Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Обгрунтовуючи позовну заяву, позивач зазначає, що 16.02.2002 року укладено шлюб між нею та відповідачем. Від шлюбу у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Причиною розірвання шлюбу є те, що протягом останніх 5 років не проживають з відповідачем, між ними зникло взаєморозуміння, будь-які спроби примиритися не дали бажаних результатів. Шлюб між ними носить формальний характер. Вважає, що примирення та збереження їхньої сім`ї є неможливим. А тому просила шлюб розірвати, неповнолітніх дітей залишити на проживання з нею. Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення аліментів на утримання дітей, у розмірі по 3000 грн. щомісячно на кожну дитину , починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дітьми повноліття При цьому позивач вказує, що діти проживають разом з нею, вона не працює, займається веденням домашнього господарства. Коштів на утримання неповнолітніх дітей не достатньо для забезпечення їх у повному обсязі всім необхідним. Понесені нею витрати на оплату судового збору та витрати на правову допомогу просить покласти на відповідача. Позивач в судове засідання не з"явилася, попередньо подала до суду заяву, відповідно до якої просить розгляд справи проводити за її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з"явився, подавши суду заяву, відповідно до якої просить розгляд справи проводити без його участі. Позовні вимоги визнає. Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно свідоцтва про одруження, серія [NUMBER] , виданого 16.02.2002 року, сторони 16.02.2002 року зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області, про що зроблено відповідний актовий запис за № 162 (а.с. 5). Від даного шлюбу у подружжя народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 6, 7). Як вбачається з наданої позивачем копії Індивідуальної відомості про застраховану особу, позивачка отримувала доходи до червня 2013 року (а.с. 9). Позивачка стверджує, що причиною розірвання шлюбу є те, що протягом останніх 5 років не проживають з відповідачем, між ними зникло взаєморозуміння, будь-які спроби примиритися не дали бажаних результатів. Шлюб між ними носить формальний характер, а тому примирення та збереження їхньої сім`ї є неможливим. Тому такий шлюб зберігати не доцільно. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що оскільки сторони не підтримують шлюбні відносини, їхній шлюб існує формально, а тому шлюб між [PERSON] та [PERSON] , слід розірвати. Неповнолітніх дітей слід залишити на проживання з матір`ю. Також, з урахуванням заяви позивачки від 29.09.2020 року, її прізвище після розірвання шлюбу слід змінити на дошлюбне « [PERSON] ». Вимоги позову про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей підлягають до задоволення з огляду на наступне. Відповідно до положень ч.8 ст.7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із ч.1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Положеннями ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. В силу дії ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За приписами ч. 2 ст. 182 цього кодексу розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з ч. 1 ст. 184 Сімейного кодексу України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів суд відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України враховує, що відповідач є працездатною особою, і спроможний платити аліменти на утримання неповнолітньої дитини. Відповідно до вимог ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. У зв`язку з наведеним, зважаючи, що відповідач визнав позов, суд вважає необхідним та можливим стягувати з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі - по 3000 гривень щомісячно до досягнення дітьми повноліття, починаючи з моменту пред`явлення позову до суду, тобто з 21.07.2020 року. Згідно із ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. А тому з відповідача слід стягнути в дохід держави 840,80 гривень судового збору. Відповідно до частини п`ятої статті 268 Цивільного процесуального кодексу України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. На підставі наведеного,

Outcome: approved