Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-27 00:00:00

[PERSON], звертаючись до суду з позовом до [PERSON], просила постановити рішення про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON], [INFO], та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], до досягнення останньою повноліття у розмірі 25% від всіх видів доходу, але не менше ніж тридцять відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що є предметом позову. 07 жовтня 2016 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про залучення до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог [PERSON]. 28 квітня 2017 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про залишення без розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON], треті особи: Служба у справах дітей Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації, [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, в частині вимог, а саме: «Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], до досягнення останньою повноліття у розмірі 25% від всіх видів доходу, але не менше ніж тридцять відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, пояснила, що з 2010 року сторони проживали у цивільному шлюбі, під час спільного сумісного проживання у них народилась донька - [PERSON], [INFO], відповідач добровільно визнав своє батьківство, однак в подальшому відносини між сторонами погіршились, почали виникати непорозуміння та конфлікти в сім'ї, що негативно впливало на психоемоційний стан дитини. В 2012 році мати відповідача вигнала позивача разом з дитиною з квартири, де вони проживала разом з відповідачем, при цьому відповідач не став на їх захист, не допоміг позивачу найти інше житло, будучи обізнаним про те, що позивач не має власного житла. З того часу позивач вимушена була винаймати житло, де проживає разом з дитиною, спочатку відповідач навідувався до них, однак його ставлення до сім'ї не змінилось, між ними постійно виникали конфлікти, які згодом призвели до того, що відповідач наніс позивачу тілесні пошкодження, жорстоко поводився з нею, ці події відбувались в присутності дитини та негативно вплинули на стан її здоров'я, з метою припинення протиправної поведінки відповідача позивач змушена була звернутись до правоохоронних органів, однак жодних заходів впливу до відповідача застосовано не було. Позивач наголошує, що починаючи з 2014 року відповідач байдуже ставився до проблем позивача та своєї дитини, не бажав спілкуватись з дитиною, не приходив на дні народження, не відвідував дитину в дитячому садочку, навіть коли у дитини виникли проблеми із здоров'ям, відповідач відмовився надати матеріальну допомогу для лікування дитини, до цього часу відповідач жодним чином не приймає участі у вихованні дитини, не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, не оплачує додаткові витрати на утримання дитини. В той же час позивач жодним чином не чинила перешкод у спілкуванні дитини з батьком, відповідач, будучи обізнаним про місце проживання позивача, яке не змінювалось, навіть не намагався зустрітись з дитиною, а звернувся до органу опіки та піклування з питанням встановленням часу зустрічей з дитиною лише після того, як позивач подала до суду позов про позбавлення його батьківських прав. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та пояснень, наданих позивачем в судовому засіданні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в позові відмовити, пояснив, що добре розуміє обсяг своїх батьківських обов'язків, відчуває відповідальність за дитину, має велике бажання зустрічатись та спілкуватись з дитиною, готовий надавати матеріальну допомогу для утримання дитини для забезпечення її потреб, до цього часу не вживав заходів для врегулювання питань щодо порядку зустрічей з дитиною, оскільки після припинення відносин з матір'ю дитини, відносини між ними були напруженні, відповідач не хотів втручатися в особисте життя дитини та створювати напругу у їх відносинах, щоб не зашкодити психологічному стану дитини, просить відмовити у задоволені позову та надати можливість відновити відносини з дитиною, приймати участь у її вихованні та врегулювати майнові питання щодо надання матеріальної допомоги на утримання дитини, наголосив, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується у виняткових випадках при доведеності винної поведінки батька дитини, однак позивачем не надано доказів, які мали підвередити протиправну поведінку відповідача по відношенню до неї особисто , при розгляді питання про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав органом опіки та піклування було враховано доводи відповідача про бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у її виховання, тому, на думку відповідача, відсутні підстави для задоволення позову. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, до суду надійшла заява паро розгляд сапери у відсутності представника третьої особи та винести рішення з максимальним врахуванням інтересів малолітньої дитини. Третя особа [PERSON] в судовому засіванні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, пояснила, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, мають спільну дитину - доньку [PERSON], [INFO], після припинення шлюбу дитина залишилась проживати разом з матір'ю, перебуває на її утриманні, відповідач вихованням дитини не займався, не цікавився її життям та здоров'ям, не вітав дитину з днем народження та іншими святами, не надав матеріальної допомоги на утримання дитини, що в свій час спонукало третю особу звернутись до суду про позбавлення відповідача батьківських прав відносно його малолітньої дитини, зважаючи на заявлений позов поведінка відповідача відносно участі у вихованні та утриманні своїх дітей не змінилась, він не бажає спілкуватись з дітьми, не приймає участі в їх житті, байдужий до їх стану здоров'я, успіхам в навчанні, така послідовність в поведінці відповідача по відношенню до своїх дітей дає підстави для позбавлення його батьківських прав. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, третю особу [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень ст.121 Сімейного кодексу України визначено, що права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до положень ч.2 ст.125 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька; 2) за заявою чоловіка, який вважає себе батьком дитини; 3) за рішенням суду. Судом встановлено, що [PERSON] народилась [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про народження. (а.с.8) Батьками дитини записані: батько - [PERSON], мати - [PERSON]. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до положень статті 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом 6 місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно статті 165 Сімейного кодексу України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч.4 ст. 19 Сімейного Кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав тощо обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який згідно з ч.5 ст. 19 подає суду письмовий висновок щодо розв'язування спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. При цьому суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України). Такий висновок приймається Комісією з питань захисту прав дитини, яка керується в своїй діяльності Постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини» Згідно Висновку Органу опіки та піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про недоцільність батьківських прав (протокол засідання Комісії №13 від 14 липня 2016 року), встановлено: « батько з дитиною не проживає, проте має бажання виховувати дитину, дбати про неї, брати участь в розвитку та утриманні дитини. На засіданні комісії було вислухано думку батька, який повідомив, що він ніяким чином не ухиляється від виконання батьківських обов'язків, а навпаки хоче дбати про фізичний та духовний розвиток доньки, піклуватись про неї, брати участь у її житті, хоча останній час у нього були проблеми зі станом здоров'я і він не міг належним чином реалізувати свій батьківський обов'язок. Також повідомив, що [PERSON] всіляко чинить йому перешкоди у суплікуванні з дитиною, що понукало його звернутись до служби у справах дітей дарницької районної в мсті Києві державної адміністрації із заявою про визначення участі батька у вихованні дитини. Представник матері, [PERSON], в свою чергу повідомив, що [PERSON] не бере участі в утриманні, вихованні та розвитку доньки. Беручи до уваги вищезазначене, рекомендації комісії з питань захисту прав дитини (протокол від 14.07.2016 року №13), а також те, що позбавлення батьківських прав є крайньою мірою орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON], [INFO]». (а.с.57) Однак, з урахуванням положень ч. 6 ст. 19 СК України суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування щодо недоцільності позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої дитини, оскільки даний висновок є недостатньо обґрунтованим і суперечить інтересам дитини, виходячи з наступного. Як роз'яснено у пунктах 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Виходячи зі змісту ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як з'ясовано судом, підтверджується наявними справі доказами, з 2010 року сторони у справі проживали однією сім'єю, як чоловік та дружина, без реєстрації шлюбу, дитина [PERSON] народилась [INFO] року, відповідач в добровільному порядку визнав своє батьківство. Починаючи з 2012 року відносини між сторонами припинено, позивач разом з дитиною проживають окремо, винаймають житло, відповідач обізнаний про місце проживання дитини, однак самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, життям та здоров'ям дитини не цікавиться, дитина перебуває на повному утриманні матері, відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, до подання позову до суду спору між батьками щодо місця проживання дитини та визначення порядку спілкування та виховання дитини не виникало, з такими вимогами до суду батько дитини не звертався, що не заперечується сторонами спору. На даний час малолітня дитина - [PERSON] відвідує Школу-дитячий садок І ступеню «Перевесло», за інформацією керівника цієї установи, яка викладена у довідці від 13 березня 2017 року вих. №27, [PERSON], батько дитини, не звертався до адміністрації ШДС «Перевесло» із заявами чи скаргами щодо створення йому перешкод з боку матері у спілкуванні та побаченнях з дитиною, сприянні щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та взагалі з жодними заявами не звертався. На підтвердження заявлених позовних вимог позивач посилається на покази свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які були допитані в судовому засіданні. Свідок [PERSON], рідна сестра позивача, в судовому засіданні пояснила, що на початку 2013 року сестра з дитиною переїхали проживати спочатку до неї, оскільки їх вигнала з квартири мати відповідача, згодом позивач почала винаймати житло, до цього часу разом з дитиною проживає в орендованій квартирі, позивач постійно працює, сама займається вихованням дитиня, яка перебуває на її повному утриманні, зі свого боку свідок всіляко підтримує сестру, у разі потреби надає матеріальну допомогу, починаючи з 2014 року батько до дитини не віддується, вихованням дитини не займається, не відвідує дитину в дитячому садку, не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, чим викликана така поведінка батька відносно дитини свідку невідомо, оскільки позивач жодним чином не впливає на дитину та не перешкоджає батьку спілкуватись з дитиною. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що перебуває з позивачем у дружніх відносинах, особисто знайома з відповідачем, підтвердила, що на даний час позивач проживає разом з дитиною, вона сама займається вихованням дитини, живе життям та інтересами дитини, яка перебуває на її повному утриманні, протягом останніх двох років відповідач взагалі не навідувався до дитини, життям та здоров'ям дитини не цікавиться, не приходив до дитячого садочку, свідку невідомо жодних обставин, які б давали підстави вважати, що позивач перешкоджає батьку спілкуватись з дитиною, який в свою чергу не робить жодних кроків для налагодження відносин з донькою та не маю наміру приймати участь у вихованні дитини. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Враховуючи вищевикладені обставини, позицію позивача, яка в судовому засіданні висловила свої міркування щодо підстав позову та наполягала на позбавлені відповідача батьківських прав, оскільки він самоусунувся від вихованням дитини, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, не має бажання та не спілкується з дитиною, не цікавиться її життям та здоров'ям, тому позивачем прийнято свідоме виважене рішення звернутись з цим позовом до суду. Оцінуючи наявні у справі докази, суд враховує, що відповідач, висуваючи свої заперечення проти позову, не скористався процесуальним правом надати належні та допустимі докази, які мали підтвердити виконання відповідачем батьківських обов'язків, надання матеріальної дороги на утримання дитини, участь у додаткових витратах на утримання дитини, з урахуванням її віку та розвитку, в той же час долучені відповідачем квитанції про перерахування грошових коштів на банківський рахунок позивача в період з 2011 року по березень 2015 року суд не може прийняти як належний доказ виконання відповідачем батьківського обов'язку щодо утримання дитини, оскільки відповідач на власний розсуд перераховував грошові кошти без зазначення цільового їх призначення, періодичність виплат та їх розмір носили нерегулярний та мінливий характер. Також, суд враховує встановлені обставини, які визнанні відповідачем в судовому засіданні, що останній раз відповідач бачив дитину в січні 2015 року, після чого не спілкувався з дитиною, та припинив надавати матеріальну допомогу на утримання дитини з березня 2015 року, тому в силу положень ч.1 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України обставини визнанні в судовому засіданні сторонами у справі не потребують доказуванню. Згідно із ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Із системного тлумачення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст.ст.7,141,159 СК Українивипливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008р. по справі "Савіни проти України" зазначається "що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини." З висновку органу опіки та піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 14 липня 2016 року вбачається, що комісія з питань захисту прав дитини прийшла до висновку про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав виходячи з особистих пояснень батька дитини, не вислухавши думку матері дитини та не дослідивши документи, які характеризують особи батьків дитини, без обстеження умов проживання дитини, вивчення психологічного портрету дитини та її психоемоційне відношення до кожного з батьків та до ситуації, яка склалась між батьками дитини після припинення спільного сумісного проживання. Зважаючи на викладене, суд не може погодитися з висновком органом опіки та піклування щодо недоцільності позбавлення батьківських прав відповідача та ставиться до нього критично, оскільки такий висновок винесений без достатніх правових підстав, немотивований, не містить обґрунтування доцільності такого рішення з точки зору позитивного впливу на малолітню дитину. При вирішенні даного спору, суд враховує Результати дослідження психоемоційного стану [PERSON], [INFO], та обох батьків [PERSON] та зеленого [PERSON] та оцінки їх дитячо-батькіських відносин, яке проведено психологом Центру «Розрада» [PERSON], за наданими психологом висновками не рекомендується примушувати дитину зустрічатись з батьком в ситуації, коли вона відчуває страх перед ним і має психологічні травми через те, що вона тримає своїй увазі та спогадах була свідком насильства щодо своєї мами і як вона висловлювалась, жертвою насильства з боку батька, дитина необхідно пройти психологічну реабілітацію в рамках роботи з нею психолога. Допитана в судовому засіданні [PERSON], психолог Міжнародного гуманітарного центру «Розрада», пояснила, що на даний момент за результатами психологічної роботи з дитиною можна стверджувати, що [PERSON] має психологічні травми, які вона набула через конфлікти між її батьками, які відбувались в її присутності, у зв'язку з вірогідністю відтворення у пам'яті дитини обставин вказаних конфліктів та виникнення у дитини стану стресу, не рекомендовано примушувати дитини зустрічатись з батьком, батьку дитини, необхідно взяти участь у дослідженні його психоемоційного стану і його дитячо-батьківських установок та вмінь. Виходячи з предмету спору та суб'єктивного складу сторін, судом встановлено, що відповідач самоусунувся від спілкування з дитиною, не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, ці обставини доведено належними та допустимими письмовими доказами та показами свідків, які підтвердили факт ухилення батька від виконання своїх обов'язків відносно малолітньої дитини, тому з урахуванням інтересів дитини в силу її віку, психоемоційного стану дитини, сформанного негативного ставлення до батька та тривалість цих відносин, та спираючись на норми чинного законодавства, суд вважає доведеними обставини ухилення батька від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, що дає підстави позбавити його батьківських прав з підстав, передбачених ст.164 Сімейного кодексу України. Разом з тим, суд враховує, що відповідно до положень ст. 168, 169 Сімейного кодексу України, відповідач, як батько дитини, у разі позбавлення батьківських прав, не позбавлений права на звернення до суду із заявою про надання права на побачення з дитиною, так і з позовом про поновлення батьківських прав. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], треті особи: Служба у справах дітей Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації, [PERSON] про позбавлення батьківських прав є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. В порядку ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 551,20 грн., який сплачено позивачем при звернення з цим позовом до суду, що підтверджується оригіналом платіжного документа. (а.с.1) Враховуючи наведене та

Outcome: approved