Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-26 00:00:00

[PERSON] в січні 2021 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу та моральної шкоди. Позов мотивований тим, що 18.10.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики у простій письмовій формі у формі розписки, у відповідності до якого позивач передав відповідачеві грошові кошти у сумі 1\~500,00 євро строком до 31.03.2020 року. Розписка від 18.10.2020 року власноручно написана та підписана позичальником. Відповідно до домовленості сторін, обумовленої в розписці, строком повернення позики визначено 31.03.2020 року, а сума повернення складає 3000,00 євро. Попри домовленість відповідач не виконав взяте на себе зобов`язання та кошти ні у визначений строк, ні на момент написання позову не повернув. Позивач зазначає, що він неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути йому гроші, однак остання не реагує. У зв`язку з вищенаведеним позивач звернувся до суду та просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 3\~000,00 євро, що еквівалентно 103\~095,30 грн. за офіційним курсом НБУ на день звернення до суду та 10\~000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали. Позивач повідомив, що він раніше позичав кошт відповідачу, які вона повертала. Перш ніж позичити відповідачу 1500 євро, попереджав, що це шахрайство. Вона запевнила, що все буде добре, однак потім повідомила, що кошти забрали, а люди зникли, обіцяла повернути. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову, вказавши, що кошти вона брала для участі позивача в програмі "Автобонус", однак автор програми зник, забравши всі гроші. На даний час сайт працює та у кожного є свій електронний кабінет. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що даний документ не є розпискою. Свідок як і позивач та відповідач є інвесторами програми "Автобонус", кошти вкладались добровільно без тиску. Насьогодні програма працює, однак пасивного доходу немає. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. Судом установлено наступні фактичні обставини справи та правовідносини врегульовані нормами ЦК України стосовно позики та виконання зобов`язань. Між сторонами було укладено договір позики грошових коштів у формі розписки, з умовами якого відповідач [PERSON] отримала 1\~500 євро 18.10.2019 року в інвестиційну програму «Ато Бонус». Остання гарантує до 31.03.2020 року 3\~000 євро повернути у разі невиконання інвестиційних умов. У разі виконання 15\~000 євро також до 31.03.2020 року. [PERSON] було порушено умови та строки договору. Попри домовленість відповідач не виконала взяте на себе зобов`язання та кошти ні у визначений строк, ні на момент написання позову не повернула. Суд дійшов висновку, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором позики. Даний договір містить умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. При цьому, зважаючи на реальний характер договору позики, вказаний договір підтверджує факт передачі грошових сум позичальнику. До такого висновку суд дійшов з урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, відповідно до якого зазначено, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047\~ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. Підтвердженням не повернення [PERSON] грошових коштів, отриманих в позику, є наявність оригіналу розписки у позивача. Дані обставини встановлені судом і ніким не оспорюються. Згідно ст.\~1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України\~договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України\~одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно ст.\~610\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а ч. 1 ст.\~612\~ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Проаналізувавши зміст розписки від 18.10.2019 року суд дійшов висновку, що виконання та припинення зобов`язань, які випливають з неї, повинно здійснюватися виходячи із вищенаведених загальних положень про зобов`язання, а також справедливості та добросовісності, якзагальних засад цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України). Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) вказав що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Позивач, звертаючись до суду, просить стягнути суму боргу в іноземній валюті. Суд звертає увагу, що ст.\~99\~Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому, Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192\~ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньо економічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Статтею 524\~ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533\~ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, в якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона і на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі ж отримання в позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд зважає, що сторони уклали позику в іноземній валюті, відповідачем отримана сума коштів у позику в іноземній валюті, договори не передбачають виконання зобов`язання в іншій валюті, отримана сума не повернута і до цього часу, а тому з відповідача на користь [PERSON] слід стягнути заборгованість саме в іноземній валюті, тобто в розмірі 3\~000 євро відповідно до розписки від 18.10.2019 року. Згідно до ч. 1\~ст.\~1166\~ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п. 2\~Постанови Пленуму Верховного суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»\~розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей\~440\~і\~450 ЦК, шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Оскільки [PERSON] не надано суду належних та достатніх доказів, які свідчать про протиправність дій відповідача, не наведено обґрунтований розрахунок розміру моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн., у суду немає підстав обговорювати та досліджувати причинно-наслідковий зв`язок між незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю та завданою шкодою. Крім того, суд звертає увагу позивача, що оскільки між сторонами виникли саме договірні відносини, то у разі порушення таких відносин, діюче законодавство не передбачає такого виду відповідальності боржника за його невиконання, як відшкодування моральної шкоди. Стягнення моральної шкоди також не передбачено наданою позивачем розпискою. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України, відповідно до яких належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Такий висновок відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Згідно ч. 4 ст.\~263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Відповідно до с. 141\~ЦПК України\~зважаючи, що позов задоволений з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 954,26 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial