Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-02 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], в якому просить визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, будівлями, розташованими по [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивувала тим, що з часу свого народження й по сьогодні вона зареєстрована і фактично проживає за адресою: [ADDRESS]. Згідно записів погосподарських книг Топорівської сільської ради зазначене господарство зареєстровано як колгоспний двір, власником (головою) якого була її бабуся - [PERSON], яка померла [INFO]. Письмового розпорядження на випадок своєї смерті бабуся не зробила, виходячи з того, що все життя вони проживали разом, вели спільне господарство, мали спільний побут. А в усній формі, померла неодноразово говорила, що все належне їй майно в майбутньому перейде позивачці у власність. З метою оформлення прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] в нотаріальну контору [PERSON] звернулася тільки восени 2015 р. На своє звернення 30.10.2015 року вона отримала відмову. Причиною відмови стало те, що після смерті бабусі є дочка спадкодавця [PERSON] (мама позивачки), а [PERSON], як онука, не є належним спадкоємцем. В листопаді 2015 р. з аналогічною заявою звернулася [PERSON] і теж отримала відмову через те, що спадкове будинковолодіння зареєстроване як колгоспний двір. Спору щодо спадкового майна нема, відповідачі відмовляються від належних їм часток в користь позивачки. [PERSON] фактично вступила в управління спадковим майном: продовжує жити у вказаному будинку, неодноразово проводила як капітальні та і поточні ремонти, обробляє присадибну земельну ділянку, несла і несе всі витрати по утриманні господарки в належному стані. Похованням бабусі позивачка займалася особисто та за власні кошти. В судове засідання сторони не з'явилися, подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності. Позивачка позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] позовні вимоги визнають в повному обсязі та не заперечують щодо визнання права власності на вказаний будинок за [PERSON] За таких обставин судом прийнято рішення про розгляд справи у відсутності сторін. Згідно вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Із копії свідоцтва на право власності на жилий будинок від 16.06.1988 року, виданого на підставі рішення виконкому Городенківської районної Ради народних депутатів № 110 від 08.06.1988 року слідує, що в цілому жилий будинок з принадлежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] дійсно належить на праві власності колгоспному двору, головою якого є [PERSON]. Довідкою № 1071 від 17.11.2015 року, виданою виконавчим комітетом Топорівської сільської ради стверджено, що [ADDRESS] переіменована на [ADDRESS]. Згідно з технічною документацією житлове господарство, розташоване в [ADDRESS], складається з житлового будинку, побудованого 1951 року та позначеного на схемі в технічному паспорті літерою «А», загальною площею 64,8 кв.м., житловою площею - 31,6 кв.м., гаражу, комори, 3 сараїв, стодоли, літньої кухні, вбиральні, криниці, воріт, огорожі. З висновку про вартість майна, визначеного ТзОВ «Українське бюро приватизації та оцінки майна» слідує, що ринкова вартість житлового будинку станом на 03.08.2015 року - становить 68061,38 грн. Відповідно до ч. 6 п. а Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Довідкою № 1041 від 09.11.2015 року, виданою [PERSON] виконавчим комітетом Топорівської сільської ради стверджено, що згідно по господарської книги № 9-10 за 1991-1995 роки особовий рахунок № 365 станом на 01.04.1991 року в житловому господарстві в [ADDRESS] були зареєстровані та проживали: [PERSON] - 1912 р.н.; [PERSON] - 1955 р.н.; [PERSON] - 1959 р.н.; [PERSON] - 1978 р.н., [PERSON] - 1980 р.н. [PERSON] померла [INFO] у с. Топорівці Городенківського району Івано-Франківської області, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 23.04.1997 року Топорівською сільською радою. Внаслідок її смерті відкрилась спадщина. Померла [PERSON] заповіту не вчиняла. Згідно ст.ст. 524, 529 ЦК УРСР, який діяв на час смерті [PERSON], спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом; при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв; визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. З довідки № 645 від 06.05.2015 р., виданої виконкомом Топорівської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області вбачається, що на день смерті [PERSON], яка померла [INFO] в житловому будинку в [ADDRESS] були зареєстровані та проживали: [PERSON], 1912 р.н., [PERSON], 1955 р.н., [PERSON], 1959 р.н., [PERSON], 1978 р.н., [PERSON], 1980 р.н. [PERSON] провела похорони [PERSON]. Копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] стверджено, що [PERSON], [INFO] є дочкою [PERSON] та [PERSON]. Стаття 553 ЦК УРСР, який діяв на час смерті [PERSON], передбачає,що спадкоємець за законом або за заповітом може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій, що і кореспондується ч. 2 ст. 1274 ЦК України, згідно якої спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Про те, що [PERSON] є бабусею (по маминій лінії) [PERSON] свідчать: копія свідоцтва про народження матері позивачки серії [NUMBER], копія свідоцтва про народження позивачки серії [NUMBER], видане 24.10.1959 р., копія свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] серія [NUMBER]. У відповідності до ст.ст. 346, 347 ЦК України право власності припиняється у разі відмови власника від права власності. Особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. В силу п.4 ч.1 ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Судом встановлено, що спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] є її дочка [PERSON], відповідач по справі, яка не заперечує щодо визнання права власності на спадкове майно - будинковолодіння, розташоване по [ADDRESS] за дочкою [PERSON], що стверджено поданою до суду заявою, яка завірена головою Красноставської сільської ради. Відповідачі по справі [PERSON], [PERSON], [PERSON] також не заперечують щодо визнання права власності на вказаний будинок за [PERSON], що стверджено поданими до суду заявами, які завірені головою Топорівської сільської ради. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] прийняла спадщину, оскільки на час відкриття спадщини проживала разом із спадкодавцем, що стверджено довідкою № 645 від 06.05.2015 р., виданою виконкомом Топорівської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області. Відповідно до ч. 1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно з вимогами ч.1 ст. 1297 згаданого кодексу - спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. З постанови в.о. державного нотаріуса Городенківської районної державної нотаріальної контори № 586/02-31 від 30.10.2015 р., слідує, що позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її баби [PERSON], померлої [INFO] на житловий будинок [ADDRESS], оскільки після смерті [PERSON] залишилася дочка [PERSON], тому у позивачки немає підстав для оформлення спадщини після смерті баби [PERSON] Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.91 р. № 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок", право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Довідкою № 1124, виданою 15.12.2015 р. виконкомом Топорівської сільської ради [PERSON], стверджено, що вона користується земельною ділянкою для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в розмірі 0,22 га в [ADDRESS] Позивачка користується спадковим майном, утримує будинок та господарські споруди, обробляє земельну ділянку. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. Згідно з ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Згідно ст. 328 цього ж кодексу право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином суд, належно оцінивши зібрані у справі докази, вважає, що факти, викладені позивачкою в позовній заяві в обґрунтування своїх позовних вимог є достовірними, і сумніву не викликають, також не встановлено неправомірності набуття позивачкою право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, будівлями, розташованими по [ADDRESS], визнання права власності не порушує прав чи інтересів будь-яких інших осіб, у зв'язку з чим, позовні вимоги підлягають повному задоволенню при визнанні їх відповідачами. На підставі ст.ст. 524, 529, 548, 549, 553 ЦК УРСР, ст.ст. 5, 316, 317, 328, 346, 347, 365, 392, 1216, 1222, 1274 ЦК України,

Outcome: approved