Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-26 00:00:00

15.04.2020 до суду надійшла вказана позовна заява, в обґрунтування якої вказано, що позивач працюючи на підприємстві відповідача: з 19.03.1985 по 02.09.1991 на посаді електрогазозварювальника кар`єрної поверхні дільниці дорожньої будівельної техніки № 57 ГТЦ Тернівського рудоуправління ВАТ «ПівнГЗК»; з 02.09.1991 по 20.09.2002 на посаді електрогазозварювальника в кар`єрі Першотравневого кар`єру ВАТ «ПівнГЗК», виконував роботи, які характеризувалися впливом на організм пилу та зварювальних аерозолів, шкідливих хімічних речовин, концентрація яких перевищувала гранично допустиму концентрацію. 13.07.2010 позивачу встановлене професійне захворювання: Хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (пилотоксичний бронхіт першого-другої ст.). Висновком МСЕК 25.08.2010 позивачу вперше встановлено 25% втрати професійної працездатності. В зв`язку з професійним захворюванням змінилися спосіб та якість життя позивача, що завдає йому моральних страждань. Просить стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію у розмірі 118075 грн. за заподіяну йому моральну шкоду ушкодженням здоров`я. Відповідач у відзиві на позов проти заявлених вимог заперечує, вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись на те, що чинним законодавством не встановлено прямої заборони або обмеження щодо тривалості роботи працівника у шкідливих або небезпечних умовах. Крім того, тривалість роботи позивача у шкідливих умовах праці збільшує рівень професійного ризику та залежить лише від нього самого, тому існує причинно-наслідковий зв`язок між діями самого потерпілого, що мають вираз у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах праці, і виникненням у нього професійного ушкодження здоров`я, а не тільки діями роботодавця, який маючи необхідні дозволи на здійснення небезпечних робіт, не має можливості усунути шкідливі виробничі чинники з незалежних від нього причин. Позивач був попереджений про роботу у шкідливих умовах і свідомо погоджувався на неї, за що, між іншим, отримував пільги та компенсації. Також, на думку відповідача, позивачем не доведено наявність моральних страждань, оскільки надані письмові докази до позову свідчать лише про факти роботи позивача на підприємстві відповідача, встановлення йому профзахворювання та стійкої втрати працездатності і не доводять дійсний розмір заподіяної моральної шкоди. Крім того, відповідач зазначає, що при первинному огляді позивачу встановлено 25% втрати професійної працездатності безстроково, що є досить помірним відсотком. При цьому, позивач протягом наступних 10 років жодного разу не проходив огляду в МСЕК, що свідчить про те, що його стан здоров`я не погіршився, а можливо навіть поліпшився (вх.№9381 від 19.05.2020). Ухвалою від 17.04.2020 прийнято до розгляду і відкрито провадження у даній справі, визначено проводити її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, призначено проведення першого судового засідання для розгляду справи по суті на 27.05.2020. У судове засідання 27.05.2020 сторони не з`явились. Представник позивача подав суду заяву про розгляд справи без його участі і у відсутність позивача та про підтримку позовних вимог у повному обсязі (вх.№9937 від 27.05.2020). Представник відповідача надіслала суду заяву про відкладення розгляду справи в зв`язку з запровадженим у країні карантином (вх.№9931 від 27.05.2020). При цьому, суд вважає за необхідне зазначити наступне. 11.03.2020 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" (з наступними змінами), відповідно до якої установлено з 12 березня до 22 червня 2020 року на усій території України карантин. 02.04.2020 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)". Відповідно до пункту 2 статті 12 цього Закону у цивільному процесуальному кодексі України статтю 212 після частини третьої доповнено новою частиною такого змісту: 4. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Підтвердження особи учасника справи здійснюється із застосуванням електронного підпису, а якщо особа не має такого підпису, то у порядку, визначеному Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» або Державною судовою адміністрацією України. Суд зауважує, що відповідачем подано письмовий відзив на позов, але не зазначено поважності причини відкладення судового розгляду та з яких саме підстав розгляд справи суд не може провести за відсутності відповідача. Крім того, відповідач не позбавлений був права заявляти клопотання про проведення судового засідання у режимі відеоконференції. Таким чином, суд наголошує, що обізнаність відповідача про судовий розгляд та факт подання ним відзиву вказує на висловлення своєї позиції щодо предмету судового розгляду, використання якої є суб`єктивним правом відповідача. Відповідно до пар.23 Рішення ЄСПЛ від 06.09.2007, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. У рекомендації Ради Суддів України про запровадження особливого режиму роботи на період карантинних заходів зазначено про можливість здійснювати судовий розгляд справ по можливості без участі сторін (лист РСУ від 16.03. 2020 року № 9рс-186/20). Оскільки позивачем подано докази, на підставі яких ґрунтуються позовні вимоги, сторонами не заявлено клопотань про витребування інших доказів та відповідач скористався правом подачі відзиву на позовну заяву, суд вважає можливим розглядати справу за відсутності сторін на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] працював на підприємстві відповідача з 19.03.1985 по 31.12.2009 електрогазозварником у тому числі: -з 19.03.1985 по 02.09.1991 - електрогазозварник кар`єрної поверхні дільниці дорожньої будівельної техніки № 57 ГТЦ Тернівського рудоуправління ВАТ «Північний ГЗК»; -з 02.09.1991 по 20.02.2002 - електрогазозварник в кар`єрі Першотравневого кар`єру ВАТ «Північний ГЗК»; -з 20.09.2002 по 31.12.2009 - електрогазозварник Першотравневого кар`єру ВАТ «Північний ГЗК». 31.12.2009 позивач був звільнений у зв`язку з переведенням у ТОВ «Кривбасремонт» за п. 5 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с.38-44). Відповідно до інформаційної довідки про умови праці працівника при підозрі в нього професійного захворювання (отруєння), наданої Тернівською районною санітарно-епідеміологічною станцією м. Кривого Рогу вих. №2/2-1284 від 30.04.2010 умови праці електрогазозварника відносяться до 3 класу 3 ступеню шкідливості, важкість праці - до 3 класу 1 ступеню шкідливості. Напруженість праці - допустима. З 20.09.2002 по 08.08.2005 електрогазозварник в кар`єрі та на відвалах Першотравневого кар`єру: умови праці відносяться до 3 класу 2 ступеню шкідливості, важкість праці - до 3 класу 2 ступеню шкідливості, напруженість праці - до 3 класу 1 ступеню шкідливості. З 08.08.2005 по 31.12.2009 електрогазозварник Першотравневого кар`єру: умови праці електрогазозварника кар`єру відносяться до 3 класу 2 ступеню шкідливості (а.с.45-52). З інформаційної довідки про умови праці працівника при підозрі в нього професійного захворювання (отруєння), наданої Тернівською районною санітарно-епідеміологічною станцією м. Кривого Рогу вих. №2/2-1332 від 06.05.2010 вбачається відсутність даних щодо кількісної характеристики кожного фактора виробничого середовища і трудового процесу за період роботи позивача електрогазозварником кар`єрної поверхні з 19.03.1985 по 09.09.1991 в зв`язку з відсутністю атестації на період роботи (а.с.54). В Акті №4 розслідування хронічного професійного захворювання від 05 серпня 2010 року (далі - Акт розслідування) зазначено, що [PERSON] 13.07.2010 під час проходження медичного огляду в поліклініці №2 ТОВ «Медиком» Українського науково-дослідного інституту промислової медицини 13.07.2010 встановлено професійне захворювання: Хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (пилотоксичний бронхіт першого-другої ст., емфізема легень першої-другої ст). ЛН першого-другого ст.. З п.16 Акту розслідування слідує, що професійне захворювання виникло за таких обставин: працюючи раніше з 19.03.1985 по 02.09.1991 - електрогазозварником кар`єрної поверхні дільниці дорожньої будівельної техніки № 57 ГТЦ Тернівського рудоуправління Ват «Північний ГЗК», 02.09.1991 по 20.09.2002 - електрогазозварником в кар`єрі Першотравневого кар`єру ВАТ «Північний ГЗК», 20.09.2002 по 31.12.2009 - електрогазозварником Першотравневого кар`єру ВАТ «Північний ГЗК» [PERSON] виконував роботи, які згідно з даними інформаційної довідки про його умови праці підготовленої Тернівською райСЕС від 30.04.2010 №2/2-1284, також характеризувались впливом на організм пилу та зварювальних аерозолів, шкідливих хімічних речовин, концентрація яких перевищувала ГДК. Згідно з п.17 Акту розслідування причиною виникнення професійного захворювання встановлено: робота протягом 18 років 6 місяців у шкідливих умовах: -пил фіброгенної дії з вмістом вільного SiO2 від 2 до 10% в концентрації 4,8 мг/м3 при ГДК - 4,0 мг/м3; -зварювальні аерозолі в концентраціях 4,2-15,2 мг/м3 при ГДК - 1,0 мг/м3; -марганцю оксид в концентрації 0,28-1,7 мг/м3 при ГДК - 0,2 мг/м3; -азоту діоксид в концентрації 4,2 мг/м3 при ГДК - 2,0 мг/м3 (а.с.17-20). Довідкою МСЕК серії [NUMBER] від 25.03.2014 позивачу первинно встановлено 25% втрати працездатності з 25 серпня 2020 року безстроково по причині професійного захворювання (ХОЗЛ) та зазначена потреба у медикаментозному лікуванні і забезпеченні виробами медичного призначення (а.с. 15-16). Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Суд вважає, що зазначеного обов`язку відповідач не виконав. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Частина 1 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як вбачається з акту розслідування причиною виникнення професійного захворювання позивача є робота позивача у шкідливих умовах, що перевищували гранично допустимі. Суд вважає зазначене наслідком порушення посадовими особами підприємств, де працював позивач, ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними висновками суду. Посилання представника відповідача на те, що позивач з власної волі протягом тривалого часу виконував роботу в шкідливих умовах праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту вини відповідача, суд не приймає до уваги, оскільки судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. Отже, висновки відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом стійкої втрати позивачем професійної працездатності з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Судом встановлено, що в зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він у 60-річному віці втратив професійну працездатність первинно та безстроково у розмірі 25%. Як наслідок позивач обмежений у життєдіяльності, що проявляється задишкою, кашлем, загальною слабкістю; необхідністю проходити лікування та докладати додаткових зусиль для організації його життя. Отримане професійне захворювання призводить до зниження його фізичної активності та порушення нормальних життєвих зв`язків. Отже, враховуючи те, що позивач працював на підприємстві відповідача майже 25 років у шкідливих умовах, йому встановлено первинно і безстроково 25% втрати працездатності, а також характер професійного захворювання, пов`язаного із спричиненням йому фізичних і моральних страждань, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, так як має місце факт заподіяння позивачеві моральної шкоди. Позивач при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди у сумі 118075 грн. посилався на розрахунки, здійснені виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року (25 х 4723 грн. = 118075 грн.). Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз`яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», характер та глибину його фізичних, душевних страждань від одержаного профзахворювання, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін його життєвих зв`язків, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача 45 000 грн. за встановлені первинно і безстроково 25% втрати професійної працездатності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, на користь держави за розгляд цивільної справи підлягають відшкодуванню з відповідача судові витрати - 840 грн. 80 коп. судового збору станом на дату подачі позову, від сплати якого було звільнено позивача. На підставі викладеного, ст. ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», ч. 1 ст. 1167 ЦК України та

Outcome: partial