Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

25.10.2016 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення з нього аліментів на утримання їх малолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], щомісячно у твердій грошовій сумі у розмірі 4000 гривень, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з моменту звернення до суду і до повноліття дітей. Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що з відповідачем по справі спільно не проживають, діти постійно проживають разом з нею і знаходяться на її утриманні, відповідач ухиляється від надання допомоги в утриманні дітей у добровільному порядку, тому вона вимушена звернутися з позовом до суду. У судове засідання позивачка подала заяву, згідно якої просила суд позов задовольнити, не заперечувала проти ухвалення рішення в заочному порядку, повідомивши додатково про місце роботи відповідача. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, може заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач до судового засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був належним чином сповіщений за місцем проживання, в тому числі через публікацію в пресі за допомогою газети «Одеські вісті», про причини неявки суд не повідомив, клопотання щодо відкладення розгляду справи від відповідача до суду не поступало, із запереченнями до суду не звертався. Згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (ухвалює заочне рішення) Враховуючи також вимоги ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення подальшого затягування розгляду справи та захисту прав малолітньої дитини, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності відповідача, що відповідає ч.4 ст.169 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний Суворовським районним судом м. Одеси 21.01.2016 року, на даний час сумісно не проживають. Від шлюбу сторони мають двоє малолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. На даний час діти сторін проживають разом з позивачкою та знаходяться на її утриманні. Відповідно до вимог ст.180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст.181 Сімейного Кодексу України, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину, у відповідності з ч.1 ст.183 СК України, визначається судом. Згідно ч.2 ст.182 СК України, якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. При цьому, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частина 3 зазначеної статті передбачає, що, якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Частка заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину, у відповідності з ч.1 ст.183 СК України, визначається судом. Згідно статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, діючої на Україні з 27.09.1991 року «держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей». Згідно ч.2 ст.182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. За таких обставин, суд вважає вимоги позивачки про стягнення аліментів з відповідача на утримання дітей законними й обґрунтованими. Разом з тим, суд вважає, що вимоги позивачки щодо стягнення з відповідача аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 4000 гривень задоволенню не підлягають, оскільки відсутні будь-які обставини, зазначені в ч.1 ст.184 СК України щодо визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі, а саме: "якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі". Беручи до уваги необхідність врегулювання виниклих між сторонами аліментних правовідносин на принципах справедливості, сумлінності і розумності, рівності батьків щодо обов'язку по утриманню дітей, враховуючи вимоги ст.ст.182, 184 СК України, суд вважає, що заявлений позов, з урахуванням матеріального положення обох сторін, наявності постійного місця роботи відповідача, підлягає частковому задоволенню та стягненню з відповідача аліментів у розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку відповідача, проте не менше 30% від прожиткового мінімуму, встановленого для дітей цього віку, з моменту звернення позивачки з позовом до суду і до досягненням старшою дитиною повноліття, що відповідатиме інтересам дитини. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню судовий збір на користь держави у розмірі 551 гривні 20 копійок. Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню - у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial