Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

Адвокат Сидоренко Н.О. звернулась до суду в інтересах [PERSON] з позовом, в якому просить визнати за останнім право власності в порядку спадкування за законом після смерті його дружини - [PERSON] , яка померла [INFO] , на квартиру [ADDRESS] , посилаючись на те, що звернувшись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, [PERSON] отримав в цьому відмову у зв`язку із неможливістю вчинити нотаріальні дії на підставі наявного у нього документу, що підтверджує право власності померлої, а саме: договору купівлі-продажу, зареєстрованого 09.03.2000 року Регіональною універсальною товарною біржею «Таврійська» за №172, в якому зазначені в тому числі, малолітні та неповнолітні діти як члени біржі, а тому для вирішення цього питання йому рекомендовано звернутись до суду. Ухвалою Новокаховського міського суду Херсонської області від 24.06.2021 року провадження у справі було відкрито та призначено підготовче засідання, яке ухвалою суду від 07.09.2021 року було закрито,а справу призначено до судового розгляду. В судове засідання 15.09.2021 року позивач [PERSON] та його представник - адвокат Сидоренко Н.О. не з`явились, від останньої надійшла письмова заява про розгляд справи в її відсутність, в якій вона просить задовольнити позовні вимоги [PERSON] .. Представник відповідача - Новокаховської міської ради Херсонської області в судове засідання також не з`явився, в письмовій заяві, надісланій на адресу суду, проти задоволення позову не заперечував, просив справу розглянути без його участі, відповідно до чинного законодавства. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, на підставі наявних у ній доказів, а також, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судове засідання проводити без фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши докази по справі, встановивши нижчезазначені факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] [INFO] , є чоловіком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про їх шлюб серія [NUMBER] від 14 листопада 1962 року. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про її смерть Серії [NUMBER] , виданим Новокаховським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), про що 27 листопада 2020 року складено відповідний актовий запис №968. До спадкового майна після смерті [PERSON] увійшла квартира [ADDRESS] . 04.02.2021 року за заявою [PERSON] у приватного нотаріуса Новокаховського міського нотаріального округу Херсонської області Олійник І.І. було відкрито спадкову справу в межах встановленого законом строку, проте постановою від 03.06.2021 року у видачі свідоцтва про право на спадщину заявнику було відмовлено, оскільки померлій [PERSON] вищевказана квартира належала на підставі договору купівлі-продажу нерухомості зареєстрованого товарною біржою "Таврійська" за № 172 від 09.03.2000 року, який зареєстрований Каховським бюро технічної інвентаризації 03 квітня 2000 року в книзі реєстрації за номером 2417/14, але не був нотаріально посвідчений відповідно до вимог чинного законодавства. Крім того, двоє із продавців вказаних у цьому договорі були неповнолітніми особами, яку не могли бути членами товарної біржі відповідно до ст. 8 ЗУ «Про товарну біржу». Тому зазначені обставини унеможливили прийняти документ - договір купівлі- продажу нерухомого майна та для встановлення права власності на квартиру [ADDRESS] рекомендовано звернутися до суду . З наданої суду копії спадкової справи , заведеної після смерті [PERSON] , [INFO] , вбачається, що [PERSON] є її єдиним спадкоємцем, інші спадкоємці з заявами до нотаріальної контори не звертались. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно пункту 4.15 Глави 10 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкоємцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно ч. 1 і 3 ст. 1268 ЦК спадкоємець за законом чи за заповітом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Стаття 1261 ЦК України передбачає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ч.1 ст.1297ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Дане зобов`язання встановлено законодавством у зв`язку з тим, що право власності на спадкове нерухоме майно виникає у спадкоємця тільки з моменту державної реєстрації цього майна. З матеріалів справи вбачається, що позивач у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [INFO] його дружини [PERSON] .. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності і зворотної дії не мають, крім випадків, коли вони пом`якшують, або скасовують цивільну відповідальність. Тобто при вирішенні даного спору щодо угоди купівлі-продажу майна, вчиненої у березні 2000 року, мають бути застосовані положення Цивільного Кодексу України 1963 року. Відповідно до ст.153ЦК Української РСР 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Відповідно до ст.224ЦК Української РСР (в редакції 1963 р., який діяв на час укладення угоди), за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 1 ст.227ЦК Української РСР (в редакції 1963 р.) передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Згідно з 4.2 ст.47ЦК Української РСР (в редакції 1963 р.), якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Згідно ч.3 ст.9ЖК України громадяни мають право придбати житло на біржових торгах. У відповідності зі ст. 12 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни набувають право власності в разі укладання угод, які не заборонені Законом. Таким чином, спірні правовідносини на момент їх виникнення були врегульовані різним чином одночасно нормами ЦК України (в редакції від 1963 року) та Законом України «Про товарну біржу», тобто існувала колізія норм права. Враховуючи доктрину пріоритетності спеціальних норм права над загальними, вважаємо, що на момент укладення та реєстрації спадкоємцем на товарній біржі договору купівлі-продажу квартири, слід було керуватися передусім нормами Закону України «Про товарну біржу», а тому нотаріальне посвідчення даного договору не було потрібне. Відповідно до ст. 15 ЗУ «Про товарні біржі» біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам. 09 березня 2000 року між [PERSON] , яка діяла в тому числі від імені своїх неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] ,(продавець) з однієї сторони та [PERSON] (покупець) був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . В даному випадку договір купівлі-продажу був зареєстрований у встановленому на той час законом порядку, у межах строку позовної давності договір недійсним не визнавався, що виключає підстави стверджувати про його недійсність чи оспорюваність, при чому доказів про його оскарження до суду не надано. З приводу членства неповнолітніх дітей відповідачів слід зазначити, що ні договір купівлі-продажу, ні Закон України «Про товарну біржу» в редакції від 16.02.1993, який діяв в період укладення договору, не передбачали, що членство допускається виключно повнолітніх громадян, однак порядок членства визначається статутом такої біржі, про що наголошено в ч. 2 ст. 6, ст. 8 Закону України «Про товарну біржу» в редакції від 16.02.1993 р. Діючою на час укладення договору купівлі-продажу квартири на біржі в редакції ЦК УРСР в редакції від 18.07.1963 р., а саме у ст. 13 визначено, що неповнолітні віком від п`ятнадцяти до вісімнадцяти років вправі укладати угоди за згодою своїх батьків (усиновителів) або піклувальників. Отже, [PERSON] та [PERSON] не були і не могли бути членами біржі, оскільки в їх інтересах діяла їх мати, [PERSON] як законний представник, а отже вказаний біржовий договір відповідає правилам біржової операції. У відповідності ст. 79 Кодексу про шлюб та сім`ю в редакції від 20.06.1969, у разі виникнення спільної власності батьків і дітей правовідносини щодо цієї власності регулюються на загальних підставах Цивільним кодексом України. Стаття 48 ЦК УРСР 1963 р. наголошує, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Відповідно до ст.ст. 51, 53 ЦК УРСР 1963 р. недійсною є угода, укладена неповнолітнім, який не досяг п`ятнадцяти років, крім дрібних побутових. Угода, укладена неповнолітнім віком від п`ятнадцяти до вісімнадцяти років без згоди його батьків (усиновителів) або піклувальників, може бути визнана судом недійсною за позовом батьків (усиновителів) або піклувальника. Приватним нотаріусом не враховано того факту, що до п`ятнадцяти років інтереси дітей представляють їхні батьки, наслідком чого факт неможливості неповнолітнім [PERSON] та [PERSON] бути членом товарної біржі не потребує доведення, оскільки виходить із положень діючого на той час цивільного законодавства, а тому мати неповнолітніх цілком законно діяла в інтересах своїх дітей [PERSON] та [PERSON] при продажі власної квартири. В той же час, при укладанні договору купівлі-продажу квартири сторони керувались ст.15 Закону України «Про товарну біржу», де вказано, що угоди зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідно до п. 6 Договору він підлягає реєстрації в бюро технічної інвентаризації. Вказаний договір зареєстрований товарною біржею "Таврійська" 09 березня 2000 року, реєстраційний номер 172, зареєстрований Каховським бюро технічної інвентаризації 03 квітня 2000 року за номером 2417/14. Продавець засвідчив, що до укладення угоди частка житлового будинку нікому не продана, не віддана під заставу, не здана в оренду, в спорі та під забороною (арештом) не перебуває, заборгованостей по сплаті комунальних платежів немає. Тобто відповідно до змісту вказаного вище договору купівлі-продажу вбачається, що сторони узгодили всі суттєві його умови, а тому право власності на квартиру [ADDRESS] , набуте правомірно, що також не оспорювалось відповідачем. Відповідно до п. 23 зазначеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Виходячи із зазначеного та, оскільки судом встановлено, що в даному випадку постановою нотаріуса позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено, тобто інший спосіб реалізувати свої права у [PERSON] відсутній, а його позовні вимоги слід задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved