Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

23 червня 2018 року [PERSON] (далі позивач, [PERSON]І.) звернулася в суд з позовом до Приватного підприємства «Делівері Кар» (далі відповідач-1, ПП «Делівері Кар»), Товариства з обмеженою відповідальністю «А.В.Л.» (далі відповідач-2, ТзОВ «А.В.Л.») про визнання договору комісії недійсним. Ухвалою суду від 30 серпня 2018 року до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача [PERSON] (далі третя особа, [PERSON]М). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням суду від 11 липня 2017 року звернуто стягнення на предмет застави - вантажний сідловий тягача марки Volvo, моделі FH12042T, реєстраційний номер [NUMBER], 1998 року випуску, червоного кольору, обєм двигуна 11\~967 куб.см D, номер кузова [NUMBER], шляхом надання відповідачу-2 право продажу від імені власника вказаного автомобіля будь-якій особі. 24 лютого 2018 року між відповідачем-1 (комісіонер) та позивачем у справі, від імені якого на підставі рішення суду діяв відповідач-2 (комітент), було укладено договір комісії відповідно до якого комітент доручив, а комісіонер зобовязувався за винагороду за рахунок комітенту здійснити від свого імені продаж автомобіля за ціною 138\~000,00 грн. Позивач вважає вказаний договір комісії недійсним, оскільки відповідач-2 укладаючи такий договір вийшов за межі наданих йому повноважень, які покладені на нього рішенням суду. Крім того зазначає, що всупереч встановленому у рішенні суду порядку, ціна продажу автомобіля визначено не субєктом оціночної діяльності, а сторонами на власний розсуд. З наведених підстав, з урахуванням уточненого позову від 12 вересня 2018 року та з посиланням на приписи ст.ст.93, 203, 207, 215, 240, 241 ЦК України позивач просить суд визнати недійсним договір комісії №501-02/2018 від 23 лютого 2018 року щодо продажу переданого на комісію вантажного сідлового тягача марки Volvo, моделі FH 12-42T сідловий тягач-Е, реєстраційний номер [NUMBER], рік випуску 1998, колі червони, обєм двигуна 11967 куб.см. D, шасі №YV2A4B3A4WB207194, що укладений між ПП «Делівері Кар» в особі директора [PERSON] та [PERSON] в особі Товариства з обмеженою відповідальністю «А.В.Л.». Представники позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Відповідачі у судове засідання своїх представників не направили, відзив на позов не подали, хоча про дату, час і місце судового розгляду повідомлялися належним чином судовими повістками, які направлялися за їх адресами, що зазначені у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Представник третьої особи у судовому засіданні та в письмових поясненнях від 26 жовтня 2018 року просить суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що договір є законним та не порушує прав позивача у справі. Крім того, зазначає, що третя особа є добросовісним набувачем проданого автомобіля. Заслухавши учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити повністю, з наступних підстав. В першу чергу суд вважає за необхідним визначитися з питанням підсудності даного спору. Як слідує з даних Єдиного державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідачі у справі не зареєстровані у місті Луцьку та Луцькому районі. Натомість, частиною восьмою статті 28 ЦПК України визначено, що позови, що виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред'являтися також за місцем виконання цих договорів. Сторони спірного договору не визначили у ньому місце його виконання, натомість у п.2.1 передбачили, що місцем передачі майна на комісію є м. Луцьк. Пунктом 3 частини першої статті 532 ЦК України визначено, що якщо місце виконання зобов'язання не встановлено у договорі, виконання провадиться за зобов'язанням про передання товару (майна), що виникає на підставі інших правочинів, - за місцем виготовлення або зберігання товару (майна), якщо це місце було відоме кредиторові на момент виникнення зобов'язання. Оскільки спірний автомобіль станом на час укладення договору комісії зберігався та передавався на комісію у м. Луцьку, суд дійшов висновку, що місцем виконання спірного договору є м. Луцьк, а отже дана справа за правилами альтернативною підсудності може бути підсудна Луцькому міськрайонному суду Волинської області. Щодо суті позову, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 липня 2017 року у цивільній справі №161/4584/17, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Волинської області від 22 січня 2018 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 2711/12-206 від 27.11.2012, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Західінкомбанк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «А.В.Л.» та [PERSON], після смерті якого спадкоємцем є [PERSON], в розмірі 1\~353\~911 гривень 68 копійок, звернуто стягнення на предмет застави, відповідно до Договору застави від 27.11.2012, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Західінкомбанк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «А.В.Л.» та [PERSON], а саме на: -Вантажний автомобіль марки MAN, моделі 18.463 FLT, реєстраційний номер [NUMBER], рік випуску 2001, колір зелений, обєм двигуна 12816 куб.см., шасі № WMAH05ZZZ1G149088, що належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ АСС 006967, виданого 11 листопада 2006 року РЕГ Луцького МРВ ДАІ УМВС України у Волинській області; -Вантажний сідловий тягач марки Volvo, моделі FH 12, реєстраційний номер [NUMBER], рік випуску 1998, колір білий, обєм двигуна 11967 куб.см. D, шасі № YV2A4B3A0WB198347, що належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ ВНС №473813, виданого 10 червня 2005 року Луцьким МРЕВ ДАІ\~ ГУ УМВС України; -Вантажний сідловий тягач марки Volvo, моделі FH 12-42Т, реєстраційний номер [NUMBER], рік випуску 1998, колір червоний, обєм двигуна 11967 куб.см. D, шасі № YV2A4B3A4WB207194, що належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ ЯНВ №348307, виданого 23 липня 2005 року Луцьким МРЕВ; -Напівпричіп бортовий марки KRONE, моделі SDP 27, реєстраційний номер [NUMBER], рік випуску 1997, колір червоний, повна маса 32500 кг, шасі № WKESDP27000V04047, що належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ ВНС №473843, виданого 10 червня 2005 року Луцьким МРЕВ ДАІ\~ ГУ УМВС України, шляхом продажу зазначених транспортних засобів Товариством з обмеженою відповідальністю «А.В.Л.» будь-якій особі-покупцю від імені власника за ціною, визначеною незалежним субєктом оціночної діяльності, з наданням ТзОВ «А.В.Л.» усіх прав та повноважень на відчуження транспортних засобів, в тому числі, але не виключно: проводити всі необхідні дії в органах МВС України та всіх інших державних та недержавних органах/установах (отримувати дублікати документів на транспортний засіб, отримувати/виготовляти ключі/їх дублікати, отримувати відомості про транспортний засіб/особу власника, які повязані з продажем автомобіля тощо). Вилучено у [PERSON] визначені договором застави транспортні засоби, які є предметом застави разом зі свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів та комплектами ключів, а саме: - Вантажний автомобіль марки MAN, моделі 18.463 FLT, реєстраційний номер [NUMBER], рік випуску 2001, колір зелений, обєм двигуна 12816 куб.см., шасі № WMAH05ZZZ1G149088, що належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ АСС 006967, виданого 11 листопада 2006 року РЕГ Луцького МРВ ДАІ УМВС України у Волинській області; -Вантажний сідловий тягач марки Volvo, моделі FH 12, реєстраційний номер [NUMBER], рік випуску 1998, колір білий, обєм двигуна 11967 куб.см. D, шасі № YV2A4B3A0WB198347, що належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ ВНС №473813, виданого 10 червня 2005 року Луцьким МРЕВ ДАІ\~ ГУ УМВС України; -Вантажний сідловий тягач марки Volvo, моделі FH 12-42Т, реєстраційний номер [NUMBER], рік випуску 1998, колір червоний, обєм двигуна 11967 куб.см. D, шасі № YV2A4B3A4WB207194, що належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ ЯНВ №348307, виданого 23 липня 2005 року Луцьким МРЕВ; -Напівпричіп бортовий марки KRONE, моделі SDP 27, реєстраційний номер [NUMBER], рік випуску 1997, колір червоний, повна маса 32500 кг, шасі № WKESDP27000V04047, що належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ ВНС №473843, виданого 10 червня 2005 року Луцьким МРЕВ ДАІ\~ ГУ УМВС України, та передано ТзОВ «АВ.Л.» на період до їх реалізації. Вказане рішення набрало законної сили. Матеріалами справи підтверджується, що 24 лютого 2018 року між Приватним підприємством «Делівері Кар» (комісіонер) та [PERSON], від імені якого на підставі рішення суду діяло Товариство з обмеженою відповідальністю «А.В.Л.» (комітент), було укладено договір комісії №501-02/2018 відповідно до якого комітент доручив, а комісіонер зобовязувався за винагороду за рахунок комітенту здійснити від свого імені продаж майна переданого на комісію (п.1). Конкретні умови угоди, кількість, якість та мінімальна ціна продажу товару, а також інші умови та вказівки комітента наводяться в акті технічного стану транспортного засобу, або його складової частини (п.1.1). Місцем передачі товару на комісію сторони визначили м. Луцьк (п.2.1) (а.с.8). Згідно наявного в матеріалах справи акту технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер №501-02/2018 від 24 лютого 2018 року, сторони обумовили передачу на комісію сідлового тягача марки Volvo, моделі FH 12-42T сідловий тягач-Е, реєстраційний номер [NUMBER], рік випуску 1998, колі червони, обєм двигуна 11967 куб.см. D, шасі №YV2A4B3A4WB207194, за мінімальною ціною 138\~000,00 грн. (а.с.9). В подальшому, як слідує з матеріалів справи, згідно договору купівлі-продажу від 24 лютого 2018 року №501-02/2018 укладеного між ПП «Делівері Кар» та [PERSON], вказаний транспортний засіб був проданий останньому (а.с.10). Надаючи правову оцінку спірному договору комісії, суд зазначає наступне. Пунктом 2 частини першої статті 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (далі Закон) визначений такий спосіб звернення стягнення на заставлене майно, як продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах. Частиною пятою статті 30 вказаного Закону визначено, що договір купівлі-продажу предмета забезпечувального обтяження укладається обтяжувачем від імені\~боржника і є правовою підставою для набуття покупцем цього предмета права власності на відповідне рухоме майно. Покупець предмета забезпечувального обтяження набуває право власності на відповідне рухоме майно без будь-яких забезпечувальних та публічних обтяжень, а також інших договірних обтяжень з нижчим пріоритетом. В свою чергу, частиною третьою статті 237 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Системний аналіз вищенаведених положень п.2 ч.1 ст.26, ч.5 ст.30 Закону в поєднанні з приписами ч.3 ст.237 ЦК України дозволяє суду дійти однозначного висновку, що у разі реалізацію обтяжувачем свого права на звернення стягнення на заставлене майно шляхом продажу його від імені власника будь-які особі, між обтяжувачем та боржником виникають відносини представництва в силу закону. В такому разі, обтяжувач, як представник боржника, має право укласти від імені боржника договір купівлі-продажу заставленого майна з будь-якою особою. При цьому вказані повноваження обтяжувача як представника боржника охоплюються лише вищенаведеними діями та розширеному тлумаченню не підлягають. Саме такий спосіб звернення стягнення на заставлене майно було визначено заочним рішенням суду від 11 липня 2017 року. У розглядуваному випадку судом встановлено та сторонами не заперечується, що відповідач-2 не укладав від імені позивача договір купівлі-продажу спірного автомобіля, а, натомість, уклав від імені позивача договір комісії з відповідачем-1. Статтею 1011 ЦК України визначено, що за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Аналогічні за змістом предмет договору сторони визначили у п.1 спірного договору комісії. Отже, у даному випадку відповідач-2 діючи як представник позивача, уклавши спірний договір комісії та надаючи відповідачу-1 від його\~імені реалізувати спірний автомобіль, вийшов за межі наданих йому законом та рішенням суду повноважень, оскільки чинним законодавством не передбачено права обтяжувача надавати іншим особам права реалізувати предмет застави від свого імені. Предмет застави може бути реалізований лише від імені боржника, представником якого в силу закону є обтяжувач, і лише шляхом укладення договору купівлі-продажу. Суд зазначає, що можливо б було погодитися з доводами третьої особи, що відповідач-2 правомірно доручив відповідачу-1 продати спірний автомобіль, якби між ними був укладений не договір комісії, а договір доручення, предметом якого є вчинення правочину від імені доручителя і за його рахунок. Однак, особливість договору комісії полягає в тому, що комісіонер діє від власного імені, а не від імені комітента, а отже уклавши спірний договір комісії відповідач-2 як представник позивача вийшов за межі наданих йому повноважень на представництво, які надані законом та рішенням суду. Статтею 241 ЦК України визначено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину. Відповідачі, а також третя особа, не надали суду доказів того, що позивач своїми діями схвалила спірний договір комісії. Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною першою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Оскільки спірний правочин договір комісії, вчинений відповідачем-2 як представником позивача з перевищенням наданих йому законом та рішенням суду повноважень на представництво, враховуючи, що позивач не схвалювала цей правочин, а також той факт, що відповідач-1 мав знати про обсяг наданих відповідачу-2 повноважень, які чітко визначені у рішенні суду, суд дійшов висновку, що спірний договору суперечить приписами ст.241 ЦК України, а отже в силу вимог ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК України підлягає визнанню недійсним. При цьому суд не приймає до уваги доводи третьої особи про те, що він є добросовісним набувачем спірного майна, оскільки вказане не стосується предмету спору, який не стосується вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння. Також суд не приймає до уваги доводи третьої особи, що спірний автомобіль був реалізований за ціною вищою ніж ринкова, оскільки перевищення представником наданих йому повноважень на укладання правочину є самостійною підставою для визнання такого правочину недійсним. Щодо доводів\~третьої особи\~про відсутність\~порушення прав\~та законних\~інтересів позивача\~у даному\~спорі суд\~зазначає,\~що відповідно\~до п.1\~рішення Конституційного\~Суду України\~від 01\~грудня 2004\~року № 18-рп/2004 поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Крім того,\~статтею 1\~Протоколу №1\~до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і \~на умовах,\~ передбачених\~законом і загальними принципами міжнародного права. Отже, позивач, як власник спірного майна, мала законний інтерес очікувати, що вона буде позбавлена права власності на вказане майно лише на умовах і у порядку передбаченому чинним законодавством. Вийшовши за межі наданих йому повноважень та реалізувавши спірне майно не у спосіб та не у порядку визначеному законом та рішенням суду, відповідач-2 порушив вказані цивільні права позивача, а отже вони можуть бути предметом судового захисту. В свою чергу, відповідач-1 достовірно знав та повинен був знати про обсяг повноважень відповідача-2, оскільки був ознайомленний з рішенням суду зазначаючи його як підставу представництва позивача у спірному договорі та акті технічного огляду автомобіля. Підсумовуючи все вищевикладене, оскільки спірний правочин договір комісії, вчинений відповідачем-2 як представником позивача з перевищенням наданих йому законом та рішенням суду повноважень на представництво, враховуючи, що позивач не схвалювала цей правочин, а також той факт, що відповідач-1 мав знати про обсяг наданих відповідачу-2 повноважень, які чітко визначені у рішенні суду, суд дійшов висновку, що спірний договору суперечить приписами ст.241 ЦК України, а отже в силу вимог ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК України підлягає визнанню недійсним, а позовні вимоги задоволенню у повному обсязі. Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає, що у звязку із задоволенням позовних вимог сплачений позивачем судовий збір у розмірі 704,80 грн. підлягає стягненню з відповідачів у рівних частинах, тобто по 352,40 грн. з кожного.

Outcome: approved