Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом в якому просить зобов`язати [PERSON] , усунути їй перешкоди у користуванні належними їй 2/3 частинами житлового будинку [ADDRESS] та земельною ділянкою загального користування, площею, 248 кв.м., шляхом знесення самовільно побудованого тамбуру, який розташовано на земельній ділянці, яка знаходиться у їхньому спільному користуванні по [ADDRESS] . Позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що їй, [PERSON] , на праві особистої власності належить 2/3 частини житлового будинку [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 01.10.1987 року, за реєстровим номером 1-5288, посвідченого державним нотаріусом Мелітопольської державної нотаріальної контори Запорізької області, що підтверджується довідкою КП «Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 04.07.2017 за № 2080 та копією договору купівлі продажу частини житлового будинку від 01.10.1987, зареєстрованою у КП «ММБТІ» 13.10.1987. [PERSON] , на праві особистої власності належить 1/3 частина вищезазначеного житлового будинку, на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 26.09.1998, посвідченого державним нотаріусом Мелітопольської державної нотаріальної контори Запорізької області, за реєстровим номером №3-3551, що підтверджується довідкою КП «Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 04.07.2017 року за № 2080 та копією договору купівлі продажу частини житлового будинку від 26.09.1998. Вказане домоволодіння обслуговує земельна ділянка, площею 600 кв.м. Між співвласниками житлового будинку рішенням народного суду м. Мелітополя від 10.01.1979 було встановлено порядок користування даною земельною ділянкою. Рішенням Мелітопольського міського народного суду від 03.01.1990 між співвласниками даного житлового будинку було змінено порядок користування даною земельною ділянкою по фактичному користуванню яке склалося між співвласниками даного житлового будинку. Після набрання рішення суду законної чинності, тобто, починаючи з 1990 року по теперішній час, позивачка користується земельною ділянкою, площею 233 кв.м. Відповідачка по справі, з часу придбання 1/3 частини житлового будинку, тобто з 1998 року по теперішній час, користується земельною ділянкою, площею 119 кв. м., а земельна ділянка, площею 248 кв. м. - знаходиться у спільному користуванні за зміненим рішенням суду порядком користування земельною ділянкою. Незважаючи на те, що земельна ділянка, площею 248 кв.м, знаходиться у спільному користуванні та рішенням народного суду м. Мелітополь від 03.01.1990, співвласника 1/3 частини даного житлового будинку було зобов`язано привести вхідний тамбур, у відповідності до рішення Мелітопольського міського народного суду від 10.01.1979, відповідачка по справі не виконала ці вимоги рішення суду. Вона побудувала цей тамбур до своєї частини житлового будинку, використував при цьому, без дозволу позивачки, частину стіни, яка відноситься до належних їй 2/3 частини спірного житлового будинку розміром 0,60 м., що затіняє прохід світла у належну позивачці кімнату 1-2, площею 18,10 кв.м. через вікно належної їй частини житлового будинку та спричиняє їй незручності, а також перешкоджає їй користуватися земельною ділянкою, яка знаходиться у спільному користуванні, бо через цей тамбур вона не має можливості під`їзду легковим чи грузовим транспортом до належної їй частини будинку, що грубо порушує її законні права та інтереси, як власника належної їй частини житлового будинку в користуванні належною їй частиною житлового будинку та земельною ділянкою, яка знаходиться у спільному користуванні. Позивач вважає, що вхідний тамбур побудовано з порушенням будівельних норм, оскільки ця будівля не відповідає по розміру та місцю влаштування зазначеному у дозволі з архітектури на її прибудову, що підтверджується рішенням суду від 03.01.1990. До теперішнього часу вона також не здана до експлуатації та не зареєстрована у відповідному порядку у технічному паспорту на даний житловий будинок, що свідчить про те, що відповідачка не набула права власності на цю прибудову. Вищезазначені обставини свідчать про те, що ця будівля є самочинною та є всі законні підстави для знесення цього самочинного будівництва. Однак, на її неодноразові звернення про усунення перешкод у користуванні належною їй частиною житлового будинку та частиною земельної ділянки, яка знаходиться у їхньому спільному користуванні, відповідачка не реагує та не бажає усунути їх у добровільному порядку. Тому вирішити даний спір позасудовим порядком неможливо. 26.04.2018 року на адресу суду від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] в якому зазначено, що позивачем не доведено порушення його прав на вказаних спірний тамбур, який в свою чергу побудований у порядку діючому на той час колишніми власниками належної їй частки домоволодіння, після яких до відповідачки перейшло право володіння та користування тою ж часткою у спільній власності на підставі рішення суду, яке є обов`язковим для виконання і теперішніми власниками, і тому вважає, що підстав для задоволення позову не має. 03.05.2018 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив в якій зазначено, що відзив відповідача є необгрунтованим та таким, що не відповідає правовим документам долученим до справи. Відповідач не надала суду до свого відзиву на позовну заяву відповідних доказів та документів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення у її відзиві на позовну заяву стосовно самочинного будівництва, незважаючи на те, що у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Вхідний тамбур побудовано з порушенням будівельних норм, оскільки ця будівля не відповідає по розміру та місцю влаштування зазначеному у дозволі з архітектури на її прибудову. До теперішнього часу вона також не здана до експлуатації та не зареєстрована у відповідному порядку у технічному паспорту на даний житловий будинок, що свідчить про те, що відповідач не набула права власності на цю прибудову. Вищезазначені обставини свідчать про те, що ця будівля є самочинною та є всі законні підстави для знесення цього самочинного будівництва. 22.10.2019 у судовому засіданні [PERSON] подала заяву про застосування строків позовної давності, мотивуючи тим, що з часу побудови самочинного тамбуру минуло майже 20 років, у той час, як загальний строк позовної давності становить три роки, а тому просила суд у відповідності до вимог ст. 267 ЦПК відмовити у позові. В ході судового розгляду за клопотанням представника позивача був допитаний спеціаліст КП «ММБТІ» Рябінін Д.С., який суду пояснив, що в матеріалах інвентарної справи немає дозволу на будівництво тамбуру. Як вбачається з акту самочинного будівництва від 29.08.1998 року, КП «ММБТІ» повідомляє, що в будинку за адресою: [ADDRESS] , були перебудовані нежилі приміщення в жилі: частині кімнати 2-1 в кухню 2-2- і коридор 2-1; кухня 1-4 в кімнату 1-4, в звязку з чим жила площа була 39,3 м2, а стала - 42,5 м2. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених в позовній заяві та відповіді на відзив. На задоволенні заявлених позовних вимог наполягали. Зазначили, що подана відповідачем заява про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню з огляду на те, що строк позовної давності на вимоги про знесення самочинних об`єктів не вважається пропущеним незалежно від тривалості часу, який минув після закінчення чи початку будівництва. На підставі викладеного просили суд відмовити [PERSON] у задоволенні заяви про застосування строків позовної давності. У судовому засіданні відповідач та його представник проти задоволення позову заперечували, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов. В задоволенні позову просили відмовити застосувавши строк позовної давності. Суд, вислухавши думку сторін, допитавши спеціаліста КП «ММБТІ», вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, прийшов до наступного висновку. Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.5 ст.263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно положень спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в ч.1 ст.376 ЦК, поняття «самочинне будівництво» визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості може бути визначений самочинним, зокрема, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. На думку суду, розглядаючи позови про знесення самочинно збудованих об`єктів відповідно до вимог положень частини сьомої статті 376 ЦК України, необхідно встановити, порушення прав особи, яка звернулась із позовом, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови. Відповідно до роз`яснень пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у п. п. 4, 24 постанови від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. В інших випадках суд за позовом відповідного державного органу чи органу місцевого самоврядування може на підставі частини сьомої статті 376 ЦК зобов`язати забудовника здійснити перебудову житлового будинку, будівлі, споруди або іншого об`єкта нерухомості, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з істотним порушенням основних будівельних норм і правил, у тому разі, коли таке будівництво суперечить суспільним інтересам, порушує права інших осіб, коли порушення будівельних норм і правил є істотним, а також є технічна можливість виконати перебудову. Якщо технічна можливість перебудови об`єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд, незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна. Відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов`язання здійснити перебудову. Крім того, як зазначено в п. 22 вказаної вище постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Вимоги відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування про зобов`язання особи, яка, маючи дозвіл на будівництво нерухомого майна, допустила при цьому істотне відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, чи істотне порушення будівельних норм і правил, провести відповідну перебудову можуть бути заявлені як у разі, коли ці відхилення були допущені при будівництві нерухомості, так і внаслідок перебудови під час її експлуатації (частина сьома статті 376 ЦК). Отже, правовими наслідками самочинного будівництва в разі звернення до суду з позовом відповідної особи є або знесення такого будівництва, або проведення відповідної його перебудови. Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Право власності на житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] зареєстровано: на 2/3 частини за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 01.10.1987, за р№ 1-5288 (посвідченого державним нотаріусом Мелітопольської державної нотаріальної контори Запорізької області); на 1/3 частину за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 26.09.1998 р№3-3551, (посвідчений державним нотаріусом Мелітопольської державної нотаріальної контори Запорізької області). Раніше 2/3 частини вищевказаного будинку належало [PERSON] - продано 19.07.1979 [PERSON] , а [PERSON] - продала 12.08.1986 [PERSON] - продала 01.10.1987 [PERSON] ; 1/6 частина належала [PERSON] та 1/6 частина [PERSON] - продано 26.09.1998 [PERSON] . Рішенням народного суду м. Мелітополя від 10.01.1979 справа №2-78 було встановлено порядок користування земельною ділянкою: [PERSON] виділено 233м2; [PERSON] та [PERSON] виділено 119 м2. Рішенням Мелітопольського міського народного суду від 03.01.1990 в зв`язку з будівництвом тамбуру у збільшених розмірах було зобов`язано [PERSON] привести його у відповідність до рішення Мелітопольського народного суду від 10.01.1979 року розміром 1,5 х 2,8 м2 та змінено конфігурацію земельної ділянки згідно план-схеми від 15.12.1989 в тих же розмірах, визначених рішенням нарсуду 10.01.1979. Інформація щодо зміни встановленого порядку користування земельною ділянкою у вищевказаному житловому будинку між співвласниками будинку на підставі рішення Мелітопольського міського народного суду від 03.01.1990 в інвентарній справі в КП «ММБТІ» - відсутня. Самочинно переобладнано частину кімнати 2-1 в кухню 2-2 та коридор 2-1, кухню 1-4 в кімнату 1-4; у результаті чого житлова площа стала 42,5 м2 - оформлено рішенням виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області від 16.08.1990 №160/12. Вище встановлені обставини підтверджуються наступними доказами: довідкою КП «Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 04.07.2017 за № 2080; копією договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 01.10.1987, зареєстрованою у КП «ММБТІ» 13.10.1987; копією договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 26.09.1998, посвідченого державним нотаріусом Мелітопольської державної нотаріальної контори Запорізької області, за реєстровим номером №3-3551; копією рішення народного суду м. Мелітополя від 10.01.1979; копією рішення Мелітопольського міського народного суду від 03.01.1990; копією схеми-плану до домоволодіння від 25.09.1978; копією схеми-плану до зміни порядку користування земельною ділянкою від 15.12.1989./а.с.9-19/. Таким чином суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволені позовних вимог, т.я. знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил, можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. За таких обставин позивач повинен був надати докази на підтвердження того, що перебудова тамбуру неможлива, і лише знесенням відповідної будівлі можливо відновити її порушені права (ухвала ВССУ від 26 серпня 2015 року справа№6-22515ск15). Однак, таких доказів з боку позивача суду не надано і судом не здобуто. Разом з тим, знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Крім того, пунктом 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" визначено, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Відповідно до п. 24 вище вказаної постанови знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. Європейській суд з прав людини по справі "Іванова і Черкезов проти Болгарії" (Ivanova and Cherkezov v. Bulgaria, скарга N 46577/15) від 21 квітня 2016 року, підтвердив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Доказів відносно притягнення відповідачки до відповідальності - також суду надано не було. Недоведеність наявності порушених прав позивача - є підставою для відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed