Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-27 00:00:00

20.03.2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно. Позивач зазначив, що 30.01.2001 року він на Універсальній товарній біржі "Нерухомість Н" придбав у відповідача житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. Оскільки зазначений договір не був посвідчений нотаріально позивач посилається на неможливість подальшого розпорядження придбаним нерухомим майном і просить визнати зазначений договір дійсним. Також позивач просить визнати за ним право власності на придбаний житловий будинок. Позивач в судове засідання не з'явився. При цьому подав заяву про підтримання позову, в якій одночасно клопотав про розгляд справи за його відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився і також клопотав про розгляд справи за його відсутності. Одночасно подав письмову заяву про визнання позову. Дослідивши в судовому засіданні надані сторонами письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 30.01.2001 року сторони уклали в простій письмовій формі договір купівлі-продажу, за яким позивач придбав у відповідача за 8000 грн. житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS]. Гроші відповідачу сплачені позивачем до підписання договору в повному обсязі. Вказаний договір купівлі-продажу укладений і зареєстрований на Універсальній товарній біржі "Нерухомість Н" за № 04 без подальшого нотаріального посвідчення. В подальшому договір купівлі-продажу позивачем в порядку ст. 227 ЦК України (в ред. 1963 р.) не реєструвався. (а.с. 6) Дослідивши зміст договору купівлі-продажу, зокрема його прикінцеві положення, в яких йдеться про те, цей договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає, суд дійшов висновку, що відповідач фактично ухилився від такого посвідчення. Оскільки при укладенні договору купівлі-продажу будинку сторони за угодою домовилися щодо усіх істотних умов і повністю його виконали, то на підставі ст. 47 ч. 2 ЦК України (в ред. 1963 р.) цей договір належить визнати дійсним. На момент розгляду позову строк позовної давності сплинув. Однак, у зв'язку з набранням чинності Цивільним кодексом України в ред. 2003 р. і згідно ст. 267 ч. 3 цього кодексу суд не застосовує позовну давність до розглядуваного спору через відсутність відповідних заяв сторін, а також через визнання позову відповідачем. Таким чином позовна вимога про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним підлягає задоволенню. Що стосується позовної вимоги в частині визнання за позивачем права власності на придбаний житловий будинок, то, беручи до уваги здійснене пізніше останнім самочинне будівництво, суд застосовує норми матеріального права, що діють на час розгляду спору. Так, ст. 376 ч. 2 ЦК України (в ред. 2003 р.) визначено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. З довідки КП ММБТІ від 05.05.2014 року, а також технічного паспорту станом на травень 2014 року вбачається наявність самочинного будівництва за вище зазначеною адресою. (а.с. 7-10, 14-19) Ст. 376 ч. 3 ЦК України (в ред. 2003 р.) визначено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. З досліджених судом доказів не встановлено, що позивачеві була надана земельна ділянка у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно. Таким чином в цій частині позовні вимоги не доведені позивачем, що в силу ст. 10 ч. 3 ЦПК України є його обов'язком. Отже позовна вимога про визнання за позивачем права власності на житловий будинок з наявною в ньому самочинною забудовою задоволенню не підлягає.

Outcome: partial