Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-21 00:00:00

12 липня 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вказуючи на те, що 18 березня 2005 року він зареєстрував шлюб з відповідачкою по справі у виконавчому комітеті Вишнівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, про що було зроблено актовий запис за № 4. Від шлюбу мають сина - [PERSON], [INFO]. Причиною розпаду сім'ї, як зазначає позивач, стало те, що вони втратили почуття кохання один до одного, у них різні погляди щодо подальшого сумісного проживання, між ними часто виникали непорозуміння з різних побутових причини, що негативно вливає на психіку та емоційний стан дитини, тому вважає, що збереження сім'ї неможливе, оскільки суперечить як його інтересам, так і інтересам відповідачки. Враховуючи, що сім'я фактично розпалась, тривалий час вони не підтримують шлюбні відносини, проживають окремо один від одного, позивач вважає, що примирення між ними неможливе, у зв'язку з чим просить розірвати шлюб у судовому порядку. Під час розгляду справи судом було вчинено наступні процесуальні дії. Ухвалою суду від 20 липня 2018 року було відкрито провадження по справі та призначено до підготовчого судового засідання (а.с.17). 21 листопада 2018 року ухвалою суду підготовче провадження закрито та призначено до судового розгляду. Представник позивача адвокат Далбуз М.Г. та позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилися, надавши до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, в разі неявки відповідача, просили винести рішення при заочному розгляді справи (а.с.8,9 ). Відповідачка в судові засідання неодноразово не з'явилась. Відповідно до довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеської області від 19 липня 2018 року (а.с.16), [PERSON], [INFO], зареєстрована в [ADDRESS]. Судові повістки, відповідно до вимог п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, надсилалися відповідачці за адресою її місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, і отримані нею завчасно, відповідно до вимог ч.2 ст.130 ЦПК України, що підтверджується надісланими до суду повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с.,а.с.18,22 ). Однак, [PERSON] причини своїх неявок суду не повідомила, заяви про розгляд справи в її відсутність або заперечення проти позову суду не надала. Крім того, нею не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача. Оскільки не має відомостей про причину неявки відповідача, на підставі ч.4 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутність та ухвалити по справі заочне рішення згідно наявних доказів, на що позивач згоден, про що постановлена ухвала суду. Згідно з частиною 3 статті 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У такому разі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами частини 2 статті 247 ЦПК України, не здійснюється. За загальним правилом (частина 1 статті 13 ЦПК України), суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Дослідивши матеріали справи та, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з повторного свідоцтва про шлюб № [NUMBER] від 10.07.2018 року (а.с.7), 18 березня 2005 року був укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON], який був зареєстрований у виконавчому комітеті Вишнівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, про що було зроблено актовий запис за №4. Із копії повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 10.07.2018 року, виданого Другим Суворовським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції (а.с.6) вбачається, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO]. Відповідно до ч.ч.3,4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Згідно ст.112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом з достовірністю встановлено, що шлюб між сторонами носить формальний характер, вони фактично припинили подружні стосунки, відносини не підтримують, не спілкуються, втратили почуття взаємної поваги та кохання один до одного, примирення позивач не бажає, про що свідчить подана ним заява (а.с.8). За таких обставин, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам обох сторін, у зв'язку з чим, на думку суду, сім'я розпалась остаточно й шлюб між ними варто розірвати. При цьому, суд керується вимогами ст. 24 СК України, яка регламентує, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідачка заперечень проти цього не надала, то, відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Відповідно до ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Як видно із свідоцтва про шлюб, у зв'язку з реєстрацією шлюбу позивачка змінила прізвище з "[PERSON]" на "[PERSON]". В матеріалах справи відсутня заява останньої про відновлення їй дошлюбного прізвища. Тому, підстав для відновлення дошлюбного прізвища відповідачки, суд не вбачає. Відповідно до ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд також вважає за необхідне роз'яснити сторонам, що згідно абз.2 ч.3 ст.115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору в сумі 704,80 гривень згідно квитанції №ПН357873 (а.с.1) від 11.07.2018 року.

Outcome: approved