Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-02 00:00:00

12 грудня 2017 року позивач звернулась до суду з позовом та просила позбавити [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER], батьківських прав щодо його малолітнього сина, [PERSON], [INFO]. Свої вимоги мотивувала тим, що в період фактичних шлюбних відносин з відповідачем народився син [PERSON], [INFO]. Позивач вказує на те, що останні роки відповідач проживає окремо від неї та дитини. Дитина знаходиться на її повному матеріальному утриманні. Протягом зазначеного часу відповідач не приймає участі в матеріальному забезпеченні дитини, життям дитини не цікавиться. Всіляко ухиляється від виконання свого обов'язку по утриманню та матеріальному забезпеченню дитини, дитиною не піклується. Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Куриленко О.М. Ухвалою судді від 20.12.2017 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. В подальшому ухвалою суду від 12.03.2018 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладенні в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Представник третьої особи органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Правовідносини між сторонами врегульовані Сімейним Кодексом України. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] народився [PERSON], про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції 11 січня 2013 року було складено відповідний актовий запис за № 305 та видано Свідоцтво про народження Серії [NUMBER]. З вказаного свідоцтва вбачається, що батьками малолітнього [PERSON] є [PERSON] та [PERSON], які в зареєстрованому шлюбі не перебували. З матеріалів справи вбачається, що позивач, [PERSON], [INFO], громадянка України, уроджена м. Одеси, зареєстрована за адресою [ADDRESS]. З 01 травня 2003 року працює в Національному університеті «Одеська морська академія» займає посаду ст. диспетчера навчального відділу, що підтверджується довідкою № 129 від 23 листопада 2017 року виданою начальником відділу кадрів. За місцем роботи та місцем проживання характеризується позитивно. Відповідач, [PERSON], [INFO], громадянин України, уродженець м. Одеса, зареєстрований за адресою [ADDRESS]. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що відповідач ніяким чином не піклується про свого сина, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавляться його станом здоров'я, не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до вимог ст.164 ч.1 п.2 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Як роз'яснено у пунктах 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. У судовому засіданні судом встановлено, що відповідач самоусунувся від виховання та утримання свого сина, не надає жодної матеріальної допомоги на утримання, не цікавляться його життям та розвитком, не піклується про фізичний, духовий і моральний розвиток, що підтверджується наступним. Відповідно до довідки Одеського дошкільного навчального закладу «Ясла-садок» № 37 Одеської міської ради Одеської області № 84 від 24.11.2017 року адміністрація повідомляє, що дитина [PERSON] відвідує заклад з 2015 року. За цей час вихователі закладу спілкувалися лише з матір'ю дитини. Батько ніколи не відвідував заклад і не приймав участь у вихованні [PERSON]. Згідно характеристики складеної вихователями старшої групи Одеського НДЗ «Ясла-садок» № 37 вбачається, що малолітній [PERSON] розвивається відповідно віковим вимогам, веселий, допитливий, доброзичливий, завжди чистий, доглянутий, акуратний. Вдягнений відповідно сезонним та погодним умовам. У дитини завжди з собою іграшки, розвиваючі ігри. [PERSON] практично не боліє, ніколи не знаходиться в саду пізніше визначеного часу, це говорить про те, що дитина росте в хороших домашніх умовах, де мама любе і піклується про нього. За час відвідування [PERSON] садочка, розвитком дитини, оплатою за садок, розважальних заходів, підготовкою до празників займається лише мати. Батько, котрого вихователі ніколи не бачили, вихованням, розвитком, а також матеріальною та фінансовою підтримкою дитини не займався та в дитячому закладі ніколи не з'являвся. Про неналежне виконання батьківських обов'язків гр. [PERSON] у відношенні малолітнього сина в своїх письмових поясненнях повідомляють гр. гр. [PERSON] та [PERSON] які повідомили що відповідач своєю дитиною не цікавиться, відмовляється спілкуватись з ним через брак часу, має іншу сім'ю де виховує дитину. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2016 року у справі № 522/5932/16-ц було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/3 частини доходів щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 05 квітня 2016 року до повноліття дитини. У судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] жодної матеріальної допомоги своєму сину не надає, аліментів на його виховання, розвиток, харчування не сплачує, вказане підтверджується поясненнями позивача, а також листом Одеської дирекції Поштамт - Центр поштового зв'язку № 1 Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» № 08-04-1358-1363-ЮК від 24.07.2017 року , згідно якого на ім'я [PERSON] за період з 13.01.2017 року по 13.07.2017 року перекази в надходженні та видачі не значаться. Представник відповідача, яка є його матір'ю, не спростувала вказані доводи, та повідомила, що матеріальне становище її сина не завжди дозволяє сплачувати аліменти на утримання дитини. Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ч. 4,5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи В матеріалах справи міститься висновок Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 01-11/2081 від 17.11.2017 року «Про доцільність позбавлення батьківських прав гр.. [PERSON] у відношенні малолітнього [PERSON],[INFO]», в якому орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити відповідача батьківських прав. Слід зазначити, що відповідач вказаний висновок органу опіки та піклування жодним чином не спростував, більш того з тексту самого висновку вбачається, що відповідно до протоколу бесіди від 04.09.2017 року [PERSON] в усній формі повідомив, що не заперечує проти позбавлення його батьківських прав у відношенні малолітнього сина, [PERSON], 2012 року народження та підтвердив, що з 2013 року не займається його вихованням. За таких обставин, суд приходить до висновку, що у судовому засіданні доведено той факт, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків відносно свого сина, а тому він повинен бути позбавлений батьківських прав відносно свого сина. Статтею 155 СК України встановлено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, а батьківські права не можуть здійснюватися в супереч інтересам дитини. Згідно вимог ст.157 СК України питання виховання дітей вирішуються батьками спільно. Згідно ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Норми Конвенції про права дитини, говорять про те, що кожна дитина має право на захист зі сторони держави від всіх форм фізичного або психологічного насильства, образи, відсутності піклування або недбайливого ставлення, грубого звернення або експлуатації. При вирішенні даного спору велике значення, на думку суду, мають не матеріальні обставини, а почуття та емоції. Тому неможливо прийняти рішення суто механічно, лише враховуючи розмір грошових коштів, які витрачаються батьками на дитину. До обставин, що мають істотне значення відносяться умови, які кожен з батьків може створити для виховання й розвитку дитини. Велике значення має кількість часу, який кожен з батьків може та бажає приділити дитині. Відповідно до вимог Сімейного законодавства України ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. У відповідності до ч. 3 ст. 166 Сімейного кодексу України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Зважаючи на те, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2016 року у справі № 522/5932/16-ц було стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання сина, то вказане питання вирішенню не підлягає. Згідно ст.50 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. При прийнятті рішення по справі судом також береться до уваги, що Європейський суд з прав людини (Справа "Савіни проти України" (Заява N 39948/06) у своєму рішенні від 18.12.2008 року наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Закон України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року у ст. 111 передбачає, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Крім того діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ст.114 наведеного вище Закону). Такі ж положення містяться у Конвенції ООН про права дитини, де зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вимоги позивача про позбавлення батьківських прав відповідача підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання У зв'язку з вищевикладеним, на підставі повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з'ясування фактичних обставин, оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного ,ст.ст. 164 , 165 ,166, СК України та

Outcome: approved