Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-06 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], в якому просила постановити рішення про визнання за нею права власності на автомобіль марки «Volkswagen-Caddy», 2000 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований Калуським МРЕВ ДАІ ГУ УМВС України в Івано-Франківській області 07.09.2005 року, зобов'язати відділ ДВС Долинського районного управління юстиції Івано-Франківської області зняти арешт з даного автомобіля та повернути автомобіль їй. Свої вимоги мотивувала тим, що 05.10.2006 року нею придбано автомобіль марки «Volkswagen-Caddy», 2000 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], у [PERSON] На підтвердження цієї угоди [PERSON] надав їй довіреність від 06.10.2006 року, а також повторну довіреність від 08.09.2009 року. За цей автомобіль вона заплатила [PERSON] кошти в сумі 38 000,00 грн. і безперешкодно користувалася автомобілем. Однак, 09.04.2014 року вказаний автомобіль було вилучено з під її будинку державним виконавцем ВДВС Долинського РУЮ Івано-Франківської області Матійцівим В.О., складено акт огляду і арешту майна та доставлено на спецмайданчик. Після цього вона звернулась до відділу ДВС, де їй повідомили, що відповідач має борг перед ПАТ КБ «ПриватБанк» в сумі 22189,65 грн., в зв»язку з чим на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження накладено арешт на належне йому майно, тобто спірний автомобіль. Однак, вважає, що даний автомобіль належить їй на праві власності, так як відповідач ніколи ніяких претензій до неї стосовно автомобіля не пред'являв, вона тривалий час відкрито користується ним і тільки через відсутність вільного часу, тобто з поважних причин, не переоформила автомобіль на себе. Тому, враховуючи правомірність його відчуження, просить зняти арешт з автомобіля та повернути автомобіль їй. В судовому засіданні позивачка заявлені позовні вимоги підтримала із зазначених у позові підстав та просила позов задоволити. Відповідач [PERSON] позов визнав, пояснивши, що вказаний автомобіль він по довіреності продав позивачці, а тому вважає, що немає підстав для накладення арешту на цей автомобіль. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з'явився, надіслав до суду клопотання про розгляд справи в його відсутності та письмові заперечення на позов, в яких зазначив, що позов не визнає, оскільки позивачка не надала жодних доказів на підтвердження свого права власності на автомобіль. Згідно зі ст. 210 ЦК України, правочин щодо купівлі-продажу автомобіля вважається вчиненим з моменту його державної реєстрації. Враховуючи, що відповідач [PERSON] тільки дав доручення позивачці на користування спірним автомобілем, відсутні будь-які правові підстави для визнання договору купівлі-продажу автомобіля дійсним та визнання за позивачкою права власності на нього, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Представник третьої особи відділу ДВС Долинського районного управління юстиції Івано-Франківської області державний виконавець Матійців В.О. в судове засідання не з»явився, подав письмову заяву, в якій просив розглянути справу в його відсутності, зазначивши, що при вирішенні справи покладається на рішення суду. Дослідивши та оцінивши здобуті й перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що даний позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступного: Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно зі ст. 655 даного кодексу, за договором купівлі-продажу продавець передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність покупцеві, а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і заплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч.1 ст. 206 ЦК України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації. Згідно зі ст.ст. 237,244,245 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами, ґрунтується на договорі та визначає правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Відповідно до ст. 240 ЦК України представник зобов'язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто; він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. При оформленні довіреності перехід права власності не відбувається. На підставі доручення одна сторона (повірений) отримує лише тимчасове право на здійснення від імені й на користь іншої сторони (власника майна) тих дій, які передбачені довіреністю. Такою дією може бути і продаж самого майна. Судом встановлено, що 06.10.2006 року [PERSON] видав нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважив [PERSON] та [PERSON] розпоряджатися (купувати, продавати, обмінювати, здавати в оренду, тощо) належним йому на праві власності автомобілем марки «Volkswagen-Caddy», 2000 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], що зареєстрований Калуським МРЕВ ДАІ ГУ УМВС України в Івано-Франківській області 07.09.2005 року (а.с. 3). Аналогічну довіреність [PERSON] видав 08.09.2009 року також і на ім»я [PERSON] (а.с. 4). Дана довіреність видана строком на 5 років, тобто до 09.09.2014 року з правом передоручення. Позивачка просить визнати за нею право власності на цей автомобіль, обґрунтовуючи свою вимогу тим, що фактично між нею та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, за яким останній передав їй автомобіль та видав довіреності, а вона сплатила [PERSON] гроші за цей автомобіль. Однак, суд критично оцінює дані пояснення, оскільки договір купівлі-продажу автомобіля повинен укладатися в письмовій формі і тягне за собою перереєстрацію власника автомобіля. Торгівля транспортними засобами здійснюється відповідно до Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року N 1200, які були чинними на момент видачі довіреності. Відтак, видачу довіреності чи передоручення повноважень на транспортний засіб без укладення договору купівлі-продажу не можна вважати договором, що укладений відповідно до закону та допускає перехід права власності до третіх осіб. Наведений висновок узгоджується з позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що висловлена у листі від 28.01.2013 року № 24-150/0/4-13 "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав", в п.2 якого зазначено, що нерідко суди визнають дійсними договори купівлі-продажу та право власності на автомобілі на підставі виданих їх власниками довіреностей іншим особам з правом користування та повного розпорядження автомобілем або на підставі розписок про отримання власником грошової суми за проданий автомобіль. При цьому суди залишають поза увагою вимоги пункту 3 частини першої статті 208 ЦК щодо необхідності вчинення правочинів між фізичними особами у письмовій формі на суму, що перевищує у 20 і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, постанову Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року N 1388 "Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів", яка також передбачає письмову форму договору купівлі-продажу автомобілів. А відповідно до пункту 4 зазначеної постанови перед відчуженням транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ. Крім того, судами не перевіряється і не враховується та обставина, що в деяких випадках такі угоди укладаються з метою уникнення відповідальності за кредитними та іншими борговими зобов'язаннями. Така ж позиція висловлена і в ухвалі Верховного Суду України від 31.08.2011 року в справі № 6-51076св10. Виходячи з наведеного суд вважає, що підстав для визнання за позивачкою [PERSON] права власності на спірний автомобіль немає, оскільки надання довіреності на право розпорядження автомобілем не тягне за собою переходу права власності на нього. Отже, відсутні підстави і для зняття арешту з цього автомобіля та повернення його позивачці. При цьому суд не приймає визнання позову відповідачем [PERSON], оскільки таке визнання суперечить закону та порушує права стягувача ПАТ комерційний банк «Приват Банк» у виконавчому провадженні, що перебуває на виконанні у ВДВС Долинського РУЮ, згідно з яким [PERSON] зобов'язаний сплатити на користь банку борг в сумі 22 189,65 грн., що підтверджується копією постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №41818996 від 03.02.2014 року (а.с. 5). При таких обставинах, враховуючи зібрані в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, заявлений позов є безпідставним, а тому в його задоволенні слід відмовити. На підставі викладеного, ст.ст. 206,237,240-245,328,655 ЦК України, Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року N 1200,

Outcome: dismissed