Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , ВК ВМР, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача [PERSON] про визнання приватизації недійсною, скасування свідоцтва про право власності на житло та усунення перешкод у користуванні частиною квартири. Позовна заява мотивована тим, що позивач з 15.11.1977 року проживає в квартирі за [ADDRESS] зі своїм батьком - [PERSON] та матір`ю - [PERSON] Ордер на вселення в квартиру отримала [PERSON] 11.09.2018 року позивачу стало відомо, що [PERSON] , з яким його мати розірвала шлюб ще в 1990 році, самостійно без згоди інших мешканців квартири на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради від 18.03.2008р. отримав свідоцтво про право власності на 19/50 частки в квартирі, в якій вони проживають. Тобто приватизував в 4-х кімнатній квартирі одну кімнату, що межує з балконом та став власником 19/50 частки квартири [ADDRESS] . Окрім того [PERSON] , без погодження на виділення окремої кімнати самовільно заселився в кімнату з балконом, встановив на двері замок чим обмежив можливість користування цією частиною квартири та балконом, вихід на який здійснюється через зазначену кімнату. Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї та реєстрації від 19.09.2018р. виданої ТОВ "Житлово-Експлуатаційне Об`єднання", на час прийняття рішення про приватизацію частки в квартирі №95 були зареєстровані три особи - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] Позивач зазначає, що ні йому, ні його матері не було відомо про наміри [PERSON] використати своє право на приватизацію житла. З часу розірвання шлюбу в 1990 році він практично не мешкав в квартирі. Як до приватизації так і після 2008 року проживав в іншій сім`ї. І тільки з літа 2018р. [PERSON] постійно мешкає в кімнаті квартири та заявляє, що то його особиста власність. Відповідно до технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] , виданого КП "Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації" від 20.02.2019р. загальна площа приміщень виказаної квартири становить 61,3 кв.м. Тому у разі приватизації частки для мешканців квартири у складі 3-х осіб визначаються із суми площ жилих і підсобних приміщень квартири і мають становити 1/3 частки, що становить 20,4 кв.м. на кожного. Як видно із наявних документів [PERSON] передано у власність 19/50 частки в квартирі, що становить 23,3 кв.м. Тобто ідеальна частка відповідача більша на З кв.м. ніж у позивача, чим порушено право позивача на отримання у спільну часткову власність рівнозначної частки в квартирі. Крім того, позивач зазначає, що на підставі документів, що надаються до суду можна прийти до висновку, що на час звернення [PERSON] до Вінницького міськвиконкому із заявою щодо приватизації житла, ним було надано рішення апеляційного суду Вінницької області від 11.07.2007р. яким виділено йому в користування кімнату, розміром 10,4 кв.м. в квартирі та зобов`язано виконком Вінницької міської ради відкрити окремий особовий рахунок, яке було зупинено ухвалою Верховного Суду України від 29.12.2007р.., а вподальшому, 16 квітня 2008р. ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України рішення апеляційного суду Вінницької області від 11.07.2007р. було скасовано, а рішення Замостянського районного суду м.Вінниці від 23.05.2007р. залишено в силі. Не зважаючи на вказані обставин виконавчим комітетом Вінницької міської ради було прийнято 18.03.2008р. рішення про видачу [PERSON] свідоцтва про право власності на житло, а фактично на кімнату, якою самовільно користується відповідач. Тобто, на час звернення до органу приватизації відповідачам було відомо про зупинення рішення апеляційного суду Вінницької області від 11.07.2007 року, а тому не є зрозумілим з яких підстав виконавчим комітетом Вінницької міської ради, представник якого був стороною у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про зміну договору найму житлового приміщення, надав 18.03.2008р. дозвіл на безоплатну передачу [PERSON] у власність 19/50 частки в квартрі за [ADDRESS] . Враховуючи вищевикладені обставини позивач вважає, що рішення виконкому Вінницької міської ради від 18.03.2008р. щодо приватизації житла [PERSON] , було прийнято з порушенням, а тому є незаконним та підлягає скасуванню в судовому порядку. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав заявлені вимоги за обставин, викладених у позовній заяві та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] , щодо вирішення спору поклалась на думку суду. Представник третьої особи [PERSON] , просив задоволити позов повністю. Заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням виконкому Вінницької міської ради № 545 від 18.03.2008 року оформлено за [PERSON] право приватної (спільної) власності на квартиру [ADDRESS] , що складається з двох кімнат, загальною площею 24,4 кв.м. (а.с. 81) В матеріалах, дослідженої судом інвентаризаційної справи КП «ВООБТІ» № 46366 на квартиру [ADDRESS] , міститься оригінал Свідоцтва про право власності на житло серії [NUMBER] від 18.03.2008 року видане на ім`я [PERSON] , а саме 19/50 частки в зазначеній квартирі.Свідоцтво видане згідно з рішенням від 18.03.2008 року № 545. Загальна площа квартири становить 61,3 кв.м. Відповідно до довідки ТОВ «ЖЕО» № 8555 від 19.03.2018 року у спірній квартирі зареєстровані [PERSON] , з 15.11.1977 року, [PERSON] , з 16.10.1993 року та [PERSON] з 15.11.1977 року. Особовий рахунок відкрито на ім`я [PERSON] (а.с. 12) Частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Частиною 1 ст. 2 вказаного Закону встановлено, що до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. За умовами п.2 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян (затверджене наказом Держжитлокомунгоспу України від 15.09.1992р. №56 в редакції наказу № 72 від 05.08.1994 року) (далі Положення), яке було чинним на момент приватизації спірної квартири, передачі у власність громадян підлягають квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму. Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Частиною 4 цієї статті встановлено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Як встановлено ч. 1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (у редакції, чинній на момент приватизації спірної квартири) передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Відповідно до п. 5 Положення передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Таким чином суд дійшов висновку, що законодавством передбачено, що приватизація державного житлового фонду може бути здійснена лише уповноваженим наймачем та членами його сім`ї, які постійно мешкають разом з наймачем та з обов`язковим письмовим погодженням всіх повнолітніх членів сім`ї на здійснення такої приватизації та визначення часток кожного з них. На підставі ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та п. 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян (затверджене наказом Держжитлокомунгоспу України від 15.09.1992 року №56 в редакції наказу №72 від 05.08.1994 року для приватизації квартири необхідна письмова згода всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), проте в матеріалах інвентаризаційної справи КП «ВООБТІ» № 46366 на квартиру [ADDRESS] згода усіх членів сім`ї відсутня. Частиною 1 ст.81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми, та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Згідно з ч.5 цієї статті до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Таким чином, суд дійшов висновку, що враховуючи відсутність у [PERSON] правових підстав для участі у приватизації спірної квартири, оскільки він не одержав письмової згоди інших наймачів на здійснення її приватизації зміст оспорюваного свідоцтва суперечить чинним на час приватизації актам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України у разі, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Суд погоджується з доводами позивача про те, що внаслідок приватизації спірної квартири мало місце порушення його прав, так як участь [PERSON] у приватизації квартири зменшує його частку у спірному нерухомому майні. Згідно ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. З огляду на те, що оспорюване свідоцтво на право власності на житло видане на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 18.03.2008 року № 545, вказаний акт індивідуальної дії підлягає скасуванню. Положеннями ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК УРСР). Оскільки відповідач [PERSON] є членом сім`ї наймача спірної квартири на рівні з позивачем, проте чинить йому перешкоди у користуванні квартирою, встановивши на вхідних дверях однієї з кімнат квартири замок, чим обмежує доступ позивача до кімнати та балкону, суд вважає, що позов в частині усунення перешкод у користуванні квартирою підлягає задоволенню. Судові витрати підлягають залишенню за позивачем, відповідно до його заяви.

Outcome: approved