Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

17.02.2021 р. [PERSON] звернувся до Радехівського районного суду Львівської області суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в порядку ст. 4, 5, 175, 263, 265, 268 ЦПК України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 405 ЦК України. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що позивачу - [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . Відповідач - [PERSON] [INFO] зареєстрований в даному будинку, проте не проживає в ньому понад 10 років без поважних причин про що складено Акт обстеження про фактичне місце не проживання особи в житловому приміщенні від 05 лютого 2021 р., за адресою: [ADDRESS] . Відповідач не проживає в даному будинку, не сплачує комунальні платежі в утриманні житла не бере участі, особистих речей в будинку не має і взагалі будинком не цікавиться. Перешкод в користуванні житловими приміщенням ні позивач, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинили. Факт реєстрації відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном. Факт відсутності за місцем реєстрації [PERSON] понад 10 років можуть підтвердити сусіди. Покликається на те, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила права користування житловим приміщенням є належним способом захисту моїх порушених прав. Зазначає, що [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням будинком по [ADDRESS] у зв`язку з тривалою, понад десять років без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, крім того останній не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення, а тому [PERSON] як власник житла вимушений звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідач створює перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження майном. Просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням по [ADDRESS] . Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 17.02.2021 року справу номер 451/213/21 розподілено судді Патинок О.П. 18.03.2021 року з ВАДР ГУ ДМС України у Львівській області надійшла відповідь щодо зареєстрованого місця проживання відповідача. Ухвалою судді від 19.03.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, та призначено перше судове засідання на 31.03.2021 р. 12.30 год. 31.03.2021 р. судове засідання було відкладено в протокольному порядку до 19.04.2021 р. на 12 год. 30 хв., у зв`язку з неявкою відповідача. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з обставин, які викладені в позовній заяві. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Вказав, що відповідач є колишнім чоловіком її дочки, яка на даний час проживає в Італії. [PERSON] за адресою в [ADDRESS] не проживає близько 10-15 років, жодних перешкод у користуванні житлом йому не чинилось. 19.04.2021 р. відповідач - [PERSON] повторно в судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся про час і місце розгляду справи на 31.03.2021 р. та 19.04.2021 р. належним чином. Виклик відповідача здійснений поштою за адресою його реєстрації, рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення [PERSON] повернулись на адресу суду з відмітками «повертається», «адресат відсутній за вказаною адресою», із Трекінгу Укрпошти, видно, що рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення повертається за зворотньою адресою (а.с.20-22). Причин неявки [PERSON] суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав. На запит суду з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України у Львівській області надійшла довідка про місце реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , яка підтверджує місце реєстрації [PERSON] за вказаною адресою. Відповідно до п. п. 91, 99, 100, 101 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету міністрів України № 270 від 05 березня 2009 року поштові відправлення, поштові перекази доставляються оператором поштового зв`язку адресатам на поштову адресу або видаються в об`єкті поштового зв`язку. Рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка" та "Судове повідомлення", які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім`ї за умови пред`явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв`язки з адресатом. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу. У разі, коли адресата неможливо повідомити про надходження реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу за номером телефону, зазначеним відправником у поштовій адресі, до його абонентської поштової скриньки вкладається повідомлення про надходження такого поштового відправлення, поштового переказу. У разі відмови адресата одержати судову повістку чи повідомлення особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку або повідомлення, вважається повідомленою. Виходячи з цього, порядку повідомлення адресата про надходження судової повістки або повідомлення, неявка адресата за її отриманням у поштовому відділенні є відмовою від її отримання, а тому повідомлення особи про судовий розгляд вважається належним. Суд за згодою позивача, відповідно до ст. 280 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу заочно на підставі наявних у справі доказів. Інших заяв, клопотань від сторін не надходило. З`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, перевіривши зібрані по справі матеріали, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до положень ст. ст. 13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст. ст. 12, 81, 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що житловий будинок в [ADDRESS] в цілому належить [PERSON] на підставі Реєстраційного посвідчення серії [NUMBER] від 17.09.1992 р., яке видане Червоноградським МБТІ (а.с.10). Відповідно до Довідки, яка видана Радехівською міською радою Львівської області №104 від 05.02.2021 р. в житловому будинку в [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] [INFO] - власник будинку, проживає без реєстрації, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , відповідач [PERSON] не проживає в будинку з 2002 р. (а.с.8). Згідно Акту обстеження про фактичне місце не проживання від 05.02.2021 р. №105 [PERSON] [INFO] не проживає в житловому будинку в [ADDRESS] більше 10 років (а.с.9). Таким чином, спірні правовідносини між позивачем, як власником житла, та відповідачем, який зареєстрований у житловому будинку в [ADDRESS] щодо втрати останнім права користування житловим приміщенням регулюються нормами права, які містяться в Цивільному кодексі України (далі ЦК України). Відповідно до приписів ч. 1, 2 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно змісту ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Саме власник відповідно до приписів ст. 319 ЦК України володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Як врегульовано положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. При цьому, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16. Відтак суд встановив, що між сторонами виникли правовідносини щодо права користування відповідачем житловим будинком. Вирішуючи питання про те, які норми закону - ЦПК України чи ЖК України необхідно застосувати під час вирішення цього спору, суд враховує наступне. Позивач як на підставу своїх вимог покликається на ст. 319, 405 ЦК України. Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом статті 383 ЦК України, статей 150,156 Житлового кодексу УРСР власник житла має право використовувати свою власність для свого проживання та проживання членів своєї родини. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У ході судового розгляду справи суд встановив, що відповідач понад 10 років відсутній у спірному будинку, доказів поважності причин такої відсутності сторонами не надано, а судом не здобуто. При цьому суд враховує, що відповідач добровільно припинив проживати у будинку позивача, будь-яких конфліктних ситуацій чи перешкод з боку позивача у користуванні житлом суд не встановив. Водночас тривале не проживання відповідача в будинку в [ADDRESS] , суд розцінює як втрату ним інтересу до цього житла. Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеній Постанові від 09.12.2020 у справі № 209/2642/18, де зокрема звернено увагу на тому, що наявність інтересу до житла є ключовим фактом, який має досліджуватись судом при вирішенні спорів про втрату права користування житлом. Враховуючи той факт, що відповідач відсутній понад один рік у спірному будинку, який є особистою власністю позивача, що судом беззаперечно встановлено, доказів поважності причин такої відсутності сторонами не надано, а судом не здобуто, суд дійшов висновку, що відповідач втратив право користування зазначеним вище житловим будинком. Згідно із вимогами ст.141 ЦПК України, суд залишає судові витрати на стороні позивача за його клопотанням.

Outcome: approved