Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-24 00:00:00

26 листопада 2018 року до Василівського районного суду Запорізької області надійшов позов [PERSON] , який в подальшому був уточнений та доповнено новими обставинами (т.2 а.с.73-80), до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача: Запорізьке регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», про визнання права власності на частку спільного сумісного мана подружжя. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка зазначає, що 03 січня 2004 року вона з відповідачем [PERSON] уклали шлюб, який зареєстрований Дніпрорудненською міською радою за актовим записом № 03. Під час шлюбу, з огляду на відсутність власного житла у родини, потреби забезпеяення належними умовами для проживання їх дітей, вона та [PERSON] дійшли згоди про наявність потреби придбання житла для їхньої сім`ї. На виконання спільно прийнятого рішення, відповідач [PERSON] , в інтересах сім`ї, 30 жовтня 2007 року, за її згодою уклав кредитний договір № 08042007572 з Запорізьким регіональним управлінням Державна спеціалізована фінансова установа «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» (далі Фонд), відповідно до якого Фонд від імені держави надав Позичальнику [PERSON] прямий адресний (цільовий) кредит у сумі 191976,00 гривень, строком повернення 80 кварталів з дати укладення кредитного договору. Відповідно до п.1.2. Договору, кредит за цим договором надавався на будівництво (реконструкцію) житла загальною площею 70,01 кв.м., згідно з проектом за адресою [ADDRESS] . Вказаний договір був підписаний позичальником [PERSON] та представником Фонду. У зазначеному договорі, позивачка [PERSON] також зробила заяву про те, що вона, на дату підписання заяви, перебуваючи з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, цією заявою надає згоду своєму чоловікові на укладення вищевикладеного кредитного договору з Фондом. На кошти, отримані за кредитним договором, сім`я Полієвець придбала квартиру [ADDRESS] . Право власності на придбану квартиру було оформлено на відповідача, оскільки за умовами кредитного договору №08042007572 кредит надавався [PERSON] на придбання квартири. Придбавши квартиру, родина [PERSON] переїхала в неї для подальшого проживання. Крім того, на виконання умов кредитного договору №08042007572 від 30.10.2007 року, після придбання квартири та оформлення права власності, відповідачем [PERSON] 05 лютого 2009 року було укладено іпотечний договір, предметом іпотеки якого є квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Як зазначає позивачка у пред`явленому позові, у шлюбі з відповідачем [PERSON] воаа народила двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які з часу припинення шлюбу проживають з нею та перебувають на її утриманні. З часом, між нею, позивачкою [PERSON] , та відповідачем [PERSON] почалися непорозуміння, які супроводжувалися сварками, втратою почуттів любові та поваги одне до одного, що призвело до руйнації сім`ї, через що позивачка [PERSON] звернулася до суду з вимогами про розірвання шлюбу з відповідачем [PERSON] , та з позовом про стягнення аліментів. 11 квітня 2011 року рішенням Василівського районного суду Запорізької області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. 29 квітня 2011 року Василівськім районним судом Запорізької області прийнято рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, почавши стягнення з 23 березня 2011 року і до досягнення ними повноліття. В подальшому, через поведінку відповідача, зловживання ним спиртними напоями, позивачкою [PERSON] було поставлено перед відповідачем питання щодо потреби подальшого роздільного проживання та всі пропозиції, які від неї надходили, відповідачем були відкинуті, а тому вона змушена була з дітьми шукати інше житлове приміщення. Відповідач [PERSON] , будучи обізнаним про зміну матеріального становища дітей через потребу проживання в іншому житловому приміщенні, яка насамперед обумовлена поведінкою відповідача, наявності витрат позивача на утримання дітей, які є значно більшими, ніж суми стягнень за рішенням суду, ігноруючи звернення позивача з питань потреби вирішення утримання дітей, свідомо ухиляється від виконання передбаченого Законом обов`язку утримання дітей, а тому позивачка [PERSON] вважає можливим звернутися до суду з вимогою застосувати положення ч.3 ст.70 СК України. Крім того, відповідачем самовільно, за відсутності її згоди змінені замки на вхідних дверях до квартири [ADDRESS] , без надання позивачці та дітям ключів від нових замків, чим протиправно позбавив її та неповнолітніх дітей права користуватися належним позивачці [PERSON] майном, а саме проживати у зазначеній вище квартирі та користуватися вказаною квартирою її дітям, місцем проживання яких, відповідно до рішення суду, є проживання з нею. У зв`язку з вищевказаними обставинами [PERSON] змушена звернутися до суду з позовом, який в подальшому уточнила, доповнив новими обставинам та в якому позивач [PERSON] , з посиланням на положення статей 60-63,65-72 СК України, просить: 1) квартиру [ADDRESS] визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; 2) поділити спільну сумісну власність подружжя [PERSON] та [PERSON] , якою є квартира [ADDRESS] , визнавши за [PERSON] право власності на 7/10 частки квартири [ADDRESS] , як об`єкту спільної часткової власності, залишивши за [PERSON] право власності на 3/10 частки вище вказаної квартири, як об`єкту спільної часткової власності (т.1 а.с.1-12; т.2 а.с.73-80). Рух справи та прийняті процесуальні рішення. Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 30 листопада 2018 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху для усунення недоліків, зазначених в описовій частині ухвали (т.1 а.с.69-70). 05.12.2018 року до суду надійшла заява [PERSON] щодо усунення недоліків (т.1 а.с.82-85). Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 06 грудня 2018 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху для усунення недоліків, зазначених в ухвалі (т.1 а.с.86-87). Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 06 грудня 2018 року відмовлено в задоволенні заяви (клопотання) [PERSON] про звільнення або відстрочення від сплати судового збору (т.1 а.с.88). Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 27 грудня 2018 року позовну заяву [PERSON] визнано неподаною та повернуто позивачеві (т.1 а.с.112-113). Постановою Запорізького апеляційного суду від 15 березня 2019 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, ухвалу Василівського районного суду Запорізької області від 27 грудня 2018 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду процесуального питання (т.1 а.с.158-159). Постановою Запорізького апеляційного суду від 02 квітня 2019 року позивачу [PERSON] відмовлено у роз`ясненні постанови Запорізького апеляційного суду від 15 березня 2019 року за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвалу Василівського районного суду Запорізької області від 27 грудня 2018 року (т.1 а.с.186-187). Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 13 травня 2019 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (т.1 а.с.200). До первісної позовної заяви в редакції від 24.11.2018 року позивачем [PERSON] додано заяву про виклик свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (т.1 а.с.13-15). Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 13 травня 2019 року задоволено заяву позивача [PERSON] та відстрочено позивачу сплату судового збору в сумі 2500,00 гривень за подачу позову про визнання права власності на частку спільного сумісного майна подружжя, - до ухвалення судового рішення (т.1 а.с.201-202). 04.06.2019 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву в порядку ст.178 ЦПК України, в редакції від 31.05.2019 року (т.1 а.с.210-218). 05.06.2019 року представником третьої особи на стороні відповідача ЗРУ ДСФУ «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» подано відзив на позовну заяву від 24.11.2018 року (т.1 а.с.237-240). 13.06.2019 року позивачем [PERSON] подано до суду заяву про виклик свідків: [PERSON] , [PERSON] (т.2 а.с.15-16). Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 13 червня 2019 року до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Службу у справах дітей Василівської районної державної адміністрації Запорізької області (т.2 а.с.36). 11.07.2019 року позивачем [PERSON] до суду подана заява в редакції від 05.07.2019 року про збільшення розміру позовних вимог, з посиланням на п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України (т.2 а.с.45-47). 11.07.2019 року позивачем [PERSON] до суду подана заява в редакції від 05.07.2019 року про зміну (доповнення) підстав позову, з посиланням на ч.3 ст.49 ЦПК України (т.2 а.с.48-53). 07.08.2019 року позивачем [PERSON] до суду подана заява про відмову від вимог, викладених у заявах про збільшення розміру позовних вимог (п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України) та про зміну (доповнення) підстав позову (ч.3 ст.49 ЦПК України), поданих до суду 11.07.2019 року (т.2 а.с.68-69). 07 серпня 2019 року позивачем [PERSON] до суду подана заява про збільшення розміру позовних вимог (п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України) та доповнення позову новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин (т.2 а.с.73-80). 07.08.2019 року представником відповідача [PERSON] адвокатом Коломоєць І.В. подано заперечення на заяву про збільшення розміру позовних вимог та зміну (доповнення) підстави позову (т.2 а.с.93а-95). 08.08.2019 року представником відповідача [PERSON] адвокатом Коломоєць І.В. подано заяву про закриття провадження у справі (т.2 а.с.113). 08.08.2019 року представником відповідача [PERSON] адвокатом Коломоєць І.В подано відзив (заперечення) від 08.08.2019 року на заяву про збільшення розміру позовних вимог та доповнення позову новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин, від 07.08.2019 року (т.2 а.с.125-126). Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 02 жовтня 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Коломоєць І.В. про закриття провадження у справі (т.2 а.с.142). 23.10.2019 року представником відповідача [PERSON] адвокатом Коломоєць І.В. подано заяву про допит в якості свідка [PERSON] від 22.10.2019 року, проведений за клопотанням представника позивача щодо письмового опитування (т.2 а.с.152,155). 24.10.2019 року до суду подано уточнений відзив на позовну заяву, який складений представником відповідача [PERSON] - адвокатом Коломоєць І.В., в редакції від 03.10.2019 року (т.2 а.с.158). 24.10.2019 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Коломоєць І.В. подано клопотання про відшкодування судових витрат - витрат на правничу допомогу станом на 03.10.2019 року (т.2 а.с.164-168). 24.10.2019 року представником відповідача [PERSON] адвокатом Коломоєць І.В. подано заяву в редакції від 03.10.2019 року про залишення позову без розгляду (т.2 а.с.169-170). Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 24 жовтня 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Коломоєць І.В. про залишення позову без розгляду (т.2 а.с.190-191). Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 24 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (т.2 а.с.192-193). Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 28 грудня 2019 року відмовлено у задоволення заяви [PERSON] про забезпечення позову у цивільній справі №311/4124/18 (т.3 а.с.35). Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 17 січня 2020 року відвід судді Василівського районного суду Запорізької області Сидоренко Ю.В., заявлений позивачем [PERSON] у цивільній справі визнано необґрунтованим, провадження у справі №311/4124/18 зупинено до вирішення питання про відвід (т.3 а.с.54-55). Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 23 січня 2020 року поновлено провадження по цивільній справі №311/4124/18 (т.3 а.с.62). Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 24 січня 2020 року заяву [PERSON] від 22 січня 2020 року, про відвід судді Василівського районного суду Запорізької області Сидоренко Ю.В. у цивільній справі № 311/4124/18 залишено без розгляду (т.3 а.с.72-73). Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 07 лютого 2020 року відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про проведення розгляду справи № 311/4124/18 у закритому судовому засіданні (т.3 а.с.95,104-105). Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 07 лютого 2020 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Коломоєць І.В. про забезпечення судових витрат та зобов`язання позивача [PERSON] внесення на депозитний рахунок суду грошової суми 10100,00 гривень для забезпечення судових витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги по справі № 311/4124/18 (т.3 а.с.96,102-103). Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 25 червня 2020 року відмовлено в задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] , яка діє в інтересах відповідача [PERSON] , поданої 25.06.2020 року, про проведення судового засідання, яке призначено на 13-30 годин 25 червня 2020 року в режимі відео конференції (т.3 а.с.243). В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача - адвоката Мовчана О.Г. підтримали заявлені та в подальшому уточнені та доповнені позовні вимоги про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя, визнання права власності на частку спільного сумісного майна подружжя та просять позовні вимоги задовольнити у позовному обсязі за підставами, викладеними в уточненій позовній заяві. В судове засідання відповідач [PERSON] та його представник адвокат Коломоєць І.В. не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені судом своєчасно, належним чином, та у встановленому законом порядку, що підтверджується поштовим повідомленням про отримання судової повістки представником відповідача [PERSON] (т.3 а.с.223), проте в матеріалах справи є раніше подані заяви відповідача [PERSON] та представника відповідача адвоката Коломоєць І.В., в яких просять розглядати справу без їх участі (т.2 а.с.153, т.2 а.с.171, т.3 а.с.42), також відповідачем [PERSON] подана заява про його письмове опитування як свідка в порядку ст.93 ЦПК України (т.2 а.с.152). У поданому відзиві відповідач зазначає, що позовні вимоги [PERSON] не визнає у повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені у відзиві на позовну заяву в редакції від 31.05.2019 року (т.1 а.с.210-218), а також посилаючись на заперечення на заяву про збільшення розміру позовних вимог та зміну (доповнення) підстави позову в редакції від 07.08.2019 року (т.2 а.с.93а-95), в уточненому відзиві на позовну заяву, в редакції від 03.10.2019 року (т.2 а.с.158). В обґрунтування своїх заперечень відповідач вказує на те, що з 2011 року, відповідачем [PERSON] регулярно сплачуються аліменти на обох дітей. Відповідач [PERSON] вважає, що розмір аліментів визначений судом, є достатнім для дітей відповідного віку, а судом при винесенні рішення враховані всі обставити справи, які необхідно було вияснити при винесенні рішення, та судом враховано і стан здоров`я та матеріальне становище дітей; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до довідок про заробітну плату [PERSON] №383 та №384 від 03.05.2019 року, 1/3 частина доходу за останні чотири місяці становить в середньому 4252,67 гривень. До теперішнього часу позивачка не звернулася до суду з позовом про збільшення розміру аліментів, крім того, до нього особисто з проханням надати фінансову допомогу дітям, позивачка також не зверталася. Вважає посилання позивачки на те, що розмір сплачуваних ним аліментів є недостатнім, не відповідає дійсності, а є лише надуманою підставою для обгрунтування свого позову. Також в обґрунтування заперечень проти позову, відповідач вказує, що оскільки він працює на ЗАТ «ЗЗРК», та довгий період часу стояв в черзі на житло, то в 2007 році йому запропонували взяти кредит на будівництво квартири в недобудованому будинку по [ADDRESS] , шляхом укладення кредитного договору через «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву». 30 жовтня 2007 року він, відповідач [PERSON] , уклав кредитний договір № 08042007572 з Запорізьким регіональним управлінням ДФСУ «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», відповідно до якого йому було надано прямий адресний (цільовий) кредит у сумі 191976,00 гривень, строком повернення 80 кварталів з дати укладення кредитного договору. Після будівництва та реконструкції загальна площа склала 78,1 м2, та почав за власний кошт будувати, реконстурювати та робити ремонті роботи в квартирі [ADDRESS] . В грудні 2008 року, після того як квартира була збудована, її було зареєстровано за ним, відповідачем [PERSON] , та видано йому свідоцтво про право власності на нерухоме майно. 05 лютого 2019 року він одноособово уклав з Запорізьким регіональним управлінням ДСФУ «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» іпотечний договір, як власник даного житла, за яким передав належну йому квартиру [ADDRESS] в іпотеку. Обтяження на дану квартиру діє і до теперішнього часу. Строк дії іпотечного договору завершується 29.10.2027 року. Також зазначає відповідач, що після розірвання шлюбу між сторонами в 2011 році припинилися фактичні сімейні стосунки, позивачка почала влаштовувати своє особисте життя, зустрічалася з іншими чоловіками. Спільного господарства вони не вели, хоча жили за однією адресою, але кожен своїм життям. Згодом позивачка перевезла все майно, яке вважала за потрібне, до своїх батьків. Вказує, що з моменту розірвання шлюбу, всі 8 років позивачка не приймала жодної участі в утриманні нерухомого майна. Натомість він, відповідач [PERSON] , вчиняв всі необхідні дії, щоб квартира залишалася в нормальному технічному стані, він проводив капітальні та поточні ремонти квартири, сплачував житлово-комунальні послуги, та сплачував зі своєї заробітної плати зобов`язання по кредитному договору. Відповідачка не сплатила жодного платежу по кредитному договору з моменту розірвання шлюбу. На даний час, згідно з актом звіряння виплат від 03.05.2019 року № 204/01-11, залишок по кредиту станом на 01.04.2019 року складає 61791,79 гривень. Проте, у позові [PERSON] не вказує на те, що по даній квартирі залишилися невиконаними зобов`язання, і що вона їх ніяким чином не виконує, а вимагає нерівнозначного розподілу часток, при цьому не вказує, що робити з залишком по кредиту, і хто на її думку має його сплачувати. Хоча при поділі майна також мають бути розділені і боргові зобов`язання. Також відповідач зазначає, що за весь час спільного проживання позивачка [PERSON] не дбала про матеріальне забезпечення сім`ї, матеріально забезпечував сім`ю лише він, оскільки працював на ЗАТ «ЗЗРК», а в свої вихідні дні ходив на тимчасові заробітки. Посилаючись на п.3 ч.1 ст.57, ст.60 СК України зазначає, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Відповідач вважає незрозумілим вимоги позивачки [PERSON] , з яких обґрунтувань остання виходить, заявляючи позовні вимоги саме в такому вигляді, що 7/10 частин квартири повинно належати саме їй, а відповідачу [PERSON] належить 3/10 частини. Відповідач просить врахувати те що, більшу частину грошових коштів в рахунок погашення кредиту, а саме 59 408,79 гривень було виплачено ним особисто після розірвання шлюбу, а під час шлюбу було виплачено лише 25 620 гривень, якщо виходити з вартості квартири, то частка, виплачена в шлюбі склала 1/7 частинну. На теперішній час зобов`язання зі сплати кредиту виконує він особисто. Зобов`язання за кредитним договором від 30.10.2007 року йому допомагала виконувати також його мати, яка сплачувала кошти за договором кредиту, але від його імені. Відповідач у відзиві також зазначає, що квартиру [ADDRESS] було придбано за кредитні кошти в період перебування у зареєстрованому шлюбі. До розірвання шлюбу вони спільно користувались квартирою, витрати з утримання і ремонту квартири ніс він особисто. До розірвання шлюбу кредит було погашено частково і саме частка квартири, за яку повернуто кредит у період з 28 грудня 2007 року по 21 квітня 2011 року є спільною сумісною власністю подружжя. З моменту розірвання шлюбу - [INFO] , він самостійно повертає кредитні кошти. Та частка квартири, яку він сплатив після розлучення за рахунок його особистих коштів, відповідач вважає своєю приватною власністю. Також відповідач зазначає, що ним вживалися заходи для досудового врегулювання спору з приводу даної квартири, він готовий був продати належну йому квартиру, і поділити грошові кошти навпіл, проте позивачка з запропонованою сумою не погодилася. Крім того, вказує, що позивачка повинна також довести той факт, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Отже, [PERSON] вважає, що підстави для поновлення строків позовної давності відсутні, а враховуючи час, який сплинув із моменту розірвання шлюбу до моменту звернення до суду із позовом, приймаючи до уваги, що раніше, у 2011 році позивачка [PERSON] знала про наявність спірного майна, відповідач [PERSON] зауважує, що строки позовної давності на момент звернення до суду у 2018 році вже минули. Та оскільки у своєму позові позивачка [PERSON] посилається на статті, що стосуються поділу майна, і має на меті саме поділ майна, то просить суд застосувати позовну давність стосовно даної позовної вимоги. Також у відзиві відповідач [PERSON] вказує, що на даний час він вимушений мешкати зі своїми батьками, оскільки власного житла немає, та просить суд даний факт врахувати. У зв`язку з чим, відповідач [PERSON] просить, у разі відмови суду застосувати строк позовної давності, задовольнити позов частково: визнати за позивачкою [PERSON] право власності на 1/7 частин квартири [ADDRESS] , залишити за ним, [PERSON] , право власності на 6/7 вищевказаної квартири (т.1 а.с.21-218). В уточненому відзиві просить в задоволенні позову відмовити у повному обсязі та судові витрати покласти на позивача: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в сумі 10100,00 грн. (т.2 а.с.158). В судове засідання представник третьої особи на стороні позивача: Служби у справах дітей Василівської районної державної адміністрації Запорізької області не з`явився про час та місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно та належним чином, проте на адресу суду надано заяву, в якій просять розглянути справу у відсутність їх представника, при прийняті рішення просять врахувати інтереси дітей (т.3 а.с.241), самостійних вимог щодо предмета спору не заявлено, письмових пояснень на адресу суду не надано. В судове засідання представник третьої особи на стороні відповідача: Запорізького регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно та належним чином, проте на адресу суду надано заяву, в якій просять розглянути справу у відсутність їх представника (т.3 а.с.244), проте раніше надано відзив на позовну заяву позивача [PERSON] від 24.11.2018 року (т.1 а.с.237-240). В обґрунтування своїх заперечень на пред`явлений [PERSON] позов, третьою особою на стороні відповідача вказується про наступне, зокрема: шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано у квітні 2011 році. У спірній квартирі зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та їх діти. [PERSON] зазначає, що вона разом з дітьми за місцем реєстрації не проживає, добровільно залишила спірну квартиру, та проживає у іншій квартирі, де має інше місце проживання. Після розірвання шлюбу [PERSON] , через відсутність домовленості з [PERSON] про поділ іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів за час шлюбу, звернулася до суду 26.11.2018 року, що є пропущенням строку позовної давності (більш ніж 7 років), оскільки законом встановлена позовна давність у три роки для осіб, які розлучилися. Після розірвання шлюбу вимога про поділ майна може бути заявлена протягом позовної давності строком у три роки. По-друге, як зазначає у відзиві третя особа на стороні відповідача: відповідно до умов Кредитного договору № 08042007572 від 30.10.2007 року, укладеного між [PERSON] та ЗРУ «Держмолодьжитла», Фондом, що є третьою особою у справі, від імені Держави надав [PERSON] прямий адресний (цільовий) кредит у сумі 191976,00 грн., терміном повернення 80 кварталів, на будівництво житла за адресою: [ADDRESS] на умовах, визначених Положенням про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво житла, затвердженого постановою Кабміну від 29.05.2001 року №584 (надалі - Положення). За умовами Кредитного договору Позичальник (Відповідач) зобов`язаний внести суму, що визначається у розрахунку погашення зобов`язань за даною угодою; Позичальник вносить кошти попереднього внеску, а також кошти на страхування в період будівництва житла та остаточну суму першого внеску протягом 10 календарних днів, після отримання в БТІ технічного паспорта. На час розгляду в суді даної справи стосовно поділу майна подружжя, кредит погашений [PERSON] частково. Крім того, ЗРУ «Держмолодьжитла» зазначає, що станом до теперішнього часу та на протязі виконання зобов`язань за кредитним договором [PERSON] не здійснювалися порушення умов кредитного договору по сплаті кредиту. Крім того, враховуючи розірвання шлюбу між сторонами по справі з 2011 року, у зв`язку з чим був відсутній спільний бюджет, а отже внесені на погашення заборгованості кошти за кредитним договором не могли бути спільними, а є особистими коштами [PERSON] та з огляду на це, просять врахувати той факт, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна, що також впливає і на частки майна при розподілі. По-третє, вказує, що стосовно відсутності реєстрації прав власності на спірне майно за [PERSON] . На момент укладання кредитного договору сторонами було самостійно вирішено, що у всіх правовідносинах молоду сім`ю буде представляти один із членів сім`ї, та [PERSON] на момент укладання всіх угод стосовно спірного майна чітко усвідомлювала, що у правовідносинах представляє лише один з подружжя, і що право власності на житло, яке придбано за рахунок кредиту буде визнане та оформлено лише за тим, хто виступає у договірних правовідносинах. 30.10.2007 року, в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між ЗРУ «Держмолодьжитла» та [PERSON] був укладений Договір поруки, за яким останній поручився перед ЗРУ «Держмолодьжитла» за виконання [PERSON] зобов`язань по кредитному договору № 08042007572 від 30.10.2007 року. Це вказує, що [PERSON] не була залучена поручителем у даних кредитних правовідносинах з підстав відсутності у неї достатнього розміру доходу для забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором. 05.02.2009 року в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між [PERSON] та ЗРУ «Держмолодьжитла» був укладений Іпотечний договір, за яким [PERSON] передав в іпотеку Іпотекодержателю трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Згідно п.1.1. Іпотечний договір забезпечує всі вимоги Іпотекодержателя, які виникають з Кредитного договору № 08042007572 від 30.10.2007 року, за умовами якого Іпотекодавець зобов`язаний Іпотекодержателю повернути кредит у розмірі 191976,00 грн. не пізніше 29.10.2027 року, зі сплатою 3 % річних за користування Кредитними коштами, згідно умов Кредитного договору, а також можливу неустойку у розмірі і у випадках, передбачених Кредитним та іпотечним договором. Таким чином, наголошують у поясненнях, що [PERSON] отримує повне право розпорядження та володіння спірним майном лише після виконання зобов`язань за Кредитним договором. З підстав того, що спірне майно знаходиться в іпотеці, питання щодо добровільного розподілу спірного майна між [PERSON] та [PERSON] можливий лише у користуванні майном, але без згоди ЗРУ «Держмолодьжитла» поділ з виділенням відповідних часток неможливий, оскільки вказана квартира придбана за кредитні кошти та перебуває під забороною відчуження даного об`єкту нерухомого майна та обтяжена іпотечним договором. Водночас, зобов`язання за кредитною угодою не можуть бути поділені між колишнім подружжям, оскільки внесення змін до кредитного договору № 08042007572 від 30.10.2007 року щодо розподілу та оформлення нового Кредитного договору на кожного члена з колишнього подружжя у відповідних частках, згідно умов Положення про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво, реконструкцію і придбання житла № 584 від 29.05.2011 року, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України, не передбачено. За вказаним кредитним договором перехід прав та зобов`язань Позичальника (Відповідача) можливий лише у разі смерті останнього, і ця кредитна угода не передбачає можливості зміни власника квартири без згоди ЗРУ «Держмолодьжитла», крім спадкування. Також, внесення змін до Іпотечного договору, укладеного між ЗРУ «Держмолодьжитла» та [PERSON] від 05.02.2009 року, можливий лише за отриманням дозволу Іпотекодержателя на зняття заборони відчуження лише після повного погашення кредитної заборгованості за вищевказаним кредитним договором. А тому вважають, що посилання [PERSON] на відсутність надання [PERSON] добровільної згоди «..на оформлення ним права власності на свою частку на квартиру на користь дітей» як підставу для звернення до суду, є безпідставною. В четверте зазначають, що за змістом ч.2-3 ст.70 СК України, суд може відступити від засади рівності часток лише у випадках недобросовісної поведінки одного з подружжя (у сторону зменшення його частки) або у випадку, якщо з подружжям проживають діти при недостатності аліментів (у сторону збільшення частки). Вказують у відзиві, що [PERSON] не надано належних та допустимих доказів щодо недостатності отримання аліментів, розмір якого встановлено рішенням Василівським районним судом Запорізької області від 29.04.2011 року. Та вважають, що вимога [PERSON] щодо визнання за нею право власності на 7/10 частин квартири [ADDRESS] є безпідставною та такою, що не відповідає чинному законодавству, виходячи з того, що підстав потреби забезпечення належними житловими умовами дітей, є не обґрунтованою та безпідставною за відсутністю надання належних та допустимих доказів. Задоволення даної вимоги [PERSON] суперечить загальноприйнятим нормам чинного законодавства. Приймаючи до уваги вищевикладене, наявні в матеріалах справи докази, третя особа на стороні відповідача ЗРУ «Держмолодьжитла» вважає, що позов [PERSON] є необґрунтованим, безпідставним, позивачем не доведена належними доказами правомірність заявленої позовної вимоги, а тому у задоволені позовних вимог [PERSON] просять відмовити за наведеними вище підставами. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що позивачка [PERSON] є йому рідною сестрою. Йому відомо, що сторони по справі почали проживати разом з 2001 року, а шлюб зареєстрували в 2004, в якому перебували до 2011 року. У 2007 році сестра [PERSON] попрохала його виступити в ролі поручителя по кредитному договору, та він погодився допомогти, оскільки кредит оформлювався на сім`ю та на той час сестра знаходилася в стані вагітності, а у її чоловіка [PERSON] заробітна плата була маленькою. Сторони мешкали спільно до кінця восени 2016 року, а потім сестра [PERSON] вимушена була з квартири з`їхати. На теперішній час сестра [PERSON] з двома дітьми проживає разом з ним у трикімнатній квартирі, та за попередньою адресою у квартирі [ADDRESS] сестра [PERSON] не мешкає, так як її колишній чоловік [PERSON] несерйозний, зловживає спиртними напоями, раніше застосовував до [PERSON] фізичну силу, та на даний час змінив у квартиру замки, що йому достовірно відомо, оскільки він приходив на вказану адресу для того, щоб забрати речі дітей, однак відповідач двері не відчиняв. Свідок [PERSON] судовому засіданні пояснив, що [PERSON] доводиться йому рідною сестрою. Йому відомо, що сестра [PERSON] змушена проживати у своїй матері, у той час, коли у спірній квартирі проживають сторонні особи. Йому відомо, що [PERSON] самовільно змінив замки на вхідних дверях квартири, чим перешкоджає позивачці та двом дітям користуватися квартирою [ADDRESS] [PERSON] з дітьми не спілкується, їх вихованням взагалі не займається. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є колишньою дружиною брата позивачки [PERSON] та їй відомо, що [PERSON] працювала на підприємстві «Кронос» оператором, також будучи вагітною, працювала на ринку. В 2014-2015 роках вона приходила до [PERSON] в гості та бачила [PERSON] , який постійно випивав, були випадки, коли позивачка працювала, їздила до м.Одеси за товаром, а в цей час, як розповідала їх дитина [PERSON] , батько приводив додому компанії, вживав алкогольні напої. Також їй відомо, що квартиру [ADDRESS] давали в іпотеку на молоду сім`ю. Свідок [PERSON] пояснила в судовому засіданні, що вона є колишньою дружиною брата позивачки [PERSON] . За обставинами справи їй відомо, що [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] , проживала з ним до кінця 2016 року разом з двома неповнолітніми дітьми. Також їй відомо, що під час їх спільного проживання [PERSON] вживав алкогольні напої, виганяв позивачку з квартири [ADDRESS] та до теперішнього часу [PERSON] в квартиру не впускає, змінив від вхідних дверей замки та проживає з іншою жінкою. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що вона працювала з [PERSON] з липня 2011 року по 2013 рік у ФОП «[PERSON]»», займала посаду керуючою у готелі «Каховські зорі, а [PERSON] працювала черговою, були працевлаштовані офіційно. За час роботи у готелі при складанні графіків роботи, чергувань, [PERSON] просилася визначати їй денні зміни, у нічні зміни залишалася дуже рідко, пояснюючи тим, що їй подібно йти додому, у неї двоє неповнолітніх дітей, постійно відпрошувалася. Також їй відомо з розмов [PERSON] , що її чоловік [PERSON] декілька разів влаштовував сварки, запрошував під час її чергувань, сторонніх осіб додому, де знаходилися неповнолітні діти, проте [PERSON] намагалася зберегти сім`ю. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є матір`ю позивачки [PERSON] та їй відомо, що під час шлюбу доньки з [PERSON] вони жили погано. Коли сину [PERSON] був маленький, [PERSON] запропонували взяти молодіжний кредит та в 2007 році вони почали збирати документи, необхідно було заплатити певні взноси. Всі кошти надавала вона, мати [PERSON] . Договір поручительства був оформлений її сином, [PERSON] , який є братом позивачки. Допомагали всі, як могли. Договір був оформлений на сім`ю, договір був пільговий, при наявності дітей були певні пільги. Документально оформили договір на [PERSON] , однак в період шлюбу та після його розірвання за кредит сплачували обидва [PERSON] виїхала від [PERSON] перед Новим 2016 роком та спочатку знімала [PERSON] однокімнатну квартиру, потім було складно платити за житло, а тому в 2019 році [PERSON] переїхали жити до неї за адресою: [ADDRESS] , де і мешкає наразі з дітьми. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що вона працює кредитним експертом-оцінювачем в ПП «Дом кредит» та знайома з [PERSON] з 2015 року та їй відомо, що [PERSON] має двох дітей та у неї немає можливості проживати у спірній квартирі, так як [PERSON] її не впускає в квартиру. Влітку 2019 року була очевидцем, як [PERSON] не пускав [PERSON] до квартири став кричати, ображати, категорично її в квартиру не впускав. Проте відчинив двері та вона ( [PERSON] ) увійшла до квартири, зробила фотозйомку квартири, та при цьому вона помітила, що в квартирі чужа мебель, чужі речі, в залі знаходився хлопець, в квартирі були шприци. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона підтримує дружні стосунки з [PERSON] з часу придбання родиною Полієвець квартири [ADDRESS] . Їй відомо, що сторони [PERSON] знаходилися у шлюбі, мешкали однією сім`єю декілька років. [PERSON] виїхала з квартири, а [PERSON] залишився в тій квартирі мешкати. [PERSON] [PERSON] з іншою жінкою, з якою вони в тій квартирі мешкають. Також зазначає, що [PERSON] є боржником по квартплаті, йому намагалися відключити газ як боржнику, також чула на балконі, де проживає [PERSON] , голоси та був чутний запах оцту, зверталися до відділу поліції з цього приводу. Всебічно та повно дослідивши матеріали справи №311/4124/18, вислухавши в судовому засіданні пояснення позивача [PERSON] та представника позивача - адвоката Мовчан О.Г., показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , надані ними в судовому засіданні 02.06.2020 року, та з`ясувавши всі обставини по даній цивільної справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами даної цивільної справи № 311/4124/18, суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя, визнання права власності на частку спільного сумісного майна подружжя підлягають задоволенню частково, з наступних підстав. В судовому засіданні судом встановлено, що сторони по справі - [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який зареєстрований 03 січня 2004 року Дніпрорудненською міською радою Василівського району Запорізької області, актовий запис №03, що підтверджується свідоцтвом про одруження, копія якого міститься в матеріалах справи (т.1 а.с.35). Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 11 квітня 2011 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 03 січня 2004 року Дніпрорудненською міською радою Василівського району Запорізької області, актовий запис №03. Після розірвання шлюбу прізвище позивачки залишено без змін « [PERSON] ». Рішення сторонами не оскаржено, набрало законної сили 21.04.2011 року та копія якого міститься в матеріалах справи (т.1 а.с.22,30). [INFO] народився [PERSON] , у свідоцтві про народження якого матір`ю записана - [PERSON] , позивачка по справі, а батьком - [PERSON] , відповідач по справі (т.1 а.с.20,29). [INFO] народився [PERSON] , у свідоцтві про народження якого матір`ю записана - [PERSON] , позивачка по справі, а батьком - [PERSON] , відповідач по справі (т.1 а.с.21,28). Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 29 квітня 2011 року задоволено позов [PERSON] та стягнуто з [PERSON] , [INFO] , який народився в м.Дніпрорудне Василівського району Запорізької області, проживає за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісяця, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, почавши стягнення з 23 березня 2011 року і до досягнення ними повноліття, копія якого міститься в матеріалах справи (т.1 а.с.31). 14.10.2019 року [PERSON] , [INFO] досяг повноліття. Відповідно до Акту від 26.04.2017 року, оформленого комісією у складі: голови ЖЕОК «Ковчег» Пипко В.В . , депутата міської ради Дяченко О.О., сусідів: [PERSON] , [PERSON] , зазначено, що [PERSON] проживала в ЖЕОК «Ковчег» за адресою: [ADDRESS] з моменту заселення (2009 рік) по вересень 2016 року (т.1 а.с.36). Як вбачається з Довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщення/будинку осіб за №4610 від 26.04.2017 року, виданої Дніпрорудненською міською радою Василівського району Запорізької області, [PERSON] , [INFO] мешкає за адресою: [ADDRESS] , та до складу сім`ї входять: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (т.1 а.с.37). 30 жовтня 2007 року між Запорізьким регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 08042007572, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.41-46) та згідно з умовами якого відповідно до п.1.1 вказаного кредитного договору позичальнику [PERSON] було надано кредит у сумі 191976 гривень (сто дев`яносто одну тисячу дев`ятсот сімдесят шість) гривень 00 копійок строком повернення 80 кварталів, з дати укладення кредитного договору. Кредит наданий позичальнику на будівництво (реконструкцію) житла загальною площею 70,01 кв.м., згідно з проектом за адресою: [ADDRESS] (згідно Додаткового договору №1 від 07 квітня 2008 року до Кредитного договору № 08042007572 від 30 жовтня 2007 року та Додаткового договору №2 від 05 лютого 2010 року до Кредитного договору № 08042007572 від 30 жовтня 2007 року) (т.1 а.с.41-46,47,48). Відповідно до п.1.3 укладеного кредитного Договору № 08042007572, протягом строку, встановленого в п. 1.1 угоди, [PERSON] зобов`язується внести суму коштів, що визначені в розрахунку погашення кредиту (додаток №2) до повного виконання зобов`язань за кредитним договором на рахунок Фонду. Відповідно п.4.3.2.кредитного договору, Фонд (кредитор) має право вимагати від Позичальника сплати заборгованості за Договором, нарахованих за користування Кредитом відсотків, пені у разі її нарахування та завданих внаслідок порушення умов Договору збитків. Відповідно до п.5.2.3.Договору у разі прострочення щоквартального платежу Фонд має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася. Згідно п.5.2.1.Договору у кожному випадку несплати або часткової несплати визначеного Розрахунком погашення кредиту (Додаток № 2 до Договору, який є його невід`ємною частиною) щоквартального платежу до останнього дня звітного кварталу у період будівництва (реконструкції) житла до укладення договору про іпотеку житла, Позичальник сплачує на рахунок Фонду пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка нараховується від суми несвоєчасно здійсненого платежу. Як вбачається з умов Додаткового договору №1 від 07 квітня 2008 року до Кредитного договору № 08042007572 від 30 жовтня 2007 року, у відповідності до п.65 кредитної угоди, на підставі заяви та наданого документу про народження другої дитини при перерахунку щоквартального внеску, 25 % залишку зобов`язань за кредитною угодою Позичальника [PERSON] погашається за рахунок бюджетних коштів (т.1 а.с.47). З умов Додаткового договору №2 від 05 лютого 2010 року, який є невід`ємною частиною Кредитного договору № 08042007572 від 30 жовтня 2007 року, п.1.2 та 1.3 викладено в наступній редакції: «п.1.2 Кредит за цим договором надається на будівництво (реконструкцію) окремої 3-кімнатної квартири, загальною площею 78,1 кв.м. за адресою: [ADDRESS] »; «п.1.3 протягом строку, встановленого в п.1.1 угоди, Позичальник зобов`язується внести суму коштів, що визначені в розрахунку погашення кредиту (додаток №2) до повного виконання зобов`язань за кредитним договором на рахунок Фонду» (т.1 а.с.48). Як вбачається з Заяви від 30 жовтня 2007 року, викладеної у вищевказаному кредитному договорі №08042007572 від 30 жовтня 2007 року, [PERSON] , на дату підписання цієї заяви, перебуваючи з [PERSON] у шлюбі, цією заявою надала згоду своєму чоловікові [PERSON] на укладення вищевказаного кредитного договору з Фондом. З умовами вищевказаного кредитного договору ознайомлена, жодних заперечень щодо його положень не має. Умови вищевикладеного договору погоджує (т.1 а.с.46). З метою забезпечення виконання [PERSON] своїх зобов`язань перед кредитором, відповідно до кредитного договору № 08042007572 від 30.10.2007 року, між Запорізьким регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та [PERSON] 05 лютого 2009 року було укладено Іпотечний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Півняк О.С. та копія якого міститься в матеріалах справи (т.1 а.с.51-58), у відповідності до п.1.1 вказаного Договору, іпотечний договір забезпечує всі вимоги Іпотекодержателя, які виникають з Кредитного договору № 08042007572 від 30.10.2007 року, за умовами якого Іпотекодавець зобов`язаний Іпотекодержателю повернути кредит у розмірі 191976,00 грн. в строк до 29.10.2027 року, зі сплатою 3 % річних за користування ним згідно умов Кредитного договору, а також можливу неустойку у розмірі і у випадках, передбачених Кредитним та іпотечним договором. Відповідно до п.1.3 предметом іпотеки є квартира, збудована за рахунок коштів кредиту, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка складається з трьох кімнат житловою площею 56,1 кв.м., загальною площею 78,1 в.м. і належить Іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Дніпрорудненської міської ради 29.12.2008 року серії АС № 319098. Згідно п.1.4 іпотечного договору, загальна вартість квартири складає 203060,00 гривень, згідно з актом приймання-передачі квартири від 28.11.2008 року (т.1 а.с.51-58,59). Також, 30 жовтня 2007 року, в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором № 08042007572 від 30.10.2007 року, між між Запорізьким регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» (кредитор) та [PERSON] (поручитель), з другої сторони та [PERSON] (позичальник), з третьої сторони, був укладений Договір поруки, за яким [PERSON] поручився перед ЗРУ «Держмолодьжитла» відповідати за порушення виконання Позичальником зобов`язань перед Кредитором відповідно до Кредитного договору № 08042007572 від 30.10.2007 року (т.1. а.с.241-242). Як вбачається з Інформаційної довідки №139695846 від 01.10.2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна відомості, - право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 29.12.2008 року, виданого Дніпрорудненською міською радою Василівського району Запорзької області. 05.02.2009 року зареєстрована іпотека приватним нотаріусом Півняк О.С., внесено відомості з Єдиного реєстру заборон вдчуження об`єктів нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження № 8431696) (т.1 а.с.39-40). 29 грудня 2008 року право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] , на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 29.12.2008 року виконавчим комітетом Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області, на підставі рішення виконкому Дніпрорудненської міської ради за № 331 від 16.12.2008 року (т.1 а.с.221), що також вбачається з Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21.01.2019 року, виданого РКП «Василівське БТІ Василівської районної ради, технічного паспорту на вказаний об`єкт нерухомого майна, та копія якого міститься в матеріалах справи (т.1 а.с.222). Частиною 1 статті 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з положеннями ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 24.05.2017 року у справі №6-843цс17 та на даний момент є актуальним. А тому суд вважає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін у даній справі, адже її придбано за час шлюбу, а відповідач [PERSON] не спростовує та не оспорює презумпцію спільності права власності подружжя на майно, передбачену ст.60 СК України. З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку про те, що презумпція спільності придбаного у шлюбі вищезазначеного майна, а саме: квартири [ADDRESS] не спростована відповідачем [PERSON] , а отже спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу, з визначенням рівності їх часток. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої передбачено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). За таких обставин, за нормами чинного сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. За змістом ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. У відповідності до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. В силу положення ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. У відповідності до ч.3 ст.70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сторони у вирішенні питання поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме: квартири [ADDRESS] добровільно, у позасудовому порядку, згоди не досягли. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися, обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року № 11). Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Зі змісту п.п.23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб,розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до роз`яснення абзацу 1 пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Суд, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, повно та всебічно дослідивши докази, якими вони підтверджуються, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що спірне майно, про поділ якого йдеться у пред`явленому [PERSON] позові, а саме квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , придбана під час шлюбу, тому у відповідності до чинного законодавства, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. З огляду на встановлені в ході судового розгляду обставини, суд вважає, що спірне майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя - сторін у справі, [PERSON] та [PERSON] , а частки їх є рівними. З наведеного вбачається, що дружина та чоловік незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі, чи їх шлюб припинено, мають рівні права та обов`язки щодо спільно нажитого майна у шлюбі, а тому сторони по справі [PERSON] та [PERSON] мають право кожен на 1/2 частину спірної квартири. При цьому, підстав для відступлення від рівності часток у спільній сумісній власності подружжя і визнання за позивачкою [PERSON] права на 7/10 спільного сумісного майна, зокрема у вигляді квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , суд не вбачає, оскільки умови, визначені ч.2, ч.3 ст.70 СК України, за яких суд може відступити від рівності часток подружжя позивачкою не наведені і у судовому засіданні належними доказами не доведені. Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку про необхідність поділу спільної сумісної власності подружжя між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, виділивши у власність позивачу 1/2 частку квартири [ADDRESS] , а право власності на іншу 1/2 частку вказаного об`єкту нерухомого майна (квартири) - залишити за відповідачем. При цьому суд зазначає, що досліджені судом умови вказаних вище договорів, додаткових угод, не підтверджують придбання [PERSON] спірного майна за особисті (власні) кошти, а, навпаки, підтверджують придбання квартири в період шлюбу сторін та за інформованої згоди позивача, [PERSON] , як дружини кредитора [PERSON] . Аналізуючи викладене, та встановлені судом обставини, суд прийшов до висновку, що спірна квартира була придбана сторонами у період шлюбу за кошти, отримані саме сім`єю за програмою молодіжного кредитування, а відтак ця квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя з моменту її придбання. Виходячи з цього, позивачка має право на визнання за нею права власності на 1/2 частину спірної квартири. Доказів того, що спірна квартира була придбана сторонами у період шлюбу, проте за кошти, що належали особисто відповідачу, в ході судового розгляду справи судом не здобуто. Доводи представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача про те, що спірна квартира не може бути об`єктом поділу через її перебування в іпотеці та заборгованість зі сплати кредиту, суд знаходить необґрунтованими і такими, що не заслуговують на уваги, оскільки наявність обтяження майна у виді іпотеки, не є перешкодою для поділу вказаного вище майна та вирішення спору між сторонами. Також посилання відповідача [PERSON] на необхідність розподілу розміру часток у спільній сумісній власності між ним та позивачкою пропорційно внесених ним грошових кошів в рахунок погашення кредиту, суд вважає неприйнятними, виходячи з наступного. Як вже зазначалось судом вище, виходячи з вимог ч.4 ст.65 СК України, дружина і чоловік, незалежно від розірвання шлюбу, мають рівні права та обов`язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, а розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобов`язань за кредитом. Крім того, оскільки кредит, який було надано для придбання спірної квартири, у повному обсязі не сплачено, що також сторонами не заперечується, вирішити питання про розподіл боргових зобов`язань на даний час неможливо. Сторони після розірвання шлюбу продовжують мати рівні обов`язки щодо виконання кредитного договору від 30.10.2007 року, та згідно матеріалів справи, кредитні зобов`язання у повному обсязі на теперішній час не виконані, строк дії кредитного договору триває, крім того, із зустрічними позовними вимогами [PERSON] про стягнення коштів за кредитним зобов`язанням до суду не звертався та наведені відповідачем у відзиві доводи в цій частині не є предметом заявлених [PERSON] на теперішній час позовних вимог. Відповідно до положень ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках доказів. При вирішенні заяви відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності до вимог позивача [PERSON] (т.2 а.с.19-20), суд вважає, що заява відповідача про застосування позовної давності задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.Так, згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Крім того, згідно ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Так, відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (Правова позиція Верховного суду України від 23.09.2015 № 6-258цс15). З матеріалів справи вбачається, що рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 11 квітня 2011 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , рішення набрало законної сили - 21.04.2011 року (т.1 а.с.22,30). Позивачка звернулась до суду з даним позовом у зв`язку з виникненням між сторонами спору про поділ майна подружжя - 26.11.2018 року, оскільки після припинення шлюбу у 2011 році та по вересень 2016 року позивачка безперешкодно мала доступ до спірного майна, що відповідачем не було спростовано, а тому строк позовної давності позивачкою не пропущено. Суд не може прийняти до уваги доводи відповідача [PERSON] щодо пропуску позивачем строку загальної позовної давності тривалістю у три роки, оскільки як роз`яснено у п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Тому, при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15. У зв`язку з цим, судом критично сприймаються доводи відповідача з приводу пропуску [PERSON] строку позовної давності при зверненні до суду з даним позовом, оскільки сплив трирічного строку з часу розірвання шлюбу сам по собі не свідчить про пропуск строку позовної давності. Крім цього, матеріали цивільної справи не містять доказів того, що відразу після розірвання шлюбу у [PERSON] виникли перешкоди в користуванні та володінні спірним майном. Разом з тим, суд приходить до висновку, що, враховуючи презумпцію спільної власності майна подружжя, набутого за час шлюбу, про порушення своїх прав, позивач [PERSON] дізналася наприкінці восени 2016 року, крім того безперервно позивач [PERSON] проживала за адресою: [ADDRESS] з моменту заселення (2009 рік) по вересень 2016 року, що підтверджується Актом від 26.04.2017 року, виданим ЖЕОК «Ковчег» (т.1 а.с.36) та показами в судовому засіданні свідків, та з позовом до суду позивачка звернулася 26.11.2018 року та, відповідно, позивачем [PERSON] не було пропущено встановлений законом строк для звернення до суду за захистом своїх порушених прав. Крім того, 24.07.2018 року [PERSON] було направлено [PERSON] лист з рекомендованим поштовим повідомленням (т.1 а.с.60,61), за змістом якого [PERSON] пропонувала в порядку досудового врегулювання вирішити питання стосовно поділу майна подружжя та повідомити про можливість поділу майна за взаємною згодою. Проте, вказаний лист-пропозиція був залишений відповідачем без реагування. З огляду на це, суд вважає, що [PERSON] не пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Інших доказів, які б спростовували вищезазначені висновки суду, сторони не надали та відповідачем належними та допустимими доказами не доведено. Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін. Відповідно до ст.ст.13,43,81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Аналізуючи в сукупності докази, досліджені в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, виходячи з принципів: законності, об`єктивності, розумності та справедливості, враховуючи, що судом на встановлено наявності правових підстав для відходу від засад рівності часток спільного майна подружжя, суд вважає необхідним заявлені та в подальшому уточнені позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково та визнати трикімнатну квартиру [ADDRESS] - об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнавши за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири, залишивши у власності [PERSON] Ѕ частину спірної квартири за вищевказаною адресою. При цьому суд бере до уваги, що під час вирішення позову жодна з сторін не ставила питання про виплату іншій грошової компенсації за частку в спільному майні, не вчиняла дій стосовно попереднього внесення грошової компенсації на депозитний рахунок суду, тому суд вважає за необхідне визнати ідеальні частки сторін у праві власності на спірне майно на засадах їх рівності і залишення спірного майна у спільній частковій власності сторін. Положення статті 141 ЦПК України передбачають порядок розподілу судових витрат між сторонами в залежності від результату розгляду справи по суті. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1); інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 2). Зі змісту позову встановлено, що позивачем [PERSON] у пред`явленому позові ставиться питання про визнання за нею права власності на нерухоме майно, вартість якого, згідно п.1.4. іпотечного договору становить 203060,00 грн., тобто позивачем заявлено одну позовну вимогу майнового характеру (поділ майна подружжя), яку суд вважає необхідним задовольнити частково, проте інші заявлені позовні вимоги (визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку спільного сумісного майна подружжя) є похідними. Також суд зазначає, що ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 06 грудня 2018 року судом було попередньо визначена ціна позову за пред`явленою [PERSON] вимогою майнового характеру, в сумі 2500,00 (дві тисячі п`ятсот) гривень (т.1 а.с.86-87). Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 13 травня 2019 року задоволено заяву позивача [PERSON] та відстрочено позивачу сплату судового збору в сумі 2500,00 гривень за подачу позову про визнання права власності на частку спільного сумісного майна подружжя, до ухвалення судового рішення (т.1 а.с.201-202). Під час судового розгляду сторонами не надано жодних доказів на підтвердження вартості спірного майна на час ухвалення судового рішення, а тому суд приймає до уваги вартість об`єкту нерухомого майна, визначена згідно п.1.4. іпотечного договору від 05.02.2009, та становить 203060,00 грн. Відповідно до положень ч.1 ст.141 ЦПК України, у зв`язку з частковим задоволенням позову, суд вважає необхідним стягнути з позивача [PERSON] суму судового збору за подання позовної заяви, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з положеннями ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін. Виходячи з того, що позивачем [PERSON] судовий збір при подачі позову не сплачений та судом попередньо визначена ціна позову в сумі 2500,00 гривень, тому, відповідно до положень ст.ст.133, 141 ЦПК України, з [PERSON] в дохід держави підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме в сумі 1785,75 грн., виходячи з наступного розрахунку: 101530,00 грн. х 100 % : 142142,00 грн. = 71,43 % (відсоток розміру задоволених позовних вимог), з яких: 101530,00 грн. - Ѕ вартості майна (п.1.4 іпотечного договору) за задоволеними позовними вимогами; 142142,00 грн. - розмір заявлених позивачем позовних вимог (1/7 частина = 70 %). 2500,00 грн. х 71,43 % : 100 % = 1785,75 грн. (сума судових витрат, пропорційна відсотку задоволеного позову), або 2500,00 грн. х 50% : 70 % = 1785,75 грн. У відповідності до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України) та витрат, пов`язаних з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (п.4 ч.3 ст.133 ЦПК України). Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат за заявленими [PERSON] позовними вимогами в частині відшкодування витрат на правничу допомогу, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 2) ; для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3); розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4) ; у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5); обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6). Відповідно до ч.1,2 ст.134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Таким чином, підставою для відшкодування відповідних судових витрат - в даному випадку витрат на професійну правничу допомогу - є детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також відповідні докази на підтвердження таких витрат. Дані розрахунки повинні бути надані суду до закінчення судових дебатів. За відсутністю таких доказів, сторона має право подати їх до суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення, за умови наявності відповідної заяви, яка зроблена стороною до закінчення судових дебатів. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішенні від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Європейський суд справ людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Також, Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах- учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правничу допомогу, а саме: надано договір на правничу допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.06.2018 у справі №757/47925/15-ц, від 20.06.2018 року у справі №127/1284/14-ц, від 27.06.2018 року у справі №554/9348/15-ц, від 25.07.2018 року у справі №522/4198/ 17-ц від 23.01.2019 року у справі №552/2145/16-ц, від 27.01.2020 року у справі № 615/596/18. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 Закону України від 05.07.2012 року "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Повноваження представника позивача [PERSON] - адвоката Мовчана Олега Григоровича підтверджені ордером серії ЗП №044311 від 12.11.2018 року (т.1 а.с.34), ордером серії ЗП №044314 від 23.10.2019 року (т.2 а.с.173), ордером серії ЗП №044323 від 03.03.2020 року (т.3 а.с.164), ордером серії ЗП №044311 від 12.11.2018 року (т.4 а.с.9), які містяться в матеріалах справи. Отже, як вбачається з поданих документів, позивачем [PERSON] сплачено представнику - адвокату Мовчану О.Г. за надання професійної правничої допомоги загальну суму 9500,00 (дев`ять тисяч п`ятсот) гривень, що підтверджується наступними документами, оригінали яких містяться в матеріалах справи, зокрема: Актом приймання-передачі наданих послуг від 23 жовтня 2019 року за Договором (угодою) про надання правової допомоги на виконання умов договору від 11 жовтня 2018 року, укладеного між [PERSON] та адвокатом Мовчан О.Г., в якому вказано які саме юридичні послуги по даній справі були надані адвокатом (т.3 а.с.248-249), квитанцією про оплату послуг адвоката за договором від 11.10.2018 року в сумі 6000,00 (шість тисяч) гривень (т.3 а.с.250), Актом приймання-передачі наданих послуг від 25 червня 2020 року за Договором № 0212/2020 про надання правової допомоги на виконання умов договору від 02 червня 2020 року, укладеного між [PERSON] та адвокатом Мовчан О.Г., в якому вказано які саме юридичні послуги по даній справі були надані адвокатом (т.4 а.с.6-7), квитанцією про оплату послуг адвоката за договором від 02.06.2020 року в сумі 3500,00 (три тисячі п`ятсот) гривень (т.4 а.с.8). Вищенаведені документи судом можуть бути оцінені як належні та достатні у розумінні положень ст.ст.77-80 ЦПК України, оскільки підтверджують факт понесених (здійснених) позивачкою [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п.95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015 року, п.п.34-36 Рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10.12.2009 року, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Проаналізувавши обсяг та склад робіт, виконаних адвокатом Мовчан О.Г., складність справи, дослідивши докази на підтвердження судових витрат позивача [PERSON] на професійну правничу допомогу, суд, враховуючи співмірність розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу з обсягом виконаних адвокатом Мовчан О.Г. робіт, виходячи із принципу розумності і справедливості, беручи до уваги ціну позову, розумність вартості правничої допомоги, виходячи з конкретних обставин справи, а також враховуючи складність справи та виконаних адвокатом робіт і послуг, що стосуються підготовки позову та розгляду справи в суді, час, витрачений адвокатом на надання послуг та обсяг таких послуг, а також значення справи для позивача, та ті обставини, що представником позивача було заявлено клопотання про стягнення витрат на правову допомогу та було подано докази понесення таких витрат, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем [PERSON] та документально підтверджені вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу підлягають задоволенню у повному обсязі, в загальній сумі 9500,00 (дев`ять тисяч п`ятсот) гривень. Разом з тим, суд вважає такими, що не підлягають задоволенню вимоги позивача [PERSON] за поданою нею заявою від 25.06.2020 року, з посиланням в ній на п.4 ч.3 ст.133 ЦПК України, щодо стягнення з відповідача [PERSON] витрат по оплаті направлення поштової кореспонденції, з тих підстав, що у поданій заяві позивачем фактично не зазначено суму цих судових витрат, не вказано які саме поштові відправлення були здійснені позивачкою у даній справі, та у зв`язку з вчиненням яких саме процесуальних дій, які були необхідні для розгляду справи, а тому за безпідставністю та недоведеністю вимог в частині стягнення судових витрат, пов`язаних з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи, суд вважає необхідним позивачці [PERSON] відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial