Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про поділ майна подружжя, обґрунтовуючи його тим, що в період з 31.05.1962 року по 30.05.2003 року перебувала в шлюбі з [PERSON], від спільного шлюбу з яким є дві доньки [PERSON] та [PERSON], які на даний час є повнолітніми. За час шлюбу було придбано рухоме та нерухоме майно, а саме: автомобіль ВАЗ 2107, 1991 року випуску, причеп, 1991 року випуску, 31/200 частина житлового будинку № 179 з відповідною частиною надвірних будівель по [ADDRESS], незакінчений будівництвом гараж, розташований по [ADDRESS]. Вказане майно було оформлене на ім'я [PERSON] й після розірвання шлюбу не ділилося, а знаходилося у володінні та користуванні колишнього чоловіка, який [INFO] помер. Оскільки заповіту за його життя не було зроблено, права на спадщину мають спадкоємці першої черги за законом в рівних частках. Із заявами про прийняття спадщини звернулися дружина померлого [PERSON] та дві його доньки [PERSON] та [PERSON], яка у встановленому законом порядку відмовилася від спадщини на користь своєї сестри [PERSON] Позивачка зазначає, що з цього часу її право власності на майно, придбане під час шлюбу з [PERSON] є порушеним, тому просила суд розділити спільне майно подружжя та виділити їй у власність ідеально ? частини автомобіля ВАЗ 2107, 1991 року випуску, д.н. [NUMBER]; ? частини причепу моделі ПГ 00.00.0, 1991 року випуску, д.н. [NUMBER]; 31/400 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, розташованого по [ADDRESS]; визнати за нею ? частини прав та обов'язків забудовника гаража, розташованого по [ADDRESS]; визнати за [PERSON] 1/6 частини та за [PERSON] 1/3 частини прав та обов'язків забудовника гаража, розташованого по [ADDRESS]. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позові. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вважали, що шлюбні відносини [PERSON] та [PERSON] на момент придбання 31/200 частини житлового будинку по [ADDRESS] фактично припинилися і має місце застосування норм частини другої статті 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, так як [PERSON] проживав окремо від позивачки до моменту розірвання шлюбу впродовж півтора року в гаражі. Також зазначили, що спірний будинок був придбаний за спільні кошти [PERSON] та майбутньої дружини [PERSON] й повний розрахунок за придбане майно був проведений вже після розірвання шлюбу між позивачкою та [PERSON] Зазначили, що гараж взагалі є самочинним будівництвом. Також представник відповідачки вважав, що позивачкою пропущено строки звернення до суду, тому просив при вирішенні справи по суті застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнали та не заперечували проти задоволення позову. Суд, заслухавши доводи та заперечення учасників цивільного процесу, розглянувши подані документи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до наступного. Згідно положень ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно зі ст. 60 СК України (чинного з 1 січня 2004 року) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення закону було закріплено й у ст. 22 КпШС України, який діяв до 1 січня 2004 року, але був чинний на час набуття подружжям спільного майна. Відповідно до положень ч. 6 ст. 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Частиною 2 ст. 28 КпШС України також було визначено, що суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України", який втратив чинність з 21 грудня 2007 року, роз'яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до ст. ст. 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Згідно з роз'ясненнями, що містяться в пп. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до чч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. Судом встановлено, що між позивачкою [PERSON] та [PERSON] 31.05.1969 було укладено шлюб, який розірвано 30.05.2003 року (а.с. 4). В період шлюбу сторони придбали наступне майно: автомобіль ВАЗ 2107, 1991 року випуску, д.н. [NUMBER]; причеп моделі ПГ 00.00.0, 1991 року випуску, д.н. [NUMBER]; 31/400 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, розташованого по [ADDRESS] (а.с. 66, 10, 92). Крім того, рішенням виконкому Скадовської міської ради депутатів трудящих від 20.04.1976 року № 54, [PERSON] надано дозвіл на будівництво гаражу розміром 3,0 Х 5,0 по [ADDRESS], право власності на який не оформлено (а.с. 13-16). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER] від 24.12.2013 року (а.с. 9). Із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулися дружина померлого [PERSON] та дві його доньки [PERSON] та [PERSON] Остання у встановленому законом порядку відмовилася від прийняття спадщини на користь своєї сестри [PERSON] (а.с. 46, 47). Свідок [PERSON] - рідний брат [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що з 1977 року проживає в м. Херсон, йому відомо, що його сестра познайомилася з [PERSON] навесні 2002 року. Коли приїздив у м. Скадовськ до племінника, бачив їх разом у місті, це було близько 1 раз на місяць. Наскільки йому відомо, [PERSON] до розлучення з [PERSON] деякий час жив у гаражі, а також у друзів. У 2003 році сестра попросила в нього гроші на покупку будинку, він дав їй кошти та взяв розписку з неї та [PERSON], при цьому яку суму коштів дав не пам'ятає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що в 2002 році працювала разом з [PERSON] та [PERSON] в рибколхозі в м. Скадовську, бачила, що [PERSON] приділяв увагу [PERSON] Після того як взимку 2002 року звільнилася, чула від знайомих, що [PERSON] розлучився зі своєю дружиною [PERSON] й певний час жив у гаражі, знає, що іноді [PERSON] приносила йому їсти в гараж. Чи жили вони разом до купівлі будинку їй не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що дружив з померли [PERSON], той розповідав йому, що після того як він приблизно в 2002 чи 2003 році розійшовся з [PERSON], то він познайомився з [PERSON]. В цей час він близько 1-2 рази на місяць також приїздив до нього в с. Антонівка Скадовського району й залишався ночувати, казав йому, що припинив стосунки з [PERSON]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що має спільних знайомих разом з померлим [PERSON], який близько в 2002 році познайомив її з [PERSON]. Знає, що в 2003 році вони разом купили частину будинку по [ADDRESS], до цього вони рік чи півтора зустрічалися. Також зазначила, що до купівлі будинку [PERSON] не жив зі своєю колишньою дружиною, а де він жив їй не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що добре знає родину [PERSON], її чоловік товаришував з померлим [PERSON], який приблизно в 2002 році припинив проживати з колишньою дружиною [PERSON] та почав зустрічатися з [PERSON], з якою разом бував у них в гостях. При цьому він більше спілкувався з її чоловіком, зі слів якого їй відомо, що [PERSON] деякий час проживав у гаражі. Допитана в судовому засіданні в якості свідка донька [PERSON] - [PERSON] пояснила, що на початку лютого 2003 року матері стало відомо, що у батька є інша жінка й коли батько прийшов додому, то між ними через це виник скандал, при цьому батько запевнив маму, що це плітки і в нього нікого немає. Близько через місяць після цього матері повідомили прізвище жінки з якою батько таємно зустрічався й сказали де вона проживає. Вона прийшла до цієї жінки на ім'я [PERSON] додому, проте її вдома не було, а був чоловік цієї жінки. Мати розповіла йому про цю ситуацію та висловилась про збереження сімей, на що той спочатку погодився. Потім їм стало відомо, що той вигнав свою дружину з дому. Після цього батько деякий час не розмовляв з матір'ю, але залишався проживати в будинку [ADDRESS], згодом все налагодилося й вони помирилися. Проте десь в кінці квітня 2003 року батько приїхав з роботи й сказав, що він уходить з дому й буде проживати з іншою жінкою. На що мати хотіла зупинити його, сказала, що в них сім'я, спільні заощадження, так як збиралися купити нову машину, та батько сказав їй, що заощадження він витратив на купівлю будинку, після чого поїхав. Також додала, що в гаражі батько ніколи не проживав, оскільки він не придатний для проживання, в той період він кожного дня на велосипеді з дому їхав до гаражу, ставив там велосипед і їхав на автомобілі на роботу, повертаючись з роботи ставив автомобіль в гаражі й на велосипеді повертався додому. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що проживає по [ADDRESS]. Біля її будинку знаходяться 6 гаражів, один з яких належить [PERSON] Вказані гаражі добре видно з двору її будинку. Ствердила, що за період 2002 р. - 2003 р. й по цей день у вказаних гаражах ні [PERSON], ні будь хто інший не проживав і не проживає. [PERSON] приїздив до свого гаражу на велосипеді, був там деякий час, а потім їхав. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що проживає в одному будинку з родиною [PERSON], в 2002 - 2003 роках кожного дня бачила як [PERSON] приїздив додому в обідню перерву. В лютому 2003 року в неї народилася дитина й у квітні, травні місяці вона почала виходити на вулицю на прогулянку з дитиною, також вивішувала в дворі білизну, тоді також бачила, що [PERSON] приїздив додому, його автомобіль часто стояв у дворі. Потім вона деякий час його не бачила й від сусідів дізналася, що він розлучився зі своєю дружиною. Але після цього через деякий час вона бачила, як [PERSON] приїздив додому, але рідше. Оцінюючи покази допитаних в судовому засіданні свідків з точки зору достовірності та достатнього взаємного зв'язку у їх сукупності, суд зазначає, що покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в частині повідомлення ними того, що до розлучення [PERSON] з [PERSON], останній деякий час проживав окремо від колишньої дружини, в тому числі в належному йому гаражі, спростовуються показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], тому, за відсутності інших належних та допустимих доказів цього факту, не приймаються судом до уваги. При цьому суд звертає увагу на те, що свідок [PERSON], який надаючи неконкретні покази в частині суми коштів, які за його словами були надані сестрі для покупки разом з [PERSON] частини будинку, являючись рідним братом відповідачки [PERSON], на думку суду, може надавати покази, які за своїм змістом відповідали б інтересам останньої, тому критично ставиться до його показів. В судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] згадуючи про наявність розписки між [PERSON] та [PERSON] про отримання нею коштів, не вважав доцільним її долучення до матеріалів справи на підтвердження своїх заперечень, що ставить під сумнів існування такої. Також суд звертає увагу на те, що за відсутності будь-яких питань про будинок, свідок [PERSON] зазначив, що «цю хату вони купили вже з [PERSON]», що свідчить про попередню його поінформованість зі сторони зацікавленої особи щодо надання конкретних показів, тому суд критично ставиться до його показів. З огляду наведеного суд вважає, що відповідачкою [PERSON] та її представником в розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами набуття [PERSON] права власності частини житлового будинку по [ADDRESS] під час його роздільного проживання з [PERSON] при фактичному припиненні шлюбу. При цьому суд не приймає доводи представника відповідачки [PERSON] про те, що шлюбні відносини між подружжям [PERSON] та [PERSON] фактично припинилися за півтора року до розлучення, а [PERSON] на час придбання зазначеного будинку проживав роздільно від позивачки і мав намір створити сім'ю з відповідачкою [PERSON], оскільки спростовуються показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], крім того згідно матеріалів справи шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 30.05.2003 року, а шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано лише 07.07.2007 року (а.с. 4, 49). Тому позовні вимоги в частині виділу у власність позивачки в порядку розподілу спільного майна подружжя 31/400 частини спірного житлового будинку, підлягають задоволенню, як підлягають задоволенню вимоги про виділ їй ідеально ? частини автомобіля ВАЗ 2107, 1991 року випуску; ? частини причепу моделі ПГ 00.00.0, 1991 року випуску, оскільки є обґрунтованими та підтверджуються матеріалами цивільної справи. Позов у частині визнання за [PERSON] ? частини прав та обов'язків забудовника гаража, розташованого по [ADDRESS] задоволенню не підлягає, оскільки чинним законодавством не передбачено такий порядок поділу спільного сумісного майна подружжя, як визнання прав та обов'язків співзабудовника нерухомого майна. Суд також відмовляє у задоволенні позовних вимог про визнання за [PERSON] 1/6 частини та за [PERSON] 1/3 частини прав та обов'язків забудовника вище зазначеного гаража, оскільки вказані особи не зверталися до суд із самостійними вимогами з цього приводу як спадкоємці. При цьому суд не приймає доводи представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про наявність підстав у задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском позовної давності з наступних підстав. Так, згідно ч.ч. 2, 3 ст. 29 КпШС України, поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Статтею 11 КпШС України встановлено, що початок перебігу строку позовної давності обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Відповідно до п. 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Положеннями частини 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У абзаці 3 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Той факт, що [PERSON] після розірвання шлюбу із [PERSON] не проживала у спірному будинку не може бути підставою вважати, що саме з часу розірвання шлюбу починається перебіг позовної давності, оскільки викладені обставини не порушували права власності позивачки. За таких обставин, суд вважає, що позивачка обґрунтовано вважала, що і після розірвання шлюбу майно набуте подружжям не вибувало з режиму спільної власності, а спір щодо його поділу виник після смерті її колишнього чоловіка, тобто з моменту відкриття спадщини. Отже, саме з цього часу починається перебіг позовної давності, а тому даний строк позивачкою не пропущений. Таким чином, оцінюючи належність та допустимість кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial