Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-01 00:00:00

10 січня 2017 року позивач звернулася з позовом, яким просила усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом вселення. Вказувала, що 29.01.2015 р. за договором дарування вона подарувала відповідачу (сину) спірну квартиру, після чого останній почав чинити батькам перешкоди у користуванні житлом, а саме вигнав їх з квартири, змінив замки та не надає можливості вселитись до житла. Свої вимоги мотивувала тим, що: -позивач не мала наміру дарувати відповідачу спірну квартиру, а насправді хотіла укласти договір довічного утримання, за яким би відповідач доглядав за нею, через що договір дарування був укладений помилково; -після укладення договору позивач із чоловіком продовжувала проживати в квартирі та сплачувала комунальні послуги до березня 2016 року, що свідчить про її намір подальшого користування житлом; -позивач є матірю відповідача, вважає сина членом сімї, в звязку з чим має право проживати в квартирі та не втрачала його; -спірна квартира є єдиним житлом позивача; -перехід права власності на квартиру до відповідача не може бути підставою для припинення права користування цим житлом членів сімї колишнього власника, оскільки не проживає вона внаслідок протиправних дій відповідача, який позбавив її такої можливості, отже причина є поважною. Відповідно до наданого відзиву відповідач позовні вимоги не визнавав та зазначав, що: -при укладенні договору дарування між сторонами відсутня помилка, на що посилається позивач, що підтверджується рішенням суду у цивільній справі №489/4535/16-ц; -позивач має інше житло, яке належить її чоловіку (його батькові) на праві спільної часткової власності із другим сином ( братом відповідача); -позивач понад рік не мешкає у спірній квартирі з власної волі та постійно провокує скандали з сімєю відповідача. 06 квітня 2017 року відповідач звернуся із зустрічним позовом, яким просив визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що з січня 2015 року він є власником спірної квартири та в квітні 2016 року відповідач добровільно переїхала до іншого житла, що належить її чоловікові та в квартирі відповідача не проживає понад рік. При цьому, її реєстрація у квартирі створює власнику перешкоди у користуванні його майном. Позивач заперечуючи проти зустрічного позову вказувала, що право власності відповідача на квартиру є спірним, оскільки рішення суду на, які посилається відповідач оскаржено до суду касаційної інстанції. Вона є людиною похилого віку та спірна квартира є її єдиним житлом, відповідач змусив батьків покинути спірну квартиру. Відповідно до Ухвали від 24.01.2017 року відкрито провадження у справі. Ухвалою від 06.04.2017 року, оголошеною у судовому засіданні, зустрічний позов прийнято та обєднано в одне провадження для спільного розгляду. Згідно Ухвали від 20.04.2018 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду. В судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені вимоги підтримали, зустрічний позов не визнали. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні проти первісного позову заперечували, підтримали зустрічні вимоги з підстав, передбачених ч.2 ст.405 ЦК України. Встановивши фактичні обставини, дослідивши надані докази, суд при вирішенні справи виходить з такого. [PERSON] є матірю [PERSON]. 25.05.2001 році [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованому за № 1293 на Біржі Нерухомості "Едвайс - Консульт" та визнаному дійсним рішенням Ленінського райсуду м. Миколаєва від 13.03.2014 року, придбала трикімнатну квартиру [ADDRESS], де в подальшому проживала з чоловіком [PERSON] та сином [PERSON], яких вважає членами своєї сім'ї. З 29.08.2003 року [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] та проживав з нею у м. Миколаєві за адресою [ADDRESS]. З травня 2014 року по серпень 2014 року та з жовтня 2014 року по березень 2015 року, з травня 2015 року по листопад 2015 року [PERSON] брав безпосередню участь в антитерористичній операції, що було досліджено та встановлено рішенням Ленінського райсуду м. Миколаєва від 01.11.2016 року у цивільній справі № 489/4535/16-ц та не оспорювалось сторонами. 29 січня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], яка діяла від імені [PERSON], було укладено договір дарування квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 36. За Довідками ЖКП ММР «Південь» (а.с. 15, 58) за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (дочка відповідача). З березня 2015 року відповідач перевіз свої речі, одяг до квартири, в якій мешкали батьки та з того часу вважає її своїм постійним місцем проживання, оскільки на той час із дружиною [PERSON] подружні відносини було припинено, шлюб розірвано. Відповідно до Свідоцтва про право власності від 29.12.2008 року [PERSON] належить на праві власності садовий будинок за адресою Миколаївська область, Новоодеський район, с. Баловне, садове товариство "Підлісне", вулиця Центральна, будинок № 7 (а.с.70). В квітні 2016 року [PERSON] із чоловіком виїхали до садового товариства, оскільки проживали у садовому будинку завжди протягом літа. В інші пори року проживання там є не можливим, оскільки будинок без опалення та водопостачання, що не спростовувалось сторонами у засіданні. При цьому брали лише необхідний літній одяг, усі інші речі повсякденного обіходу, меблі та одяг залишились у квартирі. [PERSON] було поміняно замки у вхідних дверях відразу після від'їзду батьків. З того часу [PERSON] з чоловіком потрапити до квартири не мають змоги, проживають влітку у садовому будинку, в інші пори року у двокімнатній квартирі [ADDRESS], де постійно мешкає інший син - [PERSON] та яка належить, по 1/2 частці кожному, [PERSON] та [PERSON]. З березня 2016 року у спірній квартирі разом із [PERSON] мешкає його дружина - [PERSON], шлюб із якою ним було зареєстровано 02.03.2017 року. Згідно повідомлень та Висновків Інгульського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області, які містяться в матеріалах справи (а.с. 16-21), позивач 28.07.2016 року, 12.07.2016 року, 29.11.2016 року зверталась до правоохоронних органів щодо врегулювання спорів з відповідачем, оскільки останній змінив замки та не впускав її до спірної квартири. Із заявами також звертався [PERSON] ( а.с.74-79). Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON]А.у судовому засіданні вказували на те, що [PERSON] перешкоджає матері та батькові проживати у квартирі, змінив замки, не віддає речі та одяг з квітня 2016 року. Свідок [PERSON], працюючий дільничним інспектором Інгульського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області пояснив, що за заявою [PERSON], яка просила надати допомогу у доступі до квартири для того, щоб забрати необхідні речі та одяг, він виходив до спірної квартири у 2018 році та бачив у кімнаті речі, які належать [PERSON] , згідно особистих пояснень [PERSON] Проте речі так і залишились у квартирі, оскільки його було переведено на іншу посаду та він не займався більш цією справою. З урахуванням вищевикладеного, оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, судом встановлено, що [PERSON] з квітня 2016 року не пускає позивача до квартири, не віддає їй речі, одяг, змінив замки до квартири, тим самим чинить перешкоди у користуванні його матірю квартирою, де вона проживала та в якій вона зареєстрована. Отже вона не проживає у квартирі більше року з поважних причин, та весь цей час намагалась повернутись до квартири для проживання у ній, усі її речі та одяг перебувають у квартирі. Таким чином, доводи позивача знайшли своє підтвердження у судовому засіданні та повністю спростовують доводи відповдача. Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ч. 1\~\~ст. 156 ЖК України члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому\~\~належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок\~\~користування цим приміщенням. Положеннями частини\~4\~статті 156\~ЖК України\~визначено,\~що до\~членів сімї\~власника відносяться\~особи,\~зазначені в\~частині другій\~статті 64\~цього Кодексу,\~а саме\~подружжя,\~їх діти\~і батьки.\~Членами сімї\~власника може\~бути визнано\~й інших\~осіб,\~якщо вони\~ постійно\~проживають разом\~з ним\~і ведуть\~з ним\~спільне господарство. Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Підстави втрати членом сімї власника житла права користування цим житлом визначені ч. 2 ст. 405 ЦК України. Відповідно до зазначеної норми член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Інших підстав для втрати членом сімї власника житла права користування житлом ЦК України не визначає. Правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-709цс16 передбачено, що користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. Таким чином позивач, як член сімї власника має право користуватися квартирою нарівні з власником її сином [PERSON], а тому підлягає вселенню до цієї квартири, через що позовні вимоги підлягають задоволенню. Зважаючи на вищевикладене, зустрічні позовні вимоги [PERSON] про визнання його матері [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] не підлягають задоволенню . Відповідно до ст. 141 ЦПК України стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.

Outcome: approved