Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу [PERSON], Обласного комунально підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про визнання договору купівлі-продажу нежитлового приміщення недійсним та визнання права власності. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 23.12.2003 АК «Оріана» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого останній купив нежитлові приміщення в [ADDRESS]. В подальшому між [PERSON] підприємством «Карпатбудінвест», правонаступником якого є ПП «Інвестиції Маркетинг Консалтинг» (ПП «ІМК», було укладено договір довірчого управління нерухомим майном. 30.12.2004 між [PERSON] та ПП «ІМК» було укладено договір № 07-12/05 про пайову участь у будівництві, згідно якого її було прийнято в пайову участь будівництва цегляного будинку за адресою: [ADDRESS]. Вона як пайовик повністю оплатила вартість квартири, однак ПП «ІМК» не передало їй квартири. Також, їй стало відомо, що 18.05.2006 року [PERSON] продав, а [PERSON] купив нежиглове приміщення площею 629,0 кв. м., шо в [ADDRESS]. Вказувала на те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 02.10.2008 по справі № 2-167/08 договір купівлі-продажу який було укладено між [PERSON] та [PERSON] визнано частково недійсним в частині відчуження квартири № [NUMBER] в спірному будинку. А тому, просила суд визнати договір недійсним та визнати за нею право власності на квартиру. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 20.06.2013 року позовні вимоги [PERSON] залишені без розгляду на підставі поданої нею заяви. [PERSON] звернувся до суду з позовом як третя особа, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору до [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON], Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», 3-іх осіб без самостійних вимог Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним в частині набувача договору купівлі-продажу нежитлового приміщення площею 629,00 кв.м. по [ADDRESS], визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартир в будинку [ADDRESS], визнання недійсними договорів іпотеки та визнання за ним права власності на квартири, гаражі та підвальні приміщення по [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначив, що 31.03.2006 року між ним та [PERSON] укладено Договір про співпрацю, відповідно до умов якого Сторони зобов'язувалися шляхом об'єднання своїх зусиль, коштів і майна спільно діяти для досягнення спільних цілей. Зокрема, придбання квартир, будинків в м.Львові та проведення їх реконструкцій; придбання земельних ділянок у Львівській області; будівництво житлових будинків, котеджів та їх продаж. Відповідно до п.6 Договору набуте сторонами в результаті співпраці майно за спільні кошти складає їх спільну часткову власність. Згідно Додатку 3 1 до Договору про співпрацю від 31.03.2006 року [PERSON] та [PERSON] домовилися про придбання нежитлових приміщень в будівлі під літ. А-3 площею 629 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], у якому проводилася реконструкція з прибудовою і надбудовою мансардного поверху. Згідно із п.3 Додатку № 1 від 15.05.2006 року до Договору від 31.03.2006 року [PERSON] та [PERSON] домовилися, що оформлення права власності на зазначені нежитлові приміщення буде здійснюватися на [PERSON] Відповідно до п. 5 Додатку № 1 від 15.05.2006 року до Договору від 31.03.2006 року Після проведення ремонтних робіт Сторони зобов'язувалися оформити право спільної часткової власності на придбане нерухоме майно, але в строк не пізніше 31.12.2006 року. 15 травня 2006 року [PERSON] отримав під розписку від позивача грошові кошти в сумі 205 000 грн. для оплати за нежитлові приміщення в будівлі під літ. А-3 площею 629 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Однак [PERSON] не включив позивача у спільну часткову власність на вказані нежитлові приміщення, хоча ремонтні роботи по них вже давно завершені. Виходячи із наведених обставин, [PERSON] змушений звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів. Представник третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, давши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Просив позов задовольнити. Представник [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог [PERSON] заперечила, та пояснила шо 30.12.2004 між [PERSON] та ПП «ІМК» було укладено договір № 07-12/05 про пайову участь у будівництві, згідно якого її було прийнято в пайову участь будівництва цегляного будинку за адресою: [ADDRESS], та нею повністю було оплачено вартість квартири, а отже вона є її власницею. Жодного відношення до будівництва та реконструкції: спірного будинку [PERSON] на її думку не має, а отже, його позовні вимоги є безпідставними та необгрунтованими. Просила в задоволенні позовних вимог відмовити. Представник Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» Бачинський О.М. та представник Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» Деркач Ю.Ю. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили, зсилаючись на обставини, викладені у запереченнях на позовну заяву. Просили в задоволенні позову відмовити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] а також треті особи ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явились, не повідомивши суду причину неявки хоча належним чином про час і місце розгляду справи були повідомлені. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, з'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Ч.1. ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Оспорювані Договори купівлі-продажу відповідають вимогам закону, а відтак встановлені законом підстави для визнання їх недійсними відсутні. Як вбачається із матеріалів справи, згідно Договору купівлі-продажу від 18.05.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1136, [PERSON] набуто право власності на нежитлове приміщення під літ. «А-3» загальною площею 629 кв.м., які відчужено на його користь [PERSON] На підставі Договорів купівлі-продажу від 12.03.2007 року, в реєстрі за № 235; від 06.03.2007 року в реєстрі за № 183; від 06.03.2007 року в реєстрі за № 189, посвідчених приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] [PERSON] відчужено вказане нежитлове приміщення на користь [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.319 Цивільного кодексу України Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із приписами ст.392 ЦК України Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, право на звернення до суду із позовом про визнання права власності належить власнику майна, яким позивач не є, враховуючи наведене нижче. Відповідно до ч.2 ст.331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно із частиною першою статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Таким чином, квартира є об'єктом інвестування в об'єкті будівництва, який після завершення будівництва стає окремим майном. До завершення будівництва проінвестованого об'єкта нерухомого майна та прийняття його до експлуатації інвестору належить не право власності на цей об'єкт, а майнові права на нього. Отже, у [PERSON] право власності на вказане приміщення не виникло. Враховуючи наведене, позивачем неправильно обрано спосіб захисту свого цивільного права, оскільки він не є власником спірного приміщення, так як Договором про співпрацю автоматичне набуття ним права власності на частину спірного приміщення не передбачена, в силу відповідних положень Цивільного кодексу України, якими регламентовано підстави та порядок набуття права власності, право спільної часткової власності автоматично також не виникає в той час, коли, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач здійснює посилання на ст.316, ст.319, 391, 392 ЦК України, якими встановлено способи захисту порушених прав власника. Такими, що не заслуговують на увагу є твердження позивача про те, що [PERSON] в порушення умов Договору про співпрацю від 31.03.2006 року, відчужено та передано в іпотеку банкам приміщення за адресою: [ADDRESS] з огляду на наступне. Як вбачається із умов вказаного Договору (п.3 Додатку № 1) сторони домовились, що оформлення права власності на зазначені нежитлові приміщення в будівлі під літ. А-3 площею 629 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], буде здійснюватись на Сторону №1 ([PERSON]) Відповідно до п. 6 Додатку № 1 до Договору сторона, яка повністю оплатила вартість придбаного майна та вартість проведення реконструкції вправі вимагати визнання за нею права власності на таке майно з подальшою компенсацією другій стороні понесених нею затрат. П. 7.4 Договору передбачена можливість визнання за іншою Стороною права власності на спільно набуте майно лише у випадку документального підтвердження зроблених внесків. Проте [PERSON] не подано належних доказів того, що ним повністю оплачено вартість придбаного майна та вартість проведення реконструкції. Копія ж розписки від 15.06.2006 року, яка наявна в матеріалах справи, не може вважатися належним доказом факту оплати вартості придбаного майна та його реконструкції. Таким чином, право власності на вказане нерухоме майно набуто [PERSON] правомірно. Не приймається до уваги і твердження позивача в обґрунтування своїх позовних вимог про те, що рішення Шевченківського районного суду м.Львова, яким визнано за [PERSON] право власності на спірне приміщення, скасовано ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 11.02.2008 року, а заяву [PERSON] про встановлення факту володіння залишено без розгляду та роз'яснено право подати позов на загальних підставах, а відтак [PERSON], не набув права власності на нежитлові приміщення, а, отже, і іпотечні договори підлягають визнанню недійсними, оскільки відповідно до ст.583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави, враховуючи наступне. 12.04.2007 року між АКБ "УКРСОЦБАНК" та фізичною особою [PERSON] було укладено Договір кредиту № 078-22-20/07, відповідно до умов якого Банк зобов'язувався надати позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в межах максимального ліміту заборгованості до 85 000,00 доларів США зі сплатою 13 % річних з порядком погашення суми основної заборгованості згідно графіку, який вказаний в. п.п. 1.1.1. п. 1.1. ст.1 Договору та з кінцевим терміном повернення заборгованості до 11 квітня 2022 року. В забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за договором кредиту 16.04.2007р. Банком було укладено з фізичною особою - [PERSON] іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON]., зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №359, за умовами якого майновим поручителем було передано в іпотеку Банку наступне нерухоме майно: двохкімнатну квартиру загальною площею 74,1 кв.м., житловою площею 38,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS], кв.[NUMBER], а з фізичною особою - [PERSON], іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON]., зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №361, за умовами якого майновим поручителем було передано в іпотеку Банку наступне нерухоме майно: однокімнатну квартиру загальною площею 37,9 кв.м., житловою площею 20,8 кв.м. за адресою: [ADDRESS], кв.[NUMBER]. Як вбачається із написів на текстах Рішень Шевченківського районного суду м.Львова від 30.06.2006 року, якими за [PERSON] визнано право власності на квартири № [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] за адресою: [ADDRESS], вони набрали законної сили. Підтвердженням цього є і відмітка БТІ на їх текстах щодо реєстрації права власності на вказані квартири, яка б у разі не набрання рішеннями законної сили зроблена не була б. Як стверджує позивач у позовній заяві, вказані рішення було скасовано Ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 11.02.2008 року. Проте оспорювані іпотечні договори укладено 16.04.2007року. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Таким чином, відповідність укладеного правочину вимогам закону повинна оцінюватися станом на момент його укладення. Згідно із ч. 2 статті 583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі, або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. Відповідно до ст.5 Закону України «Про іпотеку» Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності. Отже, станом на момент укладення іпотечних договорів [PERSON] був законним власником спірного приміщення, а відтак підстави для визнання іпотечних договорів недійсними з підстав, зазначених позивачем, відсутні. Окрім того, у зв'язку з цим слід зазначити, що відповідно до п. 3 Додатку № 2 від 28.12.2006 року до Договору про співпрацю від 31.03.2006 року сторони домовились продовжити строк для оформлення права спільної часткової власності на придбане нерухоме майно не пізніше 31.12.2008 року, в той час, коли Договори купівлі-продажу укладено 06.03.2007 року та 12.03.2007 року, а іпотечні договори - 16.04.2007 року, рішення ж Шевченкіського районного суду м.Львова прийнято 30.06.2006 року та набрало чинності, право власності на вказані квартири зареєстровано 15.02.2007 року та 16.03.2007 року, а відтак вказане положення Додатку до договору не може стосуватися квартир, які перебувають в іпотеці банків, право власності на які станом на 31.12.2008 року вже виникло та було належним чином оформлене, а, очевидно, стосується інших об'єктів, розташованих у спірному приміщенні. Окрім того, відповідно до ч.1 ст.23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Таким чином, визнання права власності на передані в іпотеку квартири в судовому порядку за [PERSON] не тягнуть правових наслідків у вигляді визнання іпотечних договорів недійсними, а лише встановлюють дійсність іпотеки для нього як набувача майна та передбачають набуття ним статусу іпотекодавця. Окрім того, загальна площа спірного приміщення складає 629 кв.м.. Позивачем не обгрунтовано, чому він претендує на визнання права власності саме на приміщення, що перебувають в іпотеці банків і чому відчуженням та передачею в іпотеку саме цих приміщень порушення його законні права та інтереси співвласника, оскільки він вправі на даний час перетендувати на інші об'єкти в спірному приміщенні та не позбавлений права на визнання за ним права власності на вказані квартири. Щодо позовних вимог про визнання недійним іпотечного договору від 16.04.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №363, вони також до задоволення не підлягають з огляду на наступне. 12.04.2007 року між АКБ "УКРСОЦБАНК" та фізичною особою [PERSON] було укладено Договір кредиту № 078-22-19/07, відповідно до умов якого Банк зобов'язувався надати позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в межах максимального ліміту заборгованості до 99 000,00 доларів США зі сплатою 13 % річних з порядком погашення суми основної заборгованості згідно графіку, який вказаний в. п.п. 1.1.1. п. 1.1. ст.1 Договору та з кінцевим терміном повернення заборгованості до 11 квітня 2022 року. В забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за договором кредиту 16.04.2007р. Банком було укладено з фізичною особою - [PERSON], іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON]., зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №363, за умовами якого майновим поручителем було передано в іпотеку Банку наступне нерухоме майно: трьохкімнатну квартиру загальною площею 74,2 кв.м., житловою площею 47,4 кв.м. за адресою: [ADDRESS], кв.[NUMBER] та трьохкімнатну квартиру загальною площею 74,2 кв.м., житловою площею 47,4 кв.м. за адресою: [ADDRESS], кв.[NUMBER]. Як вбачається із Договорів купівлі-продажу від 16.03.2007 року в реєстрі а № № 192, 195, згідно яких [PERSON] будо придбано вказане нерухоме майно, продавцем майна виступив [PERSON] Невідповідність вказаних Договорів вимогам закону позивачем не обґрунтована. Окрім того, відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. В даному випадку майно придбано відповідачами за відплатними договорами. Позивачем не доведено того факту, що відповідачі знали чи могли знати про те, що майно придбане ним у особи, що не мала права його відчужувати. Згідно із абз 4 п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Отже, позивач в підтвердження своєї позиції щодо того, що відповідачі не є добросовісними набувачами майна, не подано жодних доказів. Таким чином, майно, набуте згідно Договорів купівлі-продажу, від добросовісних набувачів не може бути витребуване. Окрім того, відповідно до п. 6.1 Договору про співпрацю набуте сторонами у результаті співпраці майно, а також інше майно, а також інше майно, створене або придбане Сторонами в результаті співпраці по даному Договору за спільні кошти, складає їх спільну часткову власність. Згідно із ч.1 ст.362 Цивільного кодексу України У разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Ч.4 цієї статті ЦК України передбачено, що У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця. Отже, позивачем обрано неправильний спосіб захисту свого права. У такому разі може йти мова про порушення його переважного права як співвласника, способом захисту якого в силу приписів ст.362 ЦК України є переведення на співвласника прав та обов'язків покупця за Договорами. Відповідно до п.3.1 Договору про співпрацю Сторони за цим Договором зобов'язуються: на вимогу другої сторони та у випадку обґрунтованості вимоги, сторона, яка зазначена в правовстановлюючих документах як власник спільного майна зобов'язана оформити право спільної часткової власності на спірне майно та зазначити співвласником сторону, яка заявила таку вимогу. П. 7.4 вказаного Договору також передбачено, що якщо квартира, земельна ділянка, житловий будинок чи інше нерухоме майно були набуті сторонами спільно та при укладенні відповідних договорів право власності було оформлено лише на одну сторону, друга сторона вправі вимагати оформлення права власності на відповідне майно пропорційно тій частці, яка відповідає загальному внеску сторони лише у випадку документального підтвердження зроблених внесків. Проте [PERSON] не подано жодних доказів щодо порушення [PERSON] свого права, оскільки дані щодо того, що позивач звертався до відповідача із вимогою про оформлення за ним права власності на частину спірних приміщень, відсутні. Оскільки позивачем не подано жодних доказів щодо порушення відповідачем [PERSON] свого права, оскільки доказів того, що позивач звертався, починаючи з 01.01.2007 року чи 01.01.2009 року ( згідно Додатків № 1 та № 2 до Договору про співпрацю від 31.03.2006 року строк оформлення права власності складає відповідно 31.12.2006 року та 31.12.2008 року) до відповідача із вимогою про оформлення за ним права власності на частину спірних приміщень, відсутні. Письмових звернень позивача до відповідача з цього приводу чи будь-яких інших суду не подано. Окрім того, п. 6.1 Договору лише визначено, що набуте майно є спільною частковою власністю сторін, проте автоматично таке право власності ані в силу закону, ані відповідно до умов Договору не виникає. Представником третьої особи [PERSON] подано Додаток № 2 від 28.12.2006 року до Договору про співпрацю від 31.03.2006 року для підтвердження тієї обставини, що ним встановлений законом строк позовної давності не пропущено, з огляду на те, що представником відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» в запереченнях було зроблено заяву про застосування судом строку позовної давності. Проте, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Виходячи із наведеного позовні вимоги є безпідставними, а позов не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed