Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-26 00:00:00

24 жовтня 2018 року позивач акціонерне товариство «Альфа Банк» звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на наступні обставини. Загальними зборами акціонерів 26 квітня 2018 року було прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства з публічного на приватне та зміну найменування (назви) банку з публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» на акціонерне товариство «Альфа банк». Банк є правонаступником всіх прав та обовязків публічного акціонерного товариства «Альфа Банк». 14.02.2018 року публічне акціонерне товариство «Альфа Банк» та фізична особа громадянин України [PERSON], уклали угоду про надання особистого кредиту № 501006768. Відповідно до умов вищевказаного договору, позивач зобовязується надати відповідачу кредит у сумі 200000,00 грн.\~ у строк з 14.02.2018 року до 14.02.2022 року. Відповідно до умов договору, відповідач зобовязується в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком № 1 до нього графіком погашення кредиту. Згідно частини 1 статті 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Позивач свої зобовязання за договором виконав, надавши відповідачеві кредит в сумі 200000 грн., що підтверджується випискою з особовою рахунка\~ відповідача. У порушення умов договору, відповідач свої зобовязання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 14.09.2018 року має прострочену заборгованість за кредитом в сумі 626,82 грн., за відсотками в сумі 11279,21 грн. та по комісії 12500,00 грн. Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України та умов Договору, у разі невиконання чи несвоєчасного виконання зобов'язань в частині повернення кредиту та/або сплати процентів, комісій згідно з умовами договору, відповідач зобовязаний сплатити позивачу неустойку (штраф, пеня). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які\~ боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Відповідно до ст. 550 Цивільного кодексу України Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. У звязку з систематичним порушенням боржником своїх обовязків зі сплати кредиту, відповідно до норм чинного законодавства та діючого Кредитного договору йому було нараховано неустойку. На 14.09.2018 року розмір неустойки становить: штраф - 1600,00 грн. Аналіз норми ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, щостягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Таким чином, розмір неустойки становить: штраф за останні 12 місяців - 1600,00 грн. Відповідно до умов договору у разі невиконання чи неналежного виконання відповідачем будь-яких обов'язків, встановлених договором, в тому числі у разі затримання сплати частини кредиту та/або процентів за його користування, щонайменше на один календарний місяць, позивач має право вимагати дострокового виконання зобовязання з повернення кредиту задоговором. На виконання умов договору відповідачу була направлена вимога про усунення порушень, але на дату подання позовної заяви, вимога не виконана. Таким чином, зважаючи на невиконання відповідачем зобовязання стосовно умов повернення кредиту, позивач вправі вимагати стягнення з відповідача заборгованість по кредиту, заборгованість за відсотками та неустойкою. Згідно п.1 ч.2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідносини, в яких сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Просили суд стягнути з відповідача [PERSON] суму заборгованості в розмірі 219006,03 грн. та судового збору в розмірі 3285,09 грн. (а.с. 2-3). Ухвалою судді від 21 листопада 2018 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Розгляд справи у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України вирішено провести в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 38-39). 11 грудня 2018 року від позивача АТ «Альфа-банк» за вх. № 40650 судом отримано заява про уточнення позовних вимог, в якій просили стягнути з відповідача на користь акціонерного товариства «Альфа-банк» заборгованість 219 006,03 гривень, а саме: за кредитом - 193 626,82 грн.; по відсотках 11 279,21 грн.; по комісії - 12 500 грн.; штраф 1 600 грн. , а також витрати по сплаті судового збору у сумі 3285,09 гривень (а.с. 44). 22 січня 2019 року за вх. № 2707 судом отримано відзив [PERSON] на позовну заяву позивача, в якому просив відмовити позивачу в частині стягнення комісії та штрафу та стягнути заборгованість по кредиту обґрунтовуючи наступним. Позивач АТ «Альфа-банк» звернувся до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи тим, що 14.02.2018 року між АТ «Альфа-банк» та відповідачем було укладено угоду про надання особистого кредиту №501006768, відповідно до якого позивач надав кошти у розмірі 200000,00 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,99% річних, з кінцевим терміном погашення заборгованості до 14 лютого 2022 року. При цьому, документу із назвою „угода про надання особистого кредиту №501006768 не існує. Він звернувся до позивача із питанням отримати кредит для власних цілей. Працівники банку самі надрукували і дали на підпис оферту на укладення угоди про надання кредиту №501006768. В зазначеній оферті встановлено, що кредит надається готівкою, сума 200000,00 грн., фіксована процентна ставка 13,99% річних, строк кредиту 48 місяців. До оферти є додатки графік погашення кредиту, адже кредит відповідач повинен був погашати щомісяця. Позивач встановив комісію в розмірі 1,25% від суми кредиту щомісяця, але не вказав за які саме послуги банку він повинен сплачувати, а це є пряме порушення чинного законодавства. Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов оферти від 14.02.2018 року, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями ч. 5 ст. 11, ч.ч. 1,2,5,7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15- рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Щодо незаконності нарахування та стягнення комісій банками, висловився ВСУ (Правова позиція ВСУ у справі № 6-1746цс16). Відповідно до наданого розрахунку заборгованості, вбачається, що 12.03.2018 року позивач стягнув з відповідача незаконну комісію за користуванням кредиту 2500,00 грн., 13.04.2018 року позивач стягнув з нього незаконну комісію за користуванням кредиту 2500,00 грн. Тому, якщо перерахувати заборгованість згідно умов оферти, виходить: тіло кредиту 188626,82 грн., заборгованість по відсоткам 10752,83 грн. Умовами оферти та акцепту не передбачено штрафні санкції за неналежне виконання умов кредитного договору, тому стягнення штрафу у розмірі 1600,00 грн. є безпідставним. В оферті вказано, що відповідача ознайомлено із Договором, який визначає інші умови, але це не відповідає дійсності, адже на договорі, який надано позивачем відсутній його підпис. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про поширення судового захисту прав та свобод людини і громадянина" від 30.05.1997 р. підкреслюється, що вся діяльність судів "повинна бути підпорядкована захисту прав і свобод людини і громадянина". Захист прав і свобод людини державою передбачає конкретну організацію діяльності державних установ щодо захисту проголошених прав та свобод людини і громадянина. Стаття 3 Конституції України закріплює, що права і свободи людини, їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Стаття 55 Конституції України встановлює, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод являє собою фундаментальну основу всього комплексу міжнародно-правового регулювання в галузі прав і свобод людини, її законних інтересів та потреб. Зокрема ст. 6 Конвенції передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. А тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог АТ «Альфа банк» в частині стягнення комісії в розмірі 12500,00 грн., штрафу в розмірі 1600,00 в повному обсязі. Стягнути заборгованість по кредиту в розмірі 188626,82 грн., за відсотками в розмірі 10752,83 грн. (а. с. 54-56). В судове засідання представник позивача АТ «Альфа банк» [PERSON] яка діє на підставі довіреності (а.с. 32) не зявилася, надавши разом із позовною заявою клопотання про розгляд справи у відсутність представника позивача та проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с. 34). Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи свідчить розписка з особистим підписом (а.с. 61). Заяв та клопотань з боку відповідача до суду не надходило. Тому, суд вважає за можливим розглянути справу за відсутності учасників справи за наявними в справі матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не зявились в судове засідання,\~ фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача акціонерного товариства «Альфа банк» підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи,\~ що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що 14 лютого 2018 року публічне акціонерне товариство «Альфа банк» та фізична особа громадянин [PERSON] уклали угоду про надання особистого кредиту № 501006768. Відповідно до умов договору, позивач зобовязувався надати відповідачеві кредит в сумі 200000,00 грн. у строк з 14.02.2018 року по 14.02.2022 року. Відповідно до умов договору, відповідач зобовязується в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком № 1 до нього графіком погашення кредиту (а.с. 5-14). З [PERSON] на укладання угоди про надання кредиту № 501006768 від 14.02.2018 року, яка підписана відповідачем убачається, що сторонами було зазначено умови для укладання Угоди, де процентна ставка складає -13,99% річних, ставка фіксована. За обслуговування Кредиту 1,25% від суми кредиту, зазначеної в цій [PERSON] без ПДВ. Пункт 4 зазначеної [PERSON] передбачено, що підписанням цієї [PERSON] відповідач підтверджує, що перед укладанням Угоди ознайомлений зі всією інформацією, та в Додатку № 1, який є невідємною частиною Угоди визначено: детальний розпис складових загальної вартості кредиту, реальної річної процентної ставки, графік платежів з повернення Кредиту, сплати процентів за його користування, сум комісійної винагороди та інших платежів\~ за Угодою\~ (а.с. 15). Отже, суд враховує те, що на вказаній [PERSON] наявний підпис позичальника [PERSON], який не мав заперечень з цього приводу. Встановлено, що позивач свої зобовязання за договором виконав, надавши відповідачеві кредит у сумі 200000,00 грн., що підтверджується випискою з особового рахунку відповідача. Згідно ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно зі ст.ст. 526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином і в строк, встановлений договором, відповідно до умов договору. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. В силу ст. 599 ЦК України зазначено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припустив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визнані умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. На підставі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами. Договір в силу приписів ст. 638 ЦК України, є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, укладаючи угоду договору про надання особистого кредиту № 501006768 від 14.2.2018 року та підписання свідчить про те, що\~ всі умови даного Договору цілком зрозумілі\~ [PERSON] і він вважає їх справедливими по відношенню до нього. Вказаний\~ договір був прочитаний та підписаний сторонами. Таким чином, своїми підписами сторони письмово підтвердили та закріпили те, що вони діяли свідомо, були вільні в укладенні договору, вільні у виборі контрагента та умов договору. Стаття 1048 частина 1 ЦК України передбачає право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір та порядок одержання яких встановлюється договором. Позичальник зобовязаний, відповідно до ст. 1049 ЦК України, повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За кредитним договором, відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. У порушення умов договору, відповідач свої зобовязання належним чином не виконував, в результаті чого станом на 14.09.2018 року має прострочену заборгованість за кредитом 193 626,82 грн., за відсотками 11279,21 грн., штрафу 1600,00 грн. та по комісії 12500,00 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи розрахунком заборгованості, яку позивач просив суд стягнути з відповідача. (а.с. 27). Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів є примусове виконання зобов'язання в натурі. Примусове виконання зобов'язання в натурі, - це спосіб захисту, який випливає з загального принципу повного і належного виконання зобов'язання та полягає в зобов'язанні здійснити дію, або утриматися від її здійснення, незалежно від застосування до боржника інших заходів впливу. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вчиняється у формі, встановленій законом, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. В порушення вищезазначених вимог закону та умов договору, відповідач зобов'язання за договором не виконує, у звязку з чим утворилася заборгованість. Відповідач звертаючись до суду з відзивом на позовну заяву позивача визнав вимоги позивача частково, не заперечував проти стягнення з нього заборгованість за кредитом в розмірі 188 626,82 гривень та відсотки у сумі 10 752, 83 гривень, в частині стягнення комісії в розмірі 12 500 грн. та штрафу в сумі 1600 гривень просив суд відмовити позивачу. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Отже, відповідач підтвердив, що дійсно має заборгованість, яка утворилася у звязку з невиконання умов договору. Звертаючись до суду з позовною заявою позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитом становить 193 626,82 гривень, однак враховуючи те, що позивачем з відповідача [PERSON] було стягнуто комісію у сумі 5000 гривень (12.03.2018 року 2500,00 грн. та 13.04.2018 року 2500,00 грн.), яка на думку суду є безпідставною, тому суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитом у сумі 188 626,82 гривень з урахуванням стягнутої комісії в розмірі\~ 5000,00 гривень. Встановлено, що відповідно до умов [PERSON] від 14.02.2018 року, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями частини пятої статті 11, частин першої, другої, пятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до частини 1 та 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до частини восьмої статті 18 цього Закону нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Аналогічна\~ правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-1746цс16 від 16.11.2016 року. Отже, встановлюючи позивачем комісію в розмірі 1,25% від суми кредиту щомісяця та стягнення з останнього заборгованості у сумі 12 500 гривень, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу того, за які саме послуги Банку відповідач повинен щомісяця сплачувати комісію. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що нарахування комісії та стягнення з відповідача є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Стосовно стягнення з відповідача штрафу у розмірі 1600 гривень, то суд виходить з того, що стягнення з боку позивача такого штрафу є безпідставним, та як умовами [PERSON] та Акценту не передбачено штрафні санкції за неналежне виконання умов кредитного договору, а тому такі вимоги є безпідставними, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Стосовно посилань відповідача у відзиві в якому, останній визнав нараховані відсотки у розмірі 10 752,83 гривень з розрахунку (нараховані відсотки 15 379,45 грн. сплачені 4626,62 грн.), то з такими посиланнями суд не може погодитися, оскільки з наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості за кредитом (а.с. 27) вбачається, що заборгованість за нарахованими відсотками складає 11 279,21 гривень з урахуванням сплати відповідачем - 14.02.2018 року\~ та 14.03.2018 року. А тому, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача нарахованих відсотків у розмірі 11 279,21 гривень є такими, що підлягають задоволенню та стягненню з відповідача за порушення умов кредитного договору. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Враховуючи вимоги статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що у звязку з порушенням умов договору з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов ґрунтується на законі, тому підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. За такого рішення, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 3285,09 грн. судових витрат, що складаються із судового збору та понесення яких документально підтверджується наявним платіжним дорученням на вищезазначену загальну суму (а.с. 4). На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial