Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-27 00:00:00

12.03.2018 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Несвітайло Ігор Іванович, про визнання недійсними заповіту та свідоцтв про право на спадщину, усунення від права на спадкування за законом, посилаючись на те, що їхня мати [PERSON] складаючи заповіт на користь відповідачки не усвідомлювала значення своїх дій, оскільки була онкохворою. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Маломуж А.І. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 01.04.2019 року відкрито провадження у вказаній справі. 23.04.2019 року представник відповідача за первісним позовом [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визначення порядку користування житловими приміщеннями та усунення перешкод у володінні та користуванні власністю, посилаючись на те, що відповідачі їй чинять перешкоди у користуванні її власністю, між ними постійно виникають конфлікти з приводу спільного майна, мирним шляхом спір врегулювати не вдається. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 07.06.2019 року зустрічну позовну заяву [PERSON] було прийнято до розгляду. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 17.09.2019 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 03.02.2020 року позовну заяву [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Несвітайло Ігор Іванович, про визнання недійсними заповіту та свідоцтв про право на спадщину, усунення від права на спадкування за законом було залишено без розгляду. У судове засідання позивачка та її представник не з`явилась, позивачка надала до канцелярії суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Відповідачі та їх представник в судове засідання не з`явились, повідомлені належним чином, відзив на позов не надали, просили відкласти слухання справи на іншу дату у зв`язку з карантином. Однак дане клопотання судом визнано безпідставним, оскільки відповідачі та їх представник не позбавлені права захисту своїх інтересів в судовому процесі в режимі відео конференції, клопотання щодо якої не заявлялось. У відповідності з п.1 Постанови №11 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення при здійсненні правосуддя судам слід брати до уваги те, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.ХІ.1950) (далі - Конвенція) кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку. Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особі (справа «Скопелліті проти Італії» від 23 листопада 1993 року), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа «Папахелас проти Греції» від 25 березня 1999 року). За змістом п.3 вказаної Постанови розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Одними із основних засад (принципів) цивільного судочинства, відповідно до п.п.10,11 ч.3 ст.2 ЦПК України, є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами. Частиною 2 статті 121ЦПК України передбачено, що строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню цивільного судочинства. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02 вересня 2010року, «Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02 листопада 2006 року, «Літоселітіс Проти Греції» від 05 лютого 2004 року та інші). Оцінюючи поведінку заявника, а також осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу, слід звернути увагу на те, що невиконання ними процесуальних обов`язків, наприклад, ненадання чи надання з порушенням строку, передбаченого ЦПК, доказів у справі; неодноразові неявки в судове засідання без поважних причин, якщо це призвело до порушення розумного строку судового розгляду. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява №3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. За змістом ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки суду, а й осіб які беруть участь у справі. Суд не зобов`язаний відкладати засідання, якщо представник сторони навіть вперше не з`явився на розгляд і має право ухвалити рішення за наявними у справі матеріалами, про що Вищий Господарський Суд України виклав в своїй постанові від 07 липня 2016 року у справі № 910/21819/15. ВГС України підкреслив, що підставою для відкладення є не відсутність представника сторони, а саме неможливість вирішити спір у судовому засіданні, тобто відкладення справи є правом, а не обов`язком суду. Якщо матеріалів у справі достатньо і суд правильно застосовує при вирішенні спору законодавство, то відсутність представника сторони вже ні на що не впливає. Єдиною умовою в такому випадку для суду, щоб рішення не було скасоване у вищих судових інстанціях, це належне повідомлення сторін та учасників справи про час та місце розгляду справи, зокрема відсутність в матеріалах справи поштових повернень про невручення стороні відповідних повідомлень суду. В силу вимог п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням п.1 ст.6 даної Конвенції (параграф 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Всі ці обставини слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи учасники справи повідомлені своєчасно та належним чином. Слід зазначити, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних права та обов`язків. Учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду його позову, не є підставою для скасування судового рішення прийнятого за відсутності представника сторони спору. Оцінюючи всі вищезазначені обставини, а саме поведінку сторони відповідача в судді: неодноразові заявлення клопотань про відкладення розгляду справи, з огляду на тривалість розгляду справи (справа знаходиться на розгляді у суді з 12.03.2019 року), неявку представника відповідача та відповідачів особисто в судове засідання суд визнає, як неповажну та відмовляє в задоволенні клопотання про відкладення судового засідання. Враховуючи, що неодноразова неявка відповідача та його представника у судові засідання свідчить про недобросовісну реалізацію належних їм процесуальних прав, порушує право позивача на своєчасний та швидкий розгляд справи, наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.07.2013 року, виданого державним нотаріусом Третьої державної нотаріальної контори Ставнійчук А.О. на підставі заповіту [PERSON] , яка померла [INFO] [PERSON] належить 5/150 (п`ять сто п`ятдесятих) часток та згідно свідоцтва на спадщину за законом, а її сестрі [PERSON] належить 1/150 (одна сто п`ятдесята) частки від 1/25 (одної двадцять п`ятої) частки домоволодіння під [ADDRESS] ) на праві приватної спільної часткової власності.? Спадщина 1/25 (одна двадцять п`ята) частка домоволодіння під [ADDRESS] ) складалася у розмірі площі 30,4 кв.м, від одного цілого черепашникового житлового будинку під літерою «А», загальною площею 463,5 кв.м, житловою площею 256,8 кв.м та надвірних споруд, розташованих на земельної ділянці площею 850 кв.м, яка знаходиться у фактичному користуванні співвласників будинку. Згідно плану технічного паспорту, виготовленого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», на житловий будинок індивідуального житлового фонду реєстровий номер 159 доп.43-1890 станом на 25.12.2006 року 1/25 частка домоволодіння [PERSON] по даним внутрішніх обмірів та розрахунку площ приміщень літера «А» провулку Маячному за №1 складається з: житлової площі 10,3кв.м, кухні 7,8 кв.м, коридору 5,7 кв.м, веранди 6,6 кв.м. Загальна площа 1/25 частки 30,4 кв.м. тобто квартира за №3. На день звернення до суду згідно даних технічного паспорту житлового будинку [ADDRESS] станом на 05.12.2018 року інвентаризаційної справи № 18.00212, виготовленого Південним бюро інжинірингу та технічної інвентаризації кваліфікаційний сертифікат серії АЕ №003069) дана частка має самочинно збудовані та перебудовані споруди. На теперішній час приватна спільна часткова власність складається з: кухні площею 5,9 кв.м; житлової кімнати площею 8,2 кв.м; веранди площею 6,2 кв.м; житлової кімнати площею 7,3 кв.м; ванної кімнати площею 2,9 кв.м; житлової кімнати площею 5,5 кв.м та коридору площею 1,6 кв.м. Загальна площа нерухомого майна складає 37,6 кв.м, в тому числі самочинно збудована площа 10 кв.м. Спірна частина будинку має два самостійних виходи. На даний час на спірній площі домоволодіння по [ADDRESS] зареєстровані та проживають: [PERSON] [INFO] , її сестра - [PERSON] [INFO] , та брат - [PERSON] [INFO] . Між позивачкою та відповідачами [PERSON] та [PERSON] виникають конфлікти з приводу користування житловими кімнатами, кухнею, ванною кімнатою та зі сплати наданих комунальних послуг, мирно вирішити питання не вдається. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ч. 1ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно зі ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Зі статті 383 ЦК України вбачається, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 14 постанови пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири, або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням, якщо про це заявлено позов. У п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року №7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" роз`яснено, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення, визначення порядку користування. Враховуючи те, що позивач є співвласником спірного домоволодіння, проживає у ньому, відповідачі перешкоджають користуватися позивачці у користуванні власністю, суд приходить до висновку про виділення в користування [PERSON] житлову кімнату № 3-3 на плані технічного паспорта від 05.12.2018р. площею 8,2 кв.м, житлову кімнату № 3-7 на плані технічного паспорта від 05.12.2018р. площею 5,5 кв.м; а в користування [PERSON] житлову кімнату № 3-2 на плані технічного паспорту від 05.12.2018р. площею 7,3кв.м; у спільному користуванні залишити коридор №3-5 площею 1,6кв.м, кухню № 3-4 на плані технічного паспорта від 05.12.2018р. площею 5,9кв.м, ванну кімнату №3-6 на плані технічного паспорту від 05.12.2018р. площею 2,6 кв.м, веранду №3-1 на плані технічного паспорту площею 6,2кв.м. Визначаючи порядок користування спірною часткою домоволодіння у зазначений спосіб суд виходить з того, що іншого варіанту визначення порядку користування часткою домоволодіня фактично не існує, інші кімнати у користування позивача виділені бути не можуть. На підставі встановлених під час судового розгляду справи обставин, суд вважає за можливе усунути перешкоди у здійсненні позивачем свого права користування належним йому на підставі спільної часткової з відповідачами власності нерухомим майном, поновити порушене право позивача на користування спірним житлом шляхом забезпечення позивача безперешкодного користуватися місцями загального користування спірної квартири. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційна розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги задоволені у повному обсязі, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню 1536 грн. 80 коп. - судовий збір.

Outcome: approved