Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

[PERSON] подав в травні 2020р. до Івано-Франківського міського суду позов до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Уповноважений Верховної ради України з прав людини, про стягнення з відповідача вартості комунальних платежів за утримання квартири в розмірі 7912.80грн. за період з 01.01.2017р. по 01.04.2020р., відшкодування моральної шкоди в сумі 10000грн. У позовній заяві зазначено, що позивач, як співвласник у спільній частковій власності житла - квартири [ADDRESS] ніс витрати по оплаті комунальних платежів, за послуги які надаються організаціями, щодо всієї квартири, незважаючи, що відповідач є власником 1/3 частки. Нарахування позивачем боргу складає третину від частки відповідача, зокрема за теплопостачання 6498.70грн., за утримання будинку - 1414.10грн. Моральна шкода полягає в тому, що позивач самостійно здійснює оплату, наявність боргу принижує його гідність в очах сусідів, знайомих, комунальних підприємств які надають послуги, позивач періодично змушений стягувати борг в судовому порядку, що впливає на його психологічний та духовний стан, вимагає додаткових зусиль та часу. Позивач просив позов задовольнити. Судові засідання провести за його відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з`явився про причини неявки суд не повідомив, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Третя особа подала клопотання 21.09.2020р., 13.10.2020р. та просила розгляд справи проводити без її участі, поклавшись на розсуд суду щодо вирішення спору. Дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно копії Свідоцтва про право власності на житло від 16.03.1999 року на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних долях належить квартира [ADDRESS] (а.с.23), хоча позивачем і не засвідчена копія долучена до позовної заяви, однак рішеннями Івано-Франківського міського суду від 30.07.2015р., від 27.10.2015р. (а.с.99-106) встановлено належність квартири даним особам. Відповідно до копії Свідоцтва про зміну імені, [PERSON] змінив 17.02.2015р. своє прізвище на [PERSON] (а.с.25), даний доказ не засвідчено позивачем, однак на запит суду щодо адресного підтвердження даних відповідача, підтверджено його дані в т.ч. щодо нового прізвища (а.с.165). В період з 01.01.2017р. по 01.04.2020р. позивач, зазначає що він як співвласник житла - квартири [ADDRESS] ніс витрати по оплаті комунальних платежів, за послуги які надаються організаціями, в т.ч. за централізоване теплопостачання, що надається ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» в сумі 19496.31грн. та за надані послуги з утримання будинку і прибудинкової території, які послугу надає КП «Муніципальна інвестиційна компанія» на суму 4242.31грн., копії довідок яких долучено позивачем до матеріалів справи (а.с.26-30, 92-96). На підставі поданного позивачем клопотання від 20.08.2020р., судом витребувано, згідно ухвали від 08.09.2020р., в надавачів послуг засвідчені документи про нарахування позивачу коштів за надані послуги. За інформацією від 15.09.2020р. КП «Теплий дім» (перейменоване з КП «Муніципальна інвестиційна компанія», згідно рішення Івано-Франківської міської ради від 27.12.2019р.) за період з січня 2017р. по березень 2020р. включно нарахування по особовому рахунку [PERSON] за адресою квартира [ADDRESS] нарахування становить - 3725.0грн., заборгованість на кінець періоду становить 2621.09грн. (а.с.155-158). Отже, по даній квартирі нарахування позивачу за послуги з управління в період зазначений в позовній вимозі, згідно наданих надавачем послуг довідок, становить 3725.0грн., що складає 1/3 від частки - 1241.67грн., які підлягають стягненню з відповідача. За інформацією ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» від 23.09.2020р. на виконання ухвали суду (а.с.166-171), за період з січня 2017р. по березень включно 2020р. по особовому рахунку [PERSON] за адресою квартира [ADDRESS] нарахування за опалення становить: за 2017р. - нараховано 5483.14грн. (оплачено 1573.41грн., субсидія 3313.49грн., борг 1056.43грн.); за 2018р. - 5282.99грн. (оплачено 825грн., субсидія 1295.63грн., борг 4218.79грн.); за 2019р. - 5660.06грн. (оплачено 647грн., субсидія 0грн., борг 9231.85грн.); за січень-квітень 2020р. - 3611.52грн. (оплачено 876грн., борг 11967.37грн.). За 2020р. згідно позовних вимог позивача, які містять період з січня по березень включно 2020р. проведено судом нарахування (без квітня місяця 2020р.) на суму 3334.28грн. (3611.52грн. мінус 277.24грн. нарахованих за квітень місяць). Отже, по даній квартирі нарахування позивачу за опалення, з врахуванням оплаченої державою субсидії, згідно наданих надавачем послуг довідок становить: за 2017 рік - 2169.65грн., за 2018р. - 3987.36грн., за 2019р. - 5660.06грн., за січень-березень включно 2020р. 3334.28грн., а всього 15151.35грн., що складає 1/3 від частки - 5050.45грн. Тому, з врахуванням за період з січня 2017р. по березень включно 2020р. встановлених судом наданих послуг позивачу як співвласнику, вимоги в цій частині є частково обгрунтованими та підлягають до задоволення, з врахуванням наступного. Так, відповідач, який є співвласником житла, хоча і не проживає в квартирі, однак за послуги які надаються без обліку таких послуг, тобто без лічильників, повинен нести витрати солідарно з іншими двома співвласниками за утримання даної квартири, виходячи з такого. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Разом з тим відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, установлених ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань. Як слідує з статтей ЦК України, на яку і вірно посилається позивач обґрунтовуючи позовні вимоги, а саме ст.322 власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Дана стаття встановлює презумпцію обов`язку власника, в т.ч. співвласника нести всі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому як абсолютному володарю правомочностей володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню (експлуатації) своєї власності може створювати шкоду для інших осіб. Договором або законом обов`язок з утримання майна власника може бути покладено на іншу особу. Таким чином, законом або договором тягар по утриманню може бути тимчасово перекладений на інших сторін, але з покладенням на власника обов`язку відшкодувати їм понесені витрати. Судом не встановлено наявність інших договірних обов`язків співвласників по утриманню майна - даної квартири, а тому суд приходить до висновку про спільне зобов`язання щодо утримання нерухомого майна в рівних обов`язках щодо кожного співвласника. Окрім того, за ч.1 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дана стаття, яку в даних правовідносинах застосована судом, визначає засади володіння, користування та розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності. Право спільної сумісної власності не передбачає визначення часток співвласників у праві спільної власності, а відтак цей режим спільної власності ще більшою мірою "зв`язує" його учасників, ніж право спільної часткової власності, тобто за загальним правилом усі учасники мають одержати реальну можливість володіти та користуватися спільним майном у натурі. Інше правило може бути встановлено за домовленістю між ними. Отже, без існування такої домовленості, враховуючи те, що право спільної сумісної власності поширюється на усе майно, навіть без приблизного, ідеального визначення часток у праві на нього, кожен із співвласників може вимагати користування усім спільним майном, а як наслідок послуги, які не обліковуються засобами обліку та надаються для підтримання та експлуатації квартири, повинні оплачуватись спільно. При цьому, дійсно дана стаття 369 ЦК України не визначає зобов`язань, що пов`язані із спільним майном, однак в даному випадку доцільна аналогія з нормами ст. ст. 360 ЦК на яку посилається позивач, що регулюють відповідні відносини між учасниками спільної часткової власності і побудовані на принципах спільності прав та обов`язків співвласників, якщо їх набуття ґрунтується на спільному майні. Серед інших прав і обов`язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Це ж і передбачає ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», згідно якої споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку). Розмір плати за користування житлом (квартирної плати) встановлюється Кабінетом Міністрів України. Плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач (власник) зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені відповідними органами. Оскільки, як вже встановлено судом, такі послуги надавалися до квартири [ADDRESS] , власники якої приймали і використовували дані послуги (без їх обліку), а позивач їх частково оплачував, а оскільки особові рахунки відкриті саме на нього і претензію по заборгованості отримує саме позивач і з врахуванням даного рішення суду, яке набере законної сили, позивач повинен погасити наявну заборгованість, а відповідач не довів, що він взаємно несе витрати по квартирі, то вимога є частково обґрунтованою щодо стягнення з відповідача 6292.12грн. (1241.67+5050.45). Що стосується вимоги про відшкодування моральної шкоди, яку обгрунтовує позивач тим, що самостійно здійснює оплату, наявність боргу принижує його гідність в очах сусідів, знайомих, комунальних підприємств які надають послуги, позивач періодично змушений стягувати борг в судовому порядку, що впливає на його психологічний та духовний стан, вимагає додаткових зусиль та часу, то слід зазначити таке. Згідно з ст.23 ЦК України (зі змінами та доповненнями) моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із душевними стражданнями, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) N 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Як слідує зі ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Водночас, як зазначено вище, позивач оплачує за даний період у частково комунальні платежі з січня 2017 року по березень 2020р., і борг є наявним за даний період, позивач не надавав суду докази повної оплати всіх платежів, як і те, що відповідач фактично проживає в даній квартирі (місце реєстрації в позові та адресній довідці інше), тому доводи в цій частині позову про самостійну сплату боргу є недоведеними позивачем належними доказами. Щодо наявності боргу який принижує його гідність в очах сусідів, знайомих, комунальних підприємств які надають послуги, а позивач періодично змушений стягувати борг в судовому порядку, то матеріали справи не містять претензій чи інших листів комунальних підприємств направлених позивачу особисто чи через публічні оголошення про його борг. Звернення ж до суду є правом особи на захист, а тому таке обгрунтування в частині завдання моральної шкоди є також недоведеним перед судом. Виходячи з цього, суд відмовляє в цій частині позовних вимог за недоведеністю. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). За вимогами ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Відповідно до ч.1ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому слід стягнути судовий збір з відповідача в користь держави (позивач звільнений ухвалою суду від сплати судового збору) в сумі 840,80 грн. На підставі ст.322, 369, 526 ЦК України, ,

Outcome: partial