Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-22 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, [PERSON], третя особа: державний нотаріус Царичанської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області [PERSON], про встановлення факту належності правовстановлюючого документа та визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позовних вимог вказав, що 14 квітня 2017 року померла його мати - [PERSON] (свідоцтво про смерть серії І-КИ №736649 від 18.04.2017 року, видане Царичанським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області), яка на день смерті була зареєстрована та постійно проживала за адресою [INFO] (Ленінградська), 57 Царичанського району Дніпропетровської області, разом з нею. За життя [PERSON] заповіту не складала. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить: - земельна ділянка, площею 2,870 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, кадастровий номер 1225683600:01:001:0018, яка належала померлій на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ДП №067340 від 25.04.2003 року. Після смерті [PERSON] він та його брат [PERSON] звернулися до нотаріуса, а саме: він із заявою про прийняття спадщини, а брат із заявою про відмову від спадщини. 05 грудня 2017 року він звернувся до державного нотаріуса Царичанської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області із заявою щодо отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої 14.04.2017 року [PERSON], проте отримав відмову у зв'язку з тим, що існує розбіжність в написанні імені спадкодавця, а саме: в свідоцтві про смерть серії І-КИ №736649 вказано, що померла - [PERSON], а в Державному акті серії І-ДП №067340 від 25.04.2003 року власником земельної ділянки вказано - [PERSON]. Оскільки свідоцтво про право на спадщину за законом він не має можливості отримати, а тому був вимушений звернутися до суду. Враховуючи вищевикладене та посилаючись на норми ст.ст.1216, 1217, 1223, 1261, 1268 ЦК України, прохає суд встановити факт належності померлій [PERSON] Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії І-ДП №067340 та визнати за ним право власності на вищевказане спадкове майно. Позивач [PERSON] в підготовче засідання не з'явився, надіславши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача - Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області в підготовче засідання не з'явився. До суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника, позовні вимоги визнають в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в підготовче засідання не з'явився, надіславши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Третя особа державний нотаріус Царичанської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області [PERSON] в підготовче засідання не з'явилася. До суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність державного нотаріуса. Суд, перевіривши матеріали справи, вивчивши всі надані по справі докази, даючи їм оцінку у їх сукупності, враховуючи визнання позовних вимог відповідачами, вважає, що позов підлягає задоволенню за слідуючих підстав. Згідно ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України). Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1258 ЦК Україниспадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Нормами ч.4 ст.206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В даному випадку у відкритому судовому засіданні відповідно до норм ч.1 ст.81 ЦПК України встановлено наступне. 14 квітня 2017 року померла мати позивача - [PERSON] (свідоцтво про смерть серії І-КИ №736649 від 18.04.2017 року, видане Царичанським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області), яка на день смерті була зареєстрована та постійно проживала за адресою [INFO] (Ленінградська), 57 Царичанського району Дніпропетровської області, разом з нею. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить: - земельна ділянка, площею 2,870 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, кадастровий номер 1225683600:01:001:0018, яка належала померлій на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ДП №067340 від 25.04.2003 року (а.с.8). Після смерті [PERSON] позивач спадщину прийняв, подавши до державного нотаріуса у встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини заяву про прийняття спадщини. Відповідач [PERSON] у встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини подав до державного нотаріуса заяву про відмову від спадщини. Таким чином, позивач є єдиним спадкоємцем за законом після смерті матері, який спадщину прийняв, подавши до нотаріуса у встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини заяву про прийняття спадщини. 05 грудня 2017 року позивач звернувся до державного нотаріуса Царичанської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області із заявою щодо отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої 14.04.2017 року [PERSON], проте отримав відмову у зв'язку з тим, що існує розбіжність в написанні імені спадкодавця, а саме: в свідоцтві про смерть серії І-КИ №736649 вказано, що померла - [PERSON], а в Державному акті серії І-ДП №067340 від 25.04.2003 року власником земельної ділянки вказано - [PERSON] (а.с.19). Також, в судовому засіданні встановлено, що Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ДП №067340 від 25.04.2003 року дійсно належить померлій 14.04.2017 року [PERSON], в якому помилково ім'я померлої вказано «Євфросинія» замість вірного «Єфросинія», оскільки відповідно до копії свідоцтва про одруження серії І-КИ №020788 від 27.02.1998 року ім'я померлої вказано «Єфросинія», відповідно до витягу з Держгеокадастру про право власності в пункті "Реквізити документа, що посвідчує особу" вказано серію та номер паспорта померлої АН 410222, згідно якого ім'я померлої "Єфросинія", що свідчить про технічну помилку при оформленні правовстановлюючого документа про право власності на земельну ділянку (а.с.9-14). Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства. Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «[PERSON] Девелопментс ЛТД» та інші проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідачем заявлені позовні вимоги визнані у повному обсязі, тобто визнані всі ті обставини, на які позивач посилається на обґрунтування заявлених позовних вимог. Отже, проаналізувавши відповідне законодавство, що регулює сферу суспільних відносин в частині виниклих спірних правовідносин, з урахуванням наявних доказів по справі та подальшого належного виконання судового рішення, з урахуванням принципу юридичної визначеності та підстав відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, суд приходить до висновку, що є передбачені законом підстави для винесення судового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 1 статті 142 ЦПК визначено, що у разі … визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті суд … в рішенні у порядку встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з Державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивач [PERSON] в позовній заяві вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивача судового збору, сплаченого при поданні позову, чи про повернення позивачу з Державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, не заявляв, тому судовий збір слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved