Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-20 00:00:00

12.06.2017 року позивачі звернулися до суду з позовними вимогами, якими просять суд визнати за ними як за спадкоємницями першої черги за законом після смерті чоловіка/батька [PERSON], померлого 01.08.2016 року, на 5/56 частин (за кожним) житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Тучкова, б. 62, мотивуючи тим, що нотаріусом їм відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у звязку з тим, що в реєстрі прав власності на нерухоме майно, який діяв до 01.01.2013 року, зареєстровано право власності за померлим на 15/56 часток домобудування, а в реєстрі речових прав на нерухоме майно, який діє з 01.01.2013р. відкрито розділ на житловий будинок з надвірними спорудами, на підставі документу, що підтверджує право власності, померлим придбано 15/56 часток домоволодіння, різні обєкти нерухомого майна. Позивачі, представник позивачів в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, наполягали на їх задоволенні. Представник відповідача визнав позовні вимоги, не заперечував проти їх задоволення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, представників сторін, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно Договору дарування від 28.12.2004 року [PERSON] є власником 15/56 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Тучкова, б. 62. Вказане також вбачається із довідки Ізмаїльського інвентарного бюро №57 від лютого 2005р., довідки №494 КП «Ізмаїльське МБТІ» від 14.03.2017р.; інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 88768002 від 02.06.2017р. Згідно технічного паспорту на житловий будинок, виданого 06.10.2004р. Ізмаїльським МБТІ, по вул. Тучкова, № 62 в м. Ізмаїл знаходиться житловий будинок та власником 15/56 частин зареєстрований [PERSON]. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-ЖД №457865 від 02.08.2016 року, виданого Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, [PERSON] помер 01.08.2016 року. Після смерті [PERSON], згідно ст.1220 ЦК України, відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить 5/56 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Тучкова, б. 62. За життя спадкодавець [PERSON] заповіт не залишав, що підтверджено Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 47035165 від 10.03.2017 року. Спадкоємцями за законом першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України після смерті [PERSON] являються дружина [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-ЖД №287517 від 04.07.2000р.; дочка [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження серії І-ЖД №326169, виданого повторно 17.10.2000р.; син [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження серії І-ЖД №346962 від 04.07.2001р. Як встановлено судом, позивачі спадщину після смерті [PERSON] прийняли фактично, оскільки на день смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, протягом шести місяців проживали та були зареєстровані разом із спадкодавцем за однією адресою, і зараз там проживають, що підтверджено будинковою книгою, копія якої наявна у матеріалах справи. На звернення позивачів до приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON] з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, письмовою відповіддю нотаріуса за №317/02-14 від 16.05.2017р. їм було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 15/56 частин домоволодіння з надвірними спорудами по вул. Тучкова, №62 в м. Ізмаїл у звязку з тим, що в реєстрі прав власності на нерухоме майно, який діяв до 01.01.2013 року, зареєстровано право власності за померлим на 15/56 часток домобудування, а в реєстрі речових прав на нерухоме майно, який діє з 01.01.2013р. відкрито розділ на житловий будинок з надвірними спорудами, на підставі документу, що підтверджує право власності померлим придбано 15/56 часток домоволодіння, різні обєкти нерухомого майна. Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як встановлено судом, право власності на спадкове майно повністю підтверджено матеріалами справи. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, судом встановлено, що позивачі є спадкоємцями за законом, спадщину після померлого прийняли шляхом проживання разом зі спадкодавцем, з огляду на встановлене позивачі обґрунтовано вимагають визнання за ними права власності на спадкову власність, право власності спадкодавця на яке підтверджено належними доказами. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved