Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

18.09.2007 року у [PERSON] та [PERSON] народилися діти [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження. 12.09.2008 року [PERSON] купив у своїх діда та баби - [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] , про що між ними було укладено відповідний договір купівлі-продажу, що був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кременчуком С.В. за реєстровим №4618. Ринкова вартість квартири, згідно з висновком експерта КНДІСЕ від 05.04.2017 року, становить 613000 грн. [PERSON] 01.12.2015 року розмістив грошові кошти на рахунках ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на умовах депозитних договорів №SAMDNWFD0070931078100 та №SAMDNWFD0070931090201. Залишок коштів на рахунках станом на 18.08.2017 року становив 2000 доларів США та 24506,05 доларів США, відповідно. [INFO] року [PERSON] помер (див. свідоцтво про смерть). До майна померлого в Дванадцятій київській державній нотаріальній конторі 03.04.2016р. заведено спадкову справу №443/2016. З огляду на спадкову справу вбачається, що із заявами про прийняття спадщини звернулись мати спадкодавця [PERSON] , дружина спадкодавця [PERSON] , а також [PERSON] від імені та інтересах малолітніх дітей спадкодавця [PERSON] , [PERSON] , батько спадкодавця [PERSON] подав заяву про відмову від прийняття спадщини на користь дітей спадкодавця, до спадкової маси входить право власності на квартиру [ADDRESS] , та право на банківські вклади, розміщені в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] заявила позов до [PERSON] , [PERSON] , за яким просила визнати за нею право власності на Ѕ частку квартиру [ADDRESS] , як на таку, що набута нею та спадкодавцем [PERSON] під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а також поділити спадщину, що залишилась після [PERSON] , що складається з права власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] та права на банківські вклади, розміщені в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», таким чином, щоб дітям спадкодавця відійшло право власності на квартиру, а саме визнати за кожним з дітей спадкодавця право власності на ј частку квартири, та на банківські вклади в сумах 5986,25 доларів США, а за [PERSON] та [PERSON] визнати право власності на банківські вклади в сумі 7881,45 доларів США, за кожною. Провадження за позовом відкрите відповідно до ухвали судді від 15.08.2016 року. Цією ж ухвалою було відмовлено позивачу в забезпеченні позову. До початку розгляду справи по суті відповідач [PERSON] подала зустрічний позов до [PERSON] та [PERSON] , за яким з урахуванням наступних доповнень, просила встановити факт, що вона в період з 13.02.2014р. по 09.09.2015 року проживала з [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнати за нею в порядку виділу частки у спільному майні подружжя право власності на Ѕ частку банківських вкладів сумах 1000 доларів США та 12250 доларів США, з усіма нарахуваннями та відсотками пропорційно частки у вкладах, та визнати за нею в порядку спадкування за законом право власності на 1/5 частку квартири, і право на банківські вклади в загальній сумі 2650 доларів США та на відсотки по них. Даний позов прийнято до сумісного розгляду з первісним, про що судом 28.09.2016 року постановлена протокольна ухвала. Ухвалою суду від 28.09.2016 року у справі призначено судову будівельно-технічну експертизу на предмет визначення ринкової вартості спірної квартири, у зв`язку з чим провадження у справі зупинене. Ухвалою від 11.04.2017 року провадження відновлене, справа призначена до судового розгляду. 29.06.2017 року судом постановлена ухвала про об`єднання дійсного позову в одне провадження з позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання договору удаваним та визнання права власності в порядку спадкування, об`єднана справа прийнята до провадження суду. Відповідно до позовної заяви [PERSON] просила визнати удаваним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , застосувавши до даного правочину правові наслідки договору дарування, а також визнати за нею право власності на 1/5 частку цієї квартири в порядку спадкування після [PERSON] , померлого [INFO] . Позов мотивовано тим, що спірну квартиру [PERSON] було фактично подаровано дідом та бабою, оскільки на той час у нього не було коштів на її придбання, а тому квартира належала йому на праві особистої приватної власності, а відтак право власності на квартиру має бути розподілене між спадкоємцями в рівних частках. [PERSON] в судовому засіданні на вимогах позову наполягала, і під присягою пояснила, що проживала з [PERSON] з весни 2004 року по весну 2014 року однією сімєю, спірна квартира була придбана за їх спільні кошти в інтересах сім"ї. В задоволенні вимог відповідачів позивач просила відмовити за необґрунтованістю. Представник позивача підтримав позицію свого довірителя, надав пояснення, що зводяться до викладеного в заявах та відзивах позивача. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] заперечили проти вимог первісного позову, і наполягали, що відносини [PERSON] та [PERSON] зводились лише до спільного утримання та виховання дітей, відносини, притаманні шлюбу, [PERSON] мав лише з [PERSON] Разом з тим, вони наполягали на вимогах своїх позовів, і не заперечували проти задоволення вимог одна до одної, надали пояснення, що зводяться до викладеного в їх заявах. Представник [PERSON] підтримав доводи свого довірителя, пославшись на надані докази. Відповідач [PERSON] вважав заявлені до нього вимоги безпідставними, оскільки не претендує на спадщину, що залишилась після його сина. Разом з тим, будучи допитаним в якості свідка, [PERSON] пояснив, що спірний договір купівлі-продажу квартири був реальним і відповідав волевиявленню сторін, пославшись на те, що при укладенні договору він представляв продавців, а відтак виконував всі зобов`язання за договором, в тому числі і отримував кошти за договором. Представники третіх осіб на вирішення спорів поклались на розсуд суду. Вислухавши учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши надані докази та інші матеріали справи, суд приходить до висновку, що можуть бути задоволені лише вимоги [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, в задоволенні ж взаємних вимог сторін про спадкування, на переконання суду, слід відмовити, за необґрунтованістю. Так, вирішення первісного позову в частині вимог про визнання права власності в порядку виділу частки в спільному майні, як це вбачається з його обґрунтування, залежить від доведеності факту проживання позивача та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Обов`язок доказування цього факту лежить на позивачеві. Статтею 3 ч. 2 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Проте, визначені законом обставини, не знайшли свого достатнього підтвердження доказами. Так, позивач хоч і вказувала, що [PERSON] проживав разом з нею в належній їй квартирі, про те яким чином вони організовували побут сім"ї, як були розподілені між ними взаємні права та обов`язки пояснень не надала, фактично її пояснення зводяться до того, що вони спільно опікувались дітьми. Між тим, в судовому засіданні, з огляду на докази надані відповідачами, встановлено, що [PERSON] вів активний спосіб життя, мав творчі здібності, мав багато друзів, любив подорожувати. Проте позивач не надала пояснень, яким [PERSON] був в житті. Дійсно свідки [PERSON] , [PERSON] в суді пояснили, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сімєю. Проте суд не може прийняти ці пояснення і розцінює їх як суб`єктивну думку свідків, що заснована на епізодичних спостереженнях про те, що вони бачили [PERSON] за місцем проживання [PERSON] , як він виконував певну домашню роботу та на прогулянках з дітьми. При цьому, [PERSON] визнав в суді, що участі у вихованні сина фактично не приймав, опікувався ним лише матеріально, спілкувався з ним вкрай рідко. З огляду на надані фотографії, знову ж таки можна прийти до однозначного висновку лише проте, що [PERSON] приймав активну участь в житті дітей і не більше. Не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами і доводи позивача про те, що вона спільно з [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] Напроти в п. 9 договору зазначено: «Покупець у своїй заяві нотаріусу від 11.09.2008 року стверджує, що в зареєстрованому шлюбі не перебуває, фактичних шлюбних відносин ні з ким не підтримує». Ці обставини, окрім того, що підтверджені відповідачем [PERSON] , знайшли своє підтвердження і показаннями свідків з її боку, які є близькими родичами спадкодавця, та особами які тісно спілкувались з ним. Крім того, з огляду на надані [PERSON] квитанції та виписку з поточного банківського рахунку [PERSON] , вбачається, що він протягом 2015 року, щомісяця перераховував на рахунок [PERSON] певні кошти, за призначенням «аліменти для моїх дітей Левицької». Показання [PERSON] про те, що син придбав квартиру в інтересах своєї сім"ї, суперечать договору, та наведеним доказам в їх сукупності. Будь-яких доказів про придбання квартири за спільні кошти, окрім особистих пояснень з цього приводу, позивачем не надано. Той факт, що оригінал договору знаходиться у позивача, сам по собі, не вказує на те, що частка квартири належить позивачу на праві спільної власності. Тому, за відсутності інших доказів, суд знаходить первісний позов в частині визнання права власності в порядку виділу частки у спільному майні необґрунтованим, і таким, що задоволенню не підлягає. Разом з тим, суд визнає, що спірний договір купівлі-продажу квартири, в супереч доводам [PERSON] , відповідав волевиявленню сторін договору, їх інтересам, та носив реальний (відплатний) характер. Так, в п. 10 договору, сторони підтвердили, що договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. Свідок [PERSON] показав, що кошти за договором були отримані особисто ним, як представником продавців, і в наступному використані його батьками (продавці за договором) для облаштування нового помешкання. Те, що у [PERSON] , на час придбання квартири, не було сталих доходів, саме по собі, не може вказувати на те, що він не мав необхідної суми коштів на придбання квартири, зокрема за рахунок заощаджень чи позики. Доводи [PERSON] про те, що ціна продажу квартири зазначена в договорі явно не відповідала ринковій вартості, не може вказувати на те, що квартира була відчужена шляхом дарування, оскільки сторони вільні у визначенні ціни договору. Сторони договору не оспорювали його. Отже, позов [PERSON] про визнання правочину недійсним, за відсутності іншого, задоволенню не підлягає. До того ж суд погоджується, що цей позов до [PERSON] заявлено безпідставно, оскільки він не є стороною спірного договору, і відмовився від прийняття спадщини, а відтак між ним та [PERSON] відсутній спір. За наведених рішень суду, право на спадкову квартиру має бути розподілено між дітьми, матір`ю і дружиною спадкодавця. Визнати, що частка у праві власності відповідачів на квартиру, при такому розподілі спадщини, виходячи з її вартості та технічних характеристик, є незначною не можна, а відтак підстав, для застосування до спору приписів ст. 365 ЦК України, як на тому наполягала позивач, не вбачається. Оскільки оригінал договору купівлі-продажу спадкової квартири не втрачено, його не подано нотаріусу за підстав наявності між спадкоємцями спору щодо спадщини, тобто з об`єктивних причин, то суд не вбачає достатніх підстав для визнання за спадкоємцями права власності на спадкове майно із застосуванням ст. 392 ЦК України, оскільки в цьому випадку сторони не позбавлені можливості оформити спадщину в загальному порядку, тобто через нотаріуса. Що ж стосується зустрічного позову, то суд вважає, що [PERSON] надано достатньо доказів, що вказують на те, що вона та [PERSON] в період з 13.02.2014р. по 09.09.2015 року проживали разом однією сімєю без реєстрації шлюбу. Ці докази узгоджуються між собою, не суперечать наведеним рішенням у справі, не спростовані і не поставлені під сумнів іншими учасниками судового розгляду, а тому визнаються судом достовірними і переконливими. До того ж наведені відносини були закріплені офіційним шлюбом. Разом з тим, в обґрунтування позову в частині вимог про визнання права власності на банківські вклади в порядку виділу частки у спільному майні, [PERSON] вказала на те, що [PERSON] розмістив на рахунках в банку як свої кошти, що були отримані ним від продажу частки квартири, так і її кошти в сумі 11000 доларів США, частина з яких були нею заощаджені раніше, а частина отримана від [PERSON] у позику, пославшись на те, що [PERSON] , не міг придбати таку суму валюти з часу продажу квартири і до відкриття депозитних рахунків, через обмеження, що були встановлені НБ України, поклавши всі виручені від продажу квартири кошти на депозит він залишив би сім"ю без належного утримання, оскільки на той час мав незначні доходи, сплачував аліменти на дітей, та мав допомагати матері, а також послалась на показання свідків. Проте, суд не може прийняти такі доводи. Так, на час укладення договорів банківського вкладу [PERSON] та [PERSON] в офіційному шлюбі не перебували, остання визнає, що договори не містять посилання про те, що кошти розміщені на рахунках банку належать вкладнику на праві спільної сумісної власності, правом на складення заповідального розпорядження [PERSON] не скористався. Показання свідків на підтвердження даних обставин, суд відхиляє як такі, що є неналежними доказами, оскільки за обставин справи, доказування має ґрунтуватись на письмових доказах. Свідок [PERSON] підтвердила факт надання [PERSON] позики і пред`явила відповідну розписку, проте пояснила, що не цікавилась на які цілі буде використана позика, в розписці призначення коштів також не зазначено. До того ж, викликає подив, що за наявності власних заощаджень [PERSON] замість того щоб погасити борг, приймає рішення про розміщення позики на депозитному рахунку. Письмових доказів про джерела доходів, та їх розмір, що дозволили б [PERSON] накопичити кошти в заявленому розмірі. Напроти, згідно з договором купівлі-продажу квартири від 27.06.2014 року, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] продали належну їм на праві спільної часткової власності квартиру [ADDRESS] за ціною 951200 грн. Частка [PERSON] в квартирі, як це вбачається з договору, складала ј, а відтак з огляду на діючий на той час обмінний курс, він міг придбати необхідну кількість валюти для розміщення на депозитному рахунку. Доводи [PERSON] , що конвертацію коштів не можливо було провести є надуманими, оскільки така конвертація могла бути проведена безпосередньо банком при укладенні договору банківського вкладу в безготівковій формі, на що будь-яких обмежень на час укладення договорів не було. Крім того, вона суперечить сама собі, зазначаючи, що [PERSON] придбав частину валюти у свого знайомого. Поряд з цим суд визнає, що банківські вклади були здійснені в інтересах сімї, яка вже на той час де-факто існувала, і визнає, що вочевидь кошти були покладені на депозит зі згоди [PERSON] , а відтак доводи останньої про те, що вклавши всі виручені кошти на депозит, [PERSON] позбавив би себе можливості належно утримувати сімю, та матір є щонайменше суперечливими, оскільки договір банківського вкладу передбачає отримання вкладником доходу у вигляді процентів за користування банком коштами, сама [PERSON] пояснювала, що має самостійні доходи, що могли б бути використані у спільних інтересах, [PERSON] ж отримала від продажу квартири кошти в такому ж розмірі, що і її син, а тому допомоги останнього, навіть з урахуванням запланованого ремонту житла, на переконання суду, принаймі на час укладення договорів банківських вкладів, не потребувала. Крім того, банківських вклад може бути повернутий вкладнику на його першу вимогу в порядку та строки, визначеному договором та законом. Отже, підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що кошти розміщені на рахунками за договорами банківського вкладу належали [PERSON] на праві особистої приватної власності, а відповідно ці кошти мають бути розподілені між спадкоємцями в загальному порядку. Разом з тим, суд знаходить доведеним, що доходи за договорами банківських вкладів належали [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, а відповідно Ѕ частка таких доходів має бути виділена зі спадкової маси на користь останньої в порядку і на підставі визначених ст.ст. 69 - 72 СК України, ст.ст. 372 ЦК України, а решта доходів від вкладів має бути розподілена між спадкоємцями відповідно їх часток у праві спадкування. При цьому, спадкоємці і щодо цього спадкового майна не мають перешкод в оформленні спадщини в загальному порядку, в тому числі, і щодо виділу частки [PERSON] у доходах від вкладів, оскільки, для цього достатньо рішення суду про визнання факту проживання чоловіка та жінки однією сімєю без реєстрації шлюбу. За наведених рішень, судові витрати у справі розподілу не підлягають. На підставі наведеного,

Outcome: partial