Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

20.02.2015 року до Червонозаводського районного суду м. Харкова звернувся позивач з позовними вимогами про стягнення грошових сум переданих у позику, 3% річних, інфляційних витрат. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що 07.11.2012 року він передав відповідачу [PERSON] у позику грошові кошти у розмірі 53 395,00 доларів США., які станом на 18.02.2015 року, в еквіваленті за курсом НБУ складали 1 407 423,40 грн., що підтверджується розпискою. У строк визначений у розписці відповідач позику не повернув, просив стягнути з відповідача суму, передану у позику, тобто 53 395,00 доларів США, 3 % річних за період з 01.01.2013 року до 18.02.2015 року, що складає 90 113,52 грн., та інфляційні втрати за період з травня 2013 року по квітень 2014 року у розмірі 410 361,30 грн. Крім того, враховуючи, що грошові кошти, що були передані у позику були використанні для потреб сімї для купівлі транспортного засобу та квартири, вважає, що грошові кошти необхідно було стягнути у солідарному порядку із [PERSON] та [PERSON], які за твердженням позивача є подружжям. У судовому засіданні позивач просив задовольнити позовні вимоги повністю. Відповідачі належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи у судове засідання не з'явились, заперечень до суду не подали. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, вважає, що позов необхідно задовольнити частково, виходячи з наступного. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 07.11.2012 року уклали між собою договір позики, за яким останній отримав грошові кошти у розмірі 53 395,00 доларів США зі строком повернення двома частинами: 07.12.2012 року - 2 445,00 доларів США, та 31.12.2012 року - 50 950 доларів США, що підтверджується розпискою виданою відповідачем 15.11.2012 року (а.с. 7, 60). Статтею 1049 ЦК України встановлений обов'язок позичальника повернути позикодавцеві позику у строк визначений договором. За таких обставин, відповідач зобов'язаний був повернути позику у сумі 53 395,00 доларів США до 01.01.2013 року. Разом з тим, згідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України). Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Верховний Суд України у Постанові від 24.09.2014 року у справі № 6-145цс-14, прийшов до висновку, що у силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини,- стягнути грошову суму в іноземній валюті. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. За таких обставин, враховуючи, що позивач не є суб'єктом господарювання і не має відповідної ліцензії НБУ на здійснення операцій із валютними цінностями, з відповідача підлягає стягненню сума, що має бути виражена у гривні, при цьому за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, тобто на день винесення судового рішення. Приймаючи до уваги, що станом на 26.05.2015 року за курсом НБУ 100 доларів США становить 2 113,3675 грн., з відповідача підлягає стягненню сума у розмірі 1 128 432,58 грн., із розрахунку 53 395,00 доларів США * 2 113,3675 / 100. Частиною 2 статті 625 ЦК України, передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи, що ст. 625 ЦК України встановлює відповідальність боржника за порушення грошового зобов'язання, а відповідач по справі зобов'язаний був повернути грошові кошти до 01.01.2013 року, то з відповідача підлягає стягненню 3% річних за прострочення повернення суми позики за період з 01.01.2013 року до 18.02.2015 року (779 днів прострочення), що становить 72 250,60 грн., із розрахунку 1 128 432,58 грн.* 3 * 779 / 365 / 100. Вирішуючи питання щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат від неповернення суми позики у строки встановлені за домовленістю сторін, суд виходить з того, що офіційний індекс інфляції, що розраховується Державною службою статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Враховуючи, що при розрахунку заборгованості суд виходив із суми у 53 395,00 доларів США у еквіваленті у гривні за курсом НБУ станом на 26.05.2015 року, у задоволені позовних вимог щодо інфляційних втрат слід відмовити. До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд України, який в ухвалі від 09.11.2011 року зазначив, що визначення в договорі грошових зобов'язань у іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов'язаних зі знеціненням боргу, визначеного в іноземній валюті. Окремо суд зазначає, що підстав для стягнення суми позики та трьох відсотків річних у солідарному порядку не має. Позивачем не доведено, що грошові кошти у позику були передані, і [PERSON], і [PERSON], не доведено тих обставин, що співвідповідачі по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі, грошові кошти брались у борг для купівлі майна в інтересах сімї. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати стягуються пропорційно до задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позивачем заявлені вимоги про стягнення усього 1 907 898,62 грн., а судом позовні вимоги задоволені частково усього у розмірі 1 200 683,18 грн., що становить 62,93% від заявлених позовних вимог, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2 299,46 грн. підлягає стягненню з відповідача, а іншу частину судового збору слід зарахувати в дохід держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial