Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-08 00:00:00

13 червня 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду із цивільним позовом пред'явленим до Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" в якому просив поновити його на посаді директора вказаного підприємства стягнувши при цьому 4851,21 гривень за час вимушеного прогулу, 6758,63 невиплаченої заробітної платні, а також моральної шкоди в розмірі 1000 гривень. Крім того в судовому засіданні позивач [PERSON] надав суду заяву про збільшення розміру позовних вимог в якій просив стягнути із Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27.05.2014 року по 20.08.2014 рік у розмірі 22390,20 грн., невиплачену заробітну плату у розмірі 6758,63 грн. та моральну шкоду в сумі 1000 грн. В судовому засіданні позивач та його представник уточнені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнавав, наголошував на законності його звільнення із займаної посади та надав суду письмові заперечення проти позову позивача. Суд, вислухавши сторони, свідків та дослідивши матеріали цивільної справи в їх сукупності дійшов наступного висновку. 30 квітня 2013 року Наказом №143-К голови правління Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» [PERSON] з 01 травня 2013 року було призначено на посаду директора філії Публічного акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України «Новополтавський елеватор». Відповідно до п.7.2 Положення про філію ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор» повноваження директора філії визначаються довіреністю виданою головою правління товариства. 30.04.2013 головою правління ПАТ «ДПЗКУ» позивачеві було видано довіреність №238, на підставі якої останній діяв, здійснюючи управління поточною діяльністю філії ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор». 13 березня 2014 року було змінено керівництво ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор», а головою правління ПАТ «ДПЗКУ» став [PERSON]. Крім того, 27.03.2014 року наказом №120-К голови правління ПАТ «ДПЗКУ» [PERSON] - позивача з 27 березня 2014 року було відсторонено від роботи у зв'язку із проведенням перевірки фактів, викладених у анонімному зверненні колективу очолюваної позивачем філії. Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні та колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений строк. Статтею 5 Закону України «Про звернення громадян» встановлені вимоги до звернення. Так, відповідно до частин другої, п'ятої, шостої статті 5 цього Закону у зверненні має бути зазначено прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. Звернення, оформлене без дотримання цих вимог, повертається заявникові з відповідними роз'ясненнями не пізніш як через 10 днів від дня його надходження, крім випадків, передбачених частиною першою статті 7 цього Закону. Якщо зі звернення або додаткових матеріалів до нього (наприклад, конверта) неможливо встановити адресу автора звернення, органи державної влади не повинні самостійно з'ясовувати такі дані, оскільки Закон не містить зобов'язаних норм щодо здійснення таких дій. Крім того, відповідно до частини четвертої статті 23 Закону України «Про інформацію», забороняється збирання відомостей про особу без її попередньої згоди, за винятком випадків, передбачених законом. Згідно з частиною другою статі 23 зазначеного Закону основними даними про особу (персональними даними) є: національність, освіта, сімейний стан, релігійність, стан здоров'я, а також адреса, дата і місце народження. Законом чітко та однозначно визначено звернення, які не підлягають розгляду та вирішенню. Відповідно до частини першої статті 8 Закону письмове звернення без зазначення місця проживання, не підписане автором (авторами), а також таке, з якого неможливо встановити авторство, визнається анонімним і розгляду не підлягає. Таким чином, оскільки звернення колективу Новополтавського елеватора не містить в собі, дати його складання, конкретного адресату, його авторів та їх підписів, воно вважається анонімним і таким, що не підлягає розгляду, а тому і факт проведення перевірки на основі такого звернення є неправомірним і таким що суперечить вимогам діючого законодавства. Крім того, наказом від 27.03.2014 року №121-К виконання обов'язків директора філії ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор» головою правління ПАТ «ДПЗКУ» було покладено на [PERSON]. 27.05.2014 наказом 380-К голови правління ПАТ «ДПЗКУ» [PERSON] було звільнено позивача з посади директора філії ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор» за одноразове грубе порушення трудових обов'язків та відповідно п.1 ст.41 КЗпП України, підставою чого стало акт службової перевірки за фактом недостачі дизельного пального «energy» (талони) в кількості 756 літрів, дизельного пального (наливом) в кількості 25 461 літри на філії ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор» та акт про відмову від надання пояснень від 20.05.2014 року. Відповідно до п.1 частини першої ст.41 Кодексу законів про працю України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках: одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації всіх форм власності, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами. Відповідно до абзацу другого пункту 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ніш (могло бути завдано) шкоду. Оскільки в судовому засіданні було встановлено безпідставність та протиправність проведення перевірки фактів порушення трудової дисципліни [PERSON], така підстава його звільнення є незаконною, адже порушує правомірну процедуру звільнення працівника. Крім того, ст.130 КзПП України зазначає, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них обов'язків. Таким чином за наявності належним доведеної вини [PERSON], у службовій недбалості, що спричинила шкоду підприємству (витоку дизельного палива тощо) останнього може бути притягнуто до матеріальної відповідальності та зобов'язано усунути завдану шкоду, або ж за наявності ознак кримінального правопорушення до кримінальної відповідальності за зловживання службовим становищем. На ряду із вищевикладеним, ч.2 ст. 147 КЗпП України передбачено, що звільнення - це дисциплінарне стягнення, яке може бути застосовано до працівника за порушення трудової дисципліни. Статтею 149 КЗпП України передбачено порядок застосування дисциплінарного стягнення: «До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення». При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Відмова від надання пояснень стосовно акту перевірки від 21.05.2014 року не є грубим порушенням трудових обов'язків і не може бути підставою звільнення працівника. Таким чином, суд вважає звільнення позивача [PERSON] незаконним та таким, що порушує його трудові права. Разом із тим, відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Згідно з ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до ч.4 ст.235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові витачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Згідно з п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Оскільки причини звільнення позивача [PERSON] в судовому порядку були визнані безпідставними, відповідач зобов'язаний виплатити останньому середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27.05.2014 (дати звільнення) у розмірі, визначеному відповідно до абзацу третього пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100, згідно з яким у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до абзацу третього пункту 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Згідно з п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування витати, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Таким чином, оскільки позивач був звільнений 27.05.2014, розрахунковим періодом для обчислення середньої заробітної плати є березень-квітень 2014 року (2 календарних місяці, що передували звільненню). У березні 2014 року позивачеві був виплачений оклад у розмірі 7650 грн., у квітні - у розмірі 7650 грн. (всього за 2 місяці - 15300 грн.). Отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 22390,20 гривень в рахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу із 27.05.2014 року по 20.08.2014 року. Крім того, відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Оскільки трудова книжка позивачеві не видана і відповідний розрахунок за травень 2014 року не проведено, заборгованість відповідача по заробітній платі за травень 2014 року складає 6758,63 грн. (5636,84 грн. окладу + 1121,79 грн. компенсації витрат у зв'язку з відрядженням. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст.237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Оскільки незаконним звільненням та невиплатою належної позивачу заробітної плати, відповідач завдав останньому моральних страждань, втрату нормальних життєвих зв'язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя (пошуку заробітку) з відповідача підлягає стягненню моральна шкода розміром у 1000 грн.

Outcome: approved