду),\~позичку)\~належним йому\~на підставі\~свідоцтва про\~реєстрацію транспортного\~засобу АВС\~082927,\~виданого Вінницьким\~ВРЕР УДАІ\~УМВС України\~у Вінницькій\~області 25.06.2008 року, транспортним засобом марки, моделі FORD FIESTA 1.1, 1984 року випуску, шасі (кузов, рама) № WF0BXXGAFBES68267, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрованим в Вінницькому ВРЕР УДАІ УМВС України у Вінницькій області 25.06.2008 року. Для цього надав їм право представляти його інтереси в органах нотаріату, відповідних органах Державтоінсекції або в будь-яких інших установах, підприємствах питань, повязаних з експлуатацією та відчуженням транспортного засобу, його переобладнанням, ремонтом, проходженням технічного огляду; зняти транспортний засіб з обліку, поставити на облік; укладати та підписувати правочини цивільно-правового характеру щодо розпорядження та користування транспортним засобом, визначаючи при цьому ціну та умови на свій розсуд, одержувати належні йому за результатами згаданих правочинів грошові суми тощо. Довіреність видана з правом передоручення строком на десять років і дійсна до 17 червня 2021 року. Вищевказана довіреність зареєстрована у Єдиному реєстрі довіреностей (а.с. 55-56). Дана довіреність видана та посвідчена приватним нотаріусом Вінницького міського\~нотаріального округу\~[PERSON] у відповідності з вимогами діючого законодавства, та підстави для визнання її удаваним правочином відсутні. Зі змісту позовних вимог, пояснень позивача та його представника, наданих в судовому засіданні та всіх наявних у справі доказів, досліджених судом, не встановлено, що воля сторін при укладанні нотаріально посвідченої довіреності була направлена на приховування іншого правочину, а саме укладення договору купівлі - продажу автомобіля. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, кожний вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов'язки, доки презумпція не буде спростована. Твердження позивача та його представника про те, що між [PERSON] та [PERSON] насправді було укладено договір купівлі - продажу автомобіля судом до уваги не приймається оскільки сторонами не вжито усіх заходів, передбачених актами цивільного законодавства щодо купівлі-продажу спірного автомобіля. Зокрема, не існує рішення суду, яке набрало законної сили про визнання довіреності недійсною, позивач не ставив під час розгляду справи такої вимоги та існуюча презумпція правомірності виданої довіреності, позивачем не спростована. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до\~статті 6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.. У сенсі положень статті 202\~ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Дії, як юридичні факти, мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності до статті 235\~ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Отже, позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235\~ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Узагальненням Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24 листопада 2009 року, роз'яснено, що удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. Спільною ознакою фіктивного та удаваного правочинів є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. Різниця полягає в тому, що з удаваного правочину настають інші права та обов'язки, ніж ті, що передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі. Статтею 244\~ЦК України\~визначено,\~що представництво,\~яке грунтується\~на договорі,\~може здійснюватися\~за довіреністю. Представництво\~за довіреністю\~може ґрунтуватися\~на акті\~органу юридичної\~особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність\~на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Довіреність, що видається у порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, встановлених частиною четвертою цієї статті (частина 2 статті 245 ЦК України). Тобто, цей документ свідчить, що його пред'явник - повірений - є представником особи, яка видала довіреність, довірителя і має право здійснювати від імені останнього визначені дії. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України). Видача генеральної довіреності чи передоручення повноважень на транспортний засіб, що був в експлуатації та має особливості цивільного обороту, без укладання договору купівлі-продажу не можна вважати договором, що укладений відповідно до закону та допускає перехід права власності до третіх осіб. Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення. Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану. У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі. Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (частина 1статті 655ЦК України). Отже, одним з основних моментів договору купівлі-продажу є передача майна у власність, проте під довіреністю мається на увазі надання права на представництво особи перед третіми особами. На підставі\~виданої довіреності\~у [PERSON]\~та [PERSON]\~виникли права\~і обов'язки,\~що випливали\~саме із\~змісту довіреності,\~а саме:\~бути представником\~в органах\~ДАІ та\~всіх інших\~підприємствах,\~установах та\~організаціях,\~незалежно від\~їх підпорядкування\~та форми\~власності з\~усіх без\~винятку питань, повязаних з експлуатацією, користуванням та відчуженням транспортного засобу, а не придбання спірного автомобіля, оскільки за договором на представництво сторона, якій передано майно, права власності на нього не набуває, а лише діє від імені власника цього майна. Визнання факту укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу за наявності не скасованої довіреності на право керування спірним автомобілем суперечить змісту закону, що регулює спірні правовідносини. В матеріалах справи відсутній договір купівлі-продажу автомобіля, вчинений у письмовій формі, підписаний обома сторонами продавцем і покупцем, засвідчений підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, який би містив всі істотні умови, необхідні для чинності такого договору купівлі-продажу, як того вимагають норми статей 202, 203, 207, пункту 3 статті 208, статей 328, 626, 638 глави 54 ЦК України, п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388. Державна реєстрація транспортних засобів проводиться за умови сплати їх власниками передбачених законодавством податків і зборів (обов'язкових платежів), а також внесення в установленому порядку платежів за проведення огляду транспортних засобів, державну реєстрацію (перереєстрацію), зняття з обліку, відшкодування вартості бланків реєстраційних документів та номерних знаків. Таким чином, наведеними нормами визначено, що у випадку придбання автомобіля, що вже перебував у експлуатації, окрім вищенаведеного переліку документів, подається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) з відміткою підрозділу ДАІ про зняття транспортного засобу з обліку. Отже, такий транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ ще до його відчуження та передачі новому власнику, оскільки відчуження та передача придбаних транспортних засобів, не зареєстрованих у підрозділах ДАІ, не може проводитися. В судовому засіданні достовірно було встановлено та не заперечувалось позивачем, що спірний автомобіль не був знятий з обліку в органах ДАІ. Доводи позивача про те, що між ним та відповідачами склалися договірні відносини купівлі-продажу не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Так, позивачем не доведено факту укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу з [PERSON], передачі ним грошей в сумі 20\~600 грн. саме на виконання договору купівлі-продажу, зняття автомобіля з обліку в органах ДАІ. Відтак, [PERSON], з одного боку, та [PERSON], з іншого боку, не укладали договір купівлі - продажу транспортного засобу, довіреність на керування транспортним засобом укладена відповідно до закону, укладанням цієї довіреності сторони не мали на меті приховати укладання іншого договору, відтак й не існує підстав для задоволення позовної заяви. Крім того, вчинений правочин є одностороннім та в даному випадку не підлягають застосуванню норми\~статті 235 ЦК України\~і даний правочин не може бути визнаним удаваним відповідно до чинного законодавства. Суд звертає увагу, що сімя позивача отримувала державну соціальну допомогу малозабезпеченим сімям. Для цього [PERSON] подавала декларацію про доходи та майновий стан сімї, в якій вказала лише один автомобіль, хоча у власності сімї також перебуває і спірний автомобіль. Не внесення в декларацію двох автомобілів, стало причиною надмірної виплати допомоги, яку наразі необхідно повернути. (а.с. 45). З огляду на вищевказану ситуацію, суд приходить до переконання, що повернення надмірно сплаченої допомоги і є причиною для звернення до суду з даним позовом. Даним позовом позивач бажає довести факт продажу спірного автомобіля (вибуття з його власності). Однак, наявність фінансових труднощів у позивача жодним чином не свідчить про наявність підстав вважати, що видана позивачем довіреність на користування та розпорядження транспортним засобом являється прихованим договором купівлі-продажу автомобіля. Зміст правочину (довіреності) позивачу нотаріусом було розяснено, про що міститься його підпис в довіреності. Отже, [PERSON] було зрозуміло про наслідки даного правочину, тобто що він залишається власником спірного автомобіля. Крім того, слід відзначити, що наразі спірний автомобіль знаходиться в користуванні інших осіб, про що повідомляє відповідач. Суду не надано жодного доказу про те, хто є власником наразі спірного автомобіля. Довіреність надає право на зняття транспортного засобу з обліку. Таким чином, суду не відомо, чи новий користувач (покупець) транспортного засобу наразі не здійснив переоформлення на себе права власності. Беручи до уваги положення викладених вище норм закону, обставини справи, суд вважає наведені доводи позивача необґрунтованими, оскільки зміст правовідносин, якими регулюються зобов'язання за договором купівлі-продажу та правовідносини представництва за довіреністю, є різними за своєю правовою природою. Зокрема, представництво передбачає добровільну передачу своїх прав іншій особі для представництва перед третіми особами, що і відбулося. Представництво не є договором. Частиною першою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно частини четвертою статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З урахуванням викладеного, суд вважає, що визнання відповідачем позовних вимог суперечить закону, а тому визнання позову судом не приймається. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина 1 статті 5 ЦПК України). Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями статей\~12,\~81\~ЦПК України\~передбачено,\~що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи вбачається, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину\~виникли інші правовідносини, ніж передбачені довіреністю, та, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними договором купівлі-продажу. Враховуючи викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо та в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки у задоволенні позову [PERSON] відмовлено, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору слід залишити без відшкодування. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed