Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом № 1-1458, виданим 10 липня 2014 року. В даному будинку зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON]. 16 грудня 1994 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, після чого [PERSON] зареєструвала своє місце проживання в [ADDRESS]. 06 листопада 2014 року Чугуївським міським судом Харківської області був розірваний шлюб між [PERSON] та [PERSON] Починаючи з початку 2010 року відповідачка не проживає в будинку, що підтверджується актом щодо місця проживання фізичної особи. Посилаючись на те, що відповідачка втратила зв'язок з сім'єю позивачки, не є членом сім'ї позивачки, фактично не проживає у вказаному будинку, просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач та її представник в судове засідання не з'явилися, від представника позивача [PERSON], діючої за договором про надання правової допомоги від 04.02.2015 року (а.с. 15) надійшла заява в якій вона позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд позов задовольнити та роглянути справу у її відсутність (а.с.22). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позову не заперечує (а.с. 23). За таких обставин, суд відповідно до ст. 169 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу у відсутність не з'явившихся осіб за доказами, що містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, прийшов до наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 10.07.2014 року, виданим державним нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори (а.с. 4). Згідно з довідкою про осіб, які перебувають на реєстраційному обліку, виданою сільським головою Великобабчанської сільської ради Чугуївського району Харківської області, в будинку [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] (а.с. 6). Відповідно до акту щодо місця проживання фізичної особи від 27 січня 2015 року - [PERSON], [INFO] року, за адресою реєстрації: [ADDRESS] не проживає з січня 2010 року (а.с. 8). Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом права власності може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідно до висновку, викладеному у постанові Верховного суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57 /цс 11 вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Частиною 2 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла втрачають право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Тобто, умовою визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є не проживання особи протягом певного часу. В матеріалах справи наявні докази, які свідчать про не проживання відповідача в спірному будинку за місцем реєстрації з 2010 року, з власної ініціативи. Зважаючи на викладене та виходячи зі змісту ст. 405 ЦК України та Постанови Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс-11 звільнення членом сім"ї, або колишнім членом сім"ї спірного житлового приміщення та його відсутність без поважних причин за місцем реєстрації встановлений строк є достатньою правовою підставою для визнання його таким, що втратив право користування житлом. На підставі викладеного,

Outcome: approved