Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-17 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод газоочистного обладнання» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, який в процесі розгляду справи був уточнений. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 27.11.2015 року його було звільнено з займаної посади начальника цеху ТОВ «Завод газоочистного обладнання» на підставі ст. 41 п. 2 КЗпП України з формулюванням «у звязку з втратою довіри». Вважає своє звільнення незаконним, оскільки відповідачем не обґрунтовано, яка підстава послугувала для втрати довір'я до нього з боку власника, також до його посадових обовязків не входило безпосереднє обслуговування грошей чи товарних цінностей. З цих підстав просить поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 8938,17 грн., відшкодувати моральну шкоду, яку оцінює у 1490,00 грн. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, на підставах, які викладені в позовній заяві. Позивач пояснив, що він не один є матеріально відповідальною особою на підприємстві, крім нього матеріально відповідальними є директор, головний бухгалтер, головний інженер, кладовщик, які також мали безпосередній доступ до приміщення цеху. Також зазначив, що прийнята продукція зважувалася вагами, які не були повірені, а документи на продукцію (накладні) надавалися не своєчасно. В приміщенні цеху не було контролю, наприклад відеофіксації, на випадок виявлення крадіжки продукції та металобрухту. Зазначив, що його вини у недостачі немає, крадіжку продукції він не здійснював, а інвентаризація була проведена без належного правового обґрунтування. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, зазначивши при цьому, що в листопаді 2015 року відповідачем була проведена інвентаризація матеріальних цінностей на виробництві ТОВ «Завод газоочистного обладнання». За результатами інвентаризації було викрито привласнення, розтрата, заволодіння майна шляхом зловживання службовим становищем начальником цеху [PERSON] на суму 42564,96 грн. Позивач свою вину визнав та підписав протокол інвентаризаційної комісії, але відшкодувати завдані підприємству збитки відмовився. У звязку із зазначеним було прийнято рішення звільнити позивача з займаної посади. Також відповідач звернувся до Заводського ВП Ленінського ВП ГУНП в Запорізькій області з заявою про вчинення злочину начальником цеху [PERSON], у звязку із чим на даний час проводиться досудове розслідування. Свідки [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що працювали на ТОВ «Завод газоочистного обладнання» на посаді інженера по охороні праці та головного інженера відповідно, позивача охарактеризували позитивно. Суд, зясувавши позицію, вивчивши і дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи і оцінюючи всі надані сторонами докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до наказу керівника ТОВ «Завод газоочистного обладнання» від 11.06.2012 року №ЗГ/К-00092 [PERSON] прийнятий на посаду начальника цеху, з посадовим окладом 2805,00 грн. Згідно до п.26, п.28 розділу ІІ посадової інструкції начальника цеху ТОВ «Завод газоочистного обладнання», затвердженої 20.06.2012 року, до посадових обовязків начальника цеху входять обовязки забезпечувати збереження готової продукції, яка знаходиться на виробничих площадках, отримувати по нарядам та іншим документам товарно-матеріальні цінності (сировину, матеріали, комплектуючі вироби і т.д.) (а.с.94-96). Як вбачається із протоколу інвентаризаційної комісії № 1, в результаті проведення контрольної перевірки інвентаризації цінностей виявлено недостачу на суму 42564,96 грн. Відповідно до наказу керівника ТОВ «Завод газоочистного обладнання» № ЗГ/К-00085 від 27.11.2015 року [PERSON] звільнено з посади начальника цеху на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України (втрата довіри). Пунктом 2 ч.1 статті 41 КЗпП України передбачені додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов. Зокрема, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Для розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КзпП України потрібна наявність таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл і т.ін.); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір'я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу. Як роз'яснено в абзаці другому пункту 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", звільнення з підстав втрати довір'я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я. Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт. Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання, чи відноситься позивач до кола\~\~працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суду в кожному конкретному випадку\~\~необхідно з'ясувати: чи становить виконання операцій, що пов'язані з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов'язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей. Підставою для втрати довіри працівнику, що обслуговує матеріальні цінності, можуть бути лише його винні дії або бездіяльність, чи конкретні факти, які дають підстави для втрати довіри до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Сама по собі нестача товарних цінностей або їх надлишок, а також підозра, якщо немає конкретних фактів не можуть бути підставою для втрати довіри до працівника. Відповідачем не зазначено та не підтверджено належними доказами, якими саме винними, протиправними діями або бездіяльністю позивача утворилася нестача матеріальних цінностей й якими доказами це підтверджується. Посилання відповідача на існування кримінального провадження відносно [PERSON] є безпідставними, оскільки згідно до ч.1 ст.17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Втрата довіри до працівника повинна бути заснована на конкретних фактах вчинення працівником винних дій, в той час як, для перевірки ніяких підтверджуючих документів вчинення позивачем будь-яких винних дій надано не було. Таким чином, якщо вина працівника у вчиненні конкретних дій не встановлена, то і звільнення працівника за п. 2 ч.1 ст. 41 КЗпП України не можливе. Таким чином, враховуючи, що відповідачем у відповідності до положень ст.ст.10, 60 ЦПК України не доведено, що конкретними винними та протиправними діями позивача або його бездіяльністю утворилася нестача матеріальних цінностей, що надавало йому підстави для втрати до позивача довіря, що є його обовязком, тому позовні вимоги [PERSON] про поновлення на роботі підлягають задоволенню. Згідно до вимог ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше ніж за один рік. Виходячи з вищезазначеної норми, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача щодо стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яку суд оцінює у 8938,17 грн. (виходячи із довідки про розмір заробітної плати середньоденний заробіток позивача складає 156,81 грн., кількість днів вимушеного прогулу 57 днів, розрахунок: 57х156,81=8938,17). Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами. Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного\~\~Суду України від 25 травня 2001 року), згідно з ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема незаконного звільнення, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. З урахуванням обставин справи, пояснень позивача, вимоги про стягнення моральної шкоди є законними та обґрунтованими та підлягають задоволенню в розмірі 1490,00 грн.

Outcome: approved