Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-01 00:00:00

30 травня 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю «Шосткинське підприємство «Харківенергоремонт» (далі по тексту - ТОВ «ШП «Харківенергоремонт») звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію. Згідно з остаточною редакцією позову, викладеною у заяві про збільшення позовних вимог від 11.01.2018р., позивач просить стягнути з [PERSON] заборгованість за теплопостачання квартири [ADDRESS] за період з 01.10.2006р. по 31.12.2017р. в розмірі 37793 грн 61 к. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що відповідач, всупереч нормам ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», ст.ст. 20, 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, в редакціях, чинних на час утворення заборгованості, не виконує зобов`язання по оплаті послуг теплопостачання. У свою чергу 27.12.2017р. представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечуючи проти позову зазначив, що відносно [PERSON] постановою Богунського районного суду м. Житомира від 09.08.2012р. було обрано запобіжний захід у вигляді застави та покладений обов`язок не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває без дозволу слідчого або органу, у провадженні якого знаходиться кримінальна справа. Місце проживання [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, [PERSON] з 01.03.2013р. не проживає за адресою: [ADDRESS] , про що відповідач повідомляв ТОВ «ШП «Харківенергоремонт» листом від 25.02.2013р., також в цьому листі відповідач, посилаючись на п. 6 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», просив не здійснювати нарахування плати за постачання теплової енергії до квартири [ADDRESS] . Таким чином, представник відповідача вважає позов необгрунтованим і безпідставним. Також представник відповідача заявив про пропуск позивачем строку позовної давності та просив відмовити позивачу з цих підстав у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості, нарахованої до березня 2014 року включно. Представник позивача 11.01.2018р. надав до суду відповідь на відзив, у якій зазначив, що оплата послуг з теплопостачання здійснюється з моменту набуття права власності на квартиру, ця послуга надається незалежно від наявності мешканців у квартирі та обраний судом відносно [PERSON] запобіжний захід не є підставою для припинення надання послуги з централізованого теплопостачання квартири, належної відповідачу. Крім того, ТОВ «ШП «Харківенергоремонт» не знав і не міг знати про факт володіння [PERSON] квартирою та на адресу позивача не надходив лист відповідача від 25.02.2013р., на який останній посилається у своєму відзиві, що, на думку позивача, вказує на додержання строків позовної давності. Також представник позивача у своїй заяві про збільшення позовних вимог від 11.01.2018р. просить поновити строк позовної давності. 20.07.2018р. представником відповідача надано до суду заперечення на відповідь на відзив, за якими відповідач заперечуючи проти клопотання про поновлення строку позовної давності, вказує на те, що з 01.01.2013 р. функціонує Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та у позивача була можливість за допомогою вказаного реєстру встановити власника квартири [ADDRESS] , відтак відповідні посилання позивача на неможливість дізнатися власника квартири є необґрунтованими. З огляду на наведене вважає, що в межах позовної давності заявлені лише позовні вимоги про сплату забергованості за період з квітня 2014 року по грудень 2017 року. Крім того, представник відповідача наголошує на необгрунтованості позову, оскільки [PERSON] , як споживач, мав право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період його тимчасової відсутності у вказаній квартирі відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». У судовому засіданні представник позивача просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Просила звернути увагу на те, що лише 06 жовтня 2015 року, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення прозорості у сфері відносин власності з метою запобігання корупції» було відкрито вільний доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а отже до того часу позивач не знав та не міг знати про факт володіння [PERSON] квартирою, а тому вважає, що позов пред`явлений в межах строку позовної давності. Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив. Суд, заслухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «ШП «Харківенергоремонт» рішенням виконкому Шосткинської міської ради № 226 від 28.07.2006 року визначене виконавцем послуг з централізованого теплопостачання для опалення та підігріву питної води. Також постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг № 792 від 27.06.2014р., постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики і комунальних послуг № 1171 від 31.03.2015р, № 146 від 17.10.2014р., № 1101 від 09.06.2016р. були встановлені тарифи на послуги теплопостачання. Судом встановлено, що відповідач є споживачем послуг позивача з огляду на наступне. [PERSON] є одноособовим власником квартири [ADDRESS] , право власності на яку набув за договором дарування 28.12.2004р. та зареєстрував 11.02.2005р. Дана обставина вбачається з листа КП "Шосткинське МБТІ" за вих. №106 від 12.07.2017р. і інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно /а.с. 20, 23/. Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтями 20, 32 Закону України № 1875-IV від 24 червня 2004 року «Про житлово-комунальні послуги» (чинного на час існування спірних правовідносин, далі - Закон України «Про житлово-комунальні послуги») та ст. 162 ЖК України передбачено, що власник квартири зобов`язаний сплачувати комунальні послуги в повному обсязі у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певні дії (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому, зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі із договору та інших правочинів, із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (Виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (Замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. В свою чергу відповідно до частини 1 статті 1 зазначеного Закону, споживачем - є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Пунктом 1 ч.1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг. Водночас відповідно до п. 5 ч.3 ст. 20 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно з п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630 (далі Правила), встановлено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. При цьому, п. 6 ч. 1 ст. 20 Закону встановлює, що споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. В свою чергу, пунктом 29 Правил встановлено право споживача на несплату вартості відповідних послуг за період тимчасової відсутності споживача і членів його сім`ї (у разі відключення виконавцем холодної та гарячої води і опломбування запірних вентилів у квартирі (будинку садибного типу). Виходячи з наведених вимог, дані виключення стосуються лише централізованого постачання холодної та гарячої води і лише за умов опломбування запірних вентилів у квартирі. Між тим за змістом цих же Правил централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання. Відповідно до п.п. 24, 25 Правил споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення. Проте, відключення споживачів від мереж централізованого опалення здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення забороняється. З аналізу наведених норм слідує, що чинним законодавством передбачено право споживачів відмовитись від отримання послуг з централізованого опалення, але лише з дотриманням встановленого законом порядку. Припинення нарахувань за послугу з централізованого опалення Правилами не передбачено, оскільки на протязі опалювального сезону ця послуга надається безперебійно та технічна можливість відключення опалення в окремій квартирі багатоквартирного житлового будинку відсутня. В контексті викладеного слід зазначити, що жодних доказів, які б підтверджували відключення будинку, у якому розташована належна відповідачу квартира, у встановленому законом порядку від мережі централізованого опалення, відповідачем не надано, а тому суд дійшов висновку про існування між позивачем та відповідачем у справі взаємних прав та обов`язків: у позивача - по наданню послуг у строк та належної якості, а у відповідача - по оплаті цих послуг та можливості оспорювати їх якість та ціну. При цьому, реєстрація місця проживання відповідача за іншою адресою не виключає обов`язку останнього щодо сплати вартості теплопостачання належної йому квартири, оскільки такий обов`язок, в силу приписів ст. 322 ЦК України, безпосередньо пов`язаний з його правом власності на вказану квартиру. Оплата послуг з теплопостачання здійснюється з моменту набуття права на квартиру, оскільки ця послуга надається незалежно від наявності мешканців у квартирі. Статтею 19 Закону України «Про теплопостачання» чітко передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Таким чином доводи відповідача щодо відсутність у нього обов`язку оплачувати послуги теплопостачання з підстав тривалого непроживання у вказаній квартирі суд відхиляє, як необгрунтовані. Згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. В свою чергу, порушенням зобов`язання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). На думку суду, наявність та загальний розмір заявленої до стягнення заборгованості відповідача перед ТОВ «ШП «Харківенергоремонт» за період з 01.10.2006р. по 31.12.2017р., в розмірі 37793 грн 61 к. витікає з умов вчиненого правочину та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, підтверджується наявними у матеріалах справи документами/а.с. 156-165/. Разом з тим, відповідач звернувся до суду з заявою про застосування судом позовної давності до заявлених позивачем вимог та просив відмовити у зв`язку з її спливом у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за період до березня 2014 року включно. В свою чергу позивач просив такий строк поновити, а в судовому засіданні представник позивача взагалі вказувала про пред`явлення позову з дотриманням цього строку. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Частинами 2 та 3 статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебігу позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. В судовому засіданні встановлено, що 27.04.2017р. ТОВ «ШП «Харківенергоремонт» звернулось до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] заборгованості за теплопостачання квартири [ADDRESS] за період з 01.03.2014р. до 28.02.2017р. у розмірі 32932 грн 34 к. Ухвалою суду від 10.05.2017р. у прийнятті вказаної заяви про видачу судового наказу відмовлено. Враховуючи те, що судовий захист права на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу, як особливої форми судового рішення, подання ТОВ «ШП «Харківенергоремонт» заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення із вказаною заявою), перериває перебіг строку позовної давності. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року (справа № 552/1529/16-ц). Тобто строк позовної давності перервався 27.04.2017р. з моменту звернення позивача із заявою про видачу судового наказу. Оскільки плата за послуги вноситься не пізніше 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим (п.18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення), то в межах строку позовної давності заявлені вимоги за період з 01.04.2014р. по 31.12.2017р. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що будь-яких доказів на підтвердження дій відповідача, які свідчать про визнання останнім боргу, як-то повне або часткове визнання претензії позивача, часткове погашення самим боржником чи за його згодою іншою особою, прохання про відстрочку виконання, за попередні періоди позивачем представлено не було. Відповідно вимоги позову про стягнення заборгованості за час, що передує вказаному періоду, є такими, що заявлені з пропущенням строку позовної давності. При цьому, доводи клопотання позивача про поновлення строку позовної давності, та позицію його представника в судовому засіданні, суд вважає необгрунтованими, з огляду на наступне. Так, представник позивача у судовому засіданні зазначила, що до моменту відкриття вільного доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 06.10.2015р., позивач не знав і не міг знати про факт володіння квартирою [PERSON] , тобто про особу, яка порушила права позивача, а тому саме з цього часу розпочинається перебіг позовної давності. Проте, суд не погоджується з такими доводами представника позивача з огляду на наступне. Дійсно відповідно до загального правила ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Проте, відповідно до ч. 5 цієї ж статті ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання (до яких відноситься і зобов`язання зі сплати послуг теплопостачання) перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) споживачем обов`язку з оплати за черговий місяць й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. При цьому, необізнанність про конкретну особу, якою допущено порушення майнових прав позивача, в данному випадку не впливає на початок перебігу строку позовної давності. Крім того, ці ж обставини, які покладені іншим представником позивача в обгрунтування клопотання про поновлення строку позовної давності. З цього приводу суд звертає увагу позивача на те, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності (див. п.2.2 роз`яснень постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів"). Разом з тим, обставини, на які посилається позивач, судом не можуть бути визнані поважною причиною пропуску строку позовної давності з огляду на наступне. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Позивач в данному випадку повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права конкретною особою, що випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що данну інформацію можна було отримати раніше. Відсутність у позивача доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не було перешкодою для звернення позивача до суду з вимогами про стягнення заборгованості за поставлену теплову енергію, оскільки позивач не вичерпав усіх можливих способів для захисту свого порушеного права та міг скористатися іншими правовими механізмами. Так, відповідно до ст. 133 ЦПК України (у редакції, яка була чинна з 01.09.2005р. і до подачі позову) особи, які беруть участь у справі і вважають, що подання потрібних доказів є неможливим або у них є складнощі в поданні цих доказів, мають право заявити клопотання про забезпечення цих доказів. За заявою заінтересованої особи суд може забезпечити докази до пред`явлення нею позову. Якщо у позивача були складнощі з отриманням відомостей щодо відповідача, у нього була можливість звернутися до суду з клопотанням про забезпечення доказів відповідно до ст. 133 ЦПК України (у редакції, яка була чинна з 01.09.2005р. і до подачі позову) та у такий спосіб отримати відповідну інформацію. З огляду на викладене обставини, на які посилається позивач як на причини пропуску ним строку позовної давності, не є поважними. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Підсумовуючи вищевикладене, беручи до уваги, що відповідачем у процесі розгляду справи було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за період до 01.04.2014р., суд вважає за необхідне та правомірне відмовити позивачу у задоволенні позову в цій частині вимог з підстав пропуску строку позовної давності. Відтак позов підлягає задоволенню в частині стягнення боргу за спожиту теплову енергію за період з 01.04.2014р. по 31.12.2017р., в розмірі 20411 грн 16 к. (37793,61 грн. - 17382,45 грн. (заборгованість станом на 01.04.2014р.) Вирішуючи питання щодо судових витрат в справі, суд вважає правомірним покласти на відповідача понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати пропорційно до обсягу задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial