Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом. В позовній заяві зазначив, що 29.07.2014 р. він звернувся до державного реєстратора із заявою за реєстраційним номером 7567303 про державну реєстрацію прав на приватний житловий будинок [ADDRESS] та надав документи, необхідні для проведення державної реєстрації. Розглянувши його заяву, державний реєстратор виніс рішення від 01.08.2014 р. за № 14852553, у якому відмовив у державній реєстрації його права власності на житловий будинок. Відмова державного реєстратора мотивована тим, що подані ним до реєстрації документи не відповідають вимогам, встановленим Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно і їх обтяжень». Зокрема, на реєстрацію надано дублікат про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності. Надання дублікату договору було зумовлено тим, що оригінал договору відсутній. Через відсутність втраченого оригіналу договору у державній реєстрації права власності йому було відмовлено. Він є власником та володіє будинком [ADDRESS], але не має змоги розпорядитись будинком через відсутність державної реєстрації. Посилаючись на ст.ст.317, 321, 383, 392 ЦК України, за позовом просить встановити факт володіння ним житловим будинком [ADDRESS] та визнати за ним право власності на вказаний будинок. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує, просить задовольнити. Представник відповідача до суду не з»явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив, заперечень не надав. У відповідності до ст.224 ЦПК України, суд ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Представник третьої особи - реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції в судове засідання не з»явився, про розгляд справи повідомлявся, заяви про бажання приймати участь у розгляді справи до суду не надходило. Дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію представника позивача, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з числом кімнат від однієї до п»яти включно від 16.11.1959 р., посвідченого нотаріусом Першої Запорізької державної нотаріальної контори і зареєстрованого в реєстрі за номером 3/12957, виконком міської Ради депутатів трудящих надав [PERSON] на праві безстрокового користування земельну ділянку [ADDRESS] загальною площею 450 кв.м. згідно плану земельної ділянки (а.с.5-6). Адреса [ADDRESS] згодом була змінена на [ADDRESS] (а.с.18). Позивач на зазначеній земельній ділянці збудував житловий будинок (а.с.7-9). 01.08.2014 р. рішенням державного реєстратора (а.с.10) відмовлено [PERSON] у державній реєстрації права власності на житловий будинок [ADDRESS], оскільки наданий позивачем дублікат договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності з кількістю кімнат від однієї до п»яти, не входить до переліку правовстанолювальних документів на підставі яких проводиться державна реєстрація речового права на нерухоме майно. Відповідно до розділу ІІІ «Будівництво жилих будинків індивідуальними забудовниками» Постанови Ради Міністрів УРСР N 514 від 30.04.1958р. «Про затвердження Положення про житлово-будівельні колективи та індивідуальних забудовників у містах і селищах міського типу Української РСР» громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків. Згідно п.32 вказаної Постанови документом, що підтверджує право особистої власності на одноквартирний будинок, є нотаріально посвідчений договір, укладений між виконкомом міської (районної) Ради депутатів трудящих з індивідуальним забудовником (п. 30), зареєстрований в органі технічної інвентаризації, а там де такого органу немає, - у виконкомі місцевої Ради депутатів трудящих. Відповідно до п. 14 Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966р. - нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію являються право встановлювальними документами. За положеннями ст. 100 та ст. 101 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який діяв на час отримання позивачем земельної ділянки та будівництва житлового будинку, громадяни могли мати у власності житловий будинок, а саме ст. 100 ЦК Української РСР визначалось, що в особистій власності громадян може бути зокрема і жилий будинок. При цьому глава десята цього кодексу не пов'язувала наявність такого права з його обов'язковою державною реєстрацією. Навпаки, ст. 128 ЦК Української РСР визначався момент виникнення права власності у набувача майна за договором з моменту передачі речі. За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події або факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Відповідно до листа N 10-1387/0/4-12 від 27.09.2012р. Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» встановлено, що згідно зі статтею 3 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення (постанова від 13 червня 2012 р. № 6-54цс12). З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що саме нотаріально посвідчений Договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності та зведений акт вартості будівель та споруд і являлися правовстановлюючими документами на житловий будинок [ADDRESS], який належить [PERSON] Судом не встановлено підстав, передбачених діючим законодавством, для встановлення факту володіння [PERSON] житловим будинком [ADDRESS], оскільки суд дійшов висновку, що позов [PERSON] в частині визнання його права власності на зазначений житловий будинок підлягає задоволенню без встановлення даного факту.

Outcome: partial