Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-19 00:00:00

[PERSON] звернувся з вказаним позовом, у якому просить стягнути на його користь з фізичної особи - підприємця [PERSON] 3 120,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Фізична особа - підприємець [PERSON] проти позову заперечила, посилаючись на те, що розрахунок з [PERSON] не було проведено в день звільнення, оскільки [PERSON], перебуваючи з нею у трудових відносинах, використовував її майно, а саме - транспортний засіб, якій на день звільнення було пошкоджено в дорожньо-транспортній пригоді за участю [PERSON] як водія. Не маючи висновків офіційного органу про причину дорожньо-транспортної пригоди, винуватих у ній, збитки, вона не здійснила виплату грошових коштів при звільненні [PERSON], оскільки доведення його вини могло стати підставою для покриття ним збитків. Судом з'ясовано, що 01.02.2012 р. [PERSON] було прийнято фізичною особою - підприємцем [PERSON] на роботу водієм - експедитором за трудовим договором № 06031200220 від 01.02.2012 р., зареєстрованим у Бердичівському міському центрі зайнятості, та звільнено з цієї роботи 30.06.2013 р., що підтверджується записами у трудовій книжці серії [NUMBER] [PERSON] (а. с. 3 - 4). У день звільнення [PERSON] не було виплачено грошові кошти у розмірі 2 010,45 грн., ці кошти буле перераховані на його картковий рахунок 25.09.2013 р., що підтверджується листом від 25.09.2013 р. № 2689 Територіальної державної інспекції з питань праці у Житомирській області (а. с. 7). У запереченнях проти позову фізична особа - підприємець [PERSON] визнає, що грошові кошти у розмірі 2 010,45 грн. у день звільнення [PERSON] виплачені не були (а. с. 22). У позовній заяві [PERSON] зазначив, що грошові кошти у розмірі 2 010,45 грн. йому було виплачено лише 25.09.2013 р. Згідно з частиною першою статті 83 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що фізична особа - підприємець [PERSON] не виплатила належні при звільненні [PERSON] суми у строки, зазначені у статті 116 Кодексу законів про працю України. При цьому суд звертає увагу, що стаття 116 Кодексу законів про працю України передбачає лише один випадок, у якому можна невиплачувати всі суми, належні працівнику при звільненні: наявність спору про їх розмір. Між тим, фізична особа - підприємець [PERSON] не подала доказів, які б вказували, що між нею та [PERSON] існував спір про розмір належних йому при звільненні сум. Обставини ж, з яких вона не виплатила належні [PERSON] суми при звільненні (наведені вище), не свідчать про існування спору про розмір цих сум, оскільки у день його звільнення будь-яких документів, які б вказувала на завдання ним їй збитків (нанесення шкоди), як випливає з заперечень проти позову, не було. Більше того, навіть якщо б у день звільнення [PERSON] такі документи існували, тобто якщо б він мав нести перед фізичною особою - підприємцем [PERSON] матеріальну відповідальність за шкоду, завдану внаслідок порушення покладених на нього трудових обов'язків (стаття 130 Кодексу законів про працю України, на яку посилається фізична особа - підприємець [PERSON] у запереченнях проти позову), то це був би спір про відрахування із заробітної плати на відшкодування матеріальної шкоди, який не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку (частина третя пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці"). Частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, фізична особа - підприємець [PERSON] зобов'язана виплатити [PERSON] середній заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 01.07.2013 р. по 25.09.2013 р. Визначаючи розмір цього заробітку, суд виходить з Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (далі - Порядок), відповідно до абзацу третього пункту 2 якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Тобто розмірі середньої заробітної плати [PERSON] має обчислюватись, виходячи з виплат за квітень та травень 2013 р. З довідки фізичної особи - підприємця [PERSON] б/н від 14.01.2014 р. вбачається, що у квітні та травні 2013 р. [PERSON] відпрацював 41 день (22 + 19), за кожен з цих місяців йому було нараховано заробітну плату у розмірі 1 150,00 грн. (а. с. 44). Пунктом 5 порядку передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Абзацами першим та третім пункту 8 Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Таким чином, середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 56,10 грн. (1 150,00 + 1 150,00) / 41), а середньомісячне число робочих днів - 21 день ((22 + 19) / 2). Кількість робочих днів, які мають бути оплачені [PERSON] за середнім заробітком, становить: 60 днів (по 21 дню у липні та серпні 2013 р. та 18 днів у вересні 2013 р.). Зважаючи на наведене, суд приходить до висновку, що з фізичної особи - підприємця [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню середній заробіток за період затримки розрахунку, тобто з 01.07.2013 р. по 25.09.2013 р., у розмірі 3 366,00 грн. (56,10 * 60). Між тим, [PERSON] просить суд стягнути на його користь з фізичної особи - підприємця [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 3 120,00 тобто у меншому розмірі, ніж це передбачено частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України (3 366,00 грн.). Частиною першою статті 11 Цивільного процесуального кодексу України визначено, встановлює, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Тобто суд не може вийти за межі позовних вимог, заявлених [PERSON]. Враховуючи викладене, позов [PERSON] підлягає задоволенню. Відповідно до частини першої статті 79 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно з частинами першою та третьою статті 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. [PERSON] звільнено від сплати судового збору (пункт 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір"), а відтак цей збір у розмірі 229,40 грн. підлягає стягненню в дохід держави з фізичної особи - підприємця [PERSON].

Outcome: approved