Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-09 00:00:00

19.03.2019 року АТ «Перший Український міжнародний банк» звернулося до Малиновського районного суду м. Одеси із вищевказаним позовом. Способом захисту порушеного права банк визначив усунення перешкоди в користуванні власністю шляхом позбавлення відповідачів права користування житловим приміщенням, зняття місця проживання відповідачів з реєстраційного обліку за спірною адресою, зобов`язання відповідачів звільнити житлове приміщення (із особистими речами). В обґрунтування своїх вимог банк послався на те, що є власником домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] ). Позивач стверджував, що [PERSON] як колишній власник спірного майна та члени її сім`ї [PERSON] і [PERSON] втратили право користування домоволодінням, яке є похідним від права власності. Відповідачі однак, на час вирішення спору проживають у спірному приміщенні, звільнити його відмовляються, від зняття місця проживання з реєстраційного обліку ухиляються. Позивач в процесі розгляду справи наполягав на задоволенні позову, стверджуючи, що як власник спірного приміщення позбавлений права вільно користуватись спірним майном, зокрема, передати майно в оренду, несе тягар утримання з урахуванням зареєстрованих осіб. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, повідомлялися про розгляд справи в порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України, від отримання судових повісток відмовились, процесуальним правом надання відзиву, заперечень проти позову не скористались. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради не з`явився, повідомлялися про розгляд справи в порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та наявні докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав: 28.09.2007 року між [PERSON] та ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк» (правонаступником якого є АТ «Перший Український Міжнародний Банк») був укладений кредитний договір № 5731046. Кредитними коштами є 350 000,00 доларів США. За п.1.2. договору виконання зобов`язань за договором було забезпечено договором іпотеки №6447 від 28.09.2007 року з відповідачем [PERSON] . Предмет іпотеки придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою, що підтверджується витягом з реєстру права власності на нерухоме майно № 15719279 від 28.08.2007 року виданим КП « Одеське міське бюро технічної інвтаризації та реєстрації об`єктів нерухомості». У зв`язку з невиконанням умов кредитного договору позивач звернув стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом прийняття у власність іпотечного майна - будинку, житловою площею 71,8 кв. м. за адресою: [ADDRESS] . Право власності банку у встановленому законом порядку зареєстровано (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (індексний номер : 38233006, номер запису про право власності: 23463104). Згідно листів Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 10.10.2019 року та 11.10.2019 року у спірному будинку зареєстровано місце проживання відповідачів [PERSON] , [PERSON] [PERSON] добровільно зняла місце свого проживання з реєстраційного обліку, що не заперечувалось банком в процесі розгляду справи та підтверджується довідкою про зняття з реєстрації місця проживання особи, виданою Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради 03.01.2018 року та листом відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області від 09.07.2019 року. 07.12.2017 року банк направив відповідачам письмову вимогу про звільнення спірного приміщення протягом чотирнадцяти календарних днів відповідно до умов п. 4.5. іпотечного договору. Докази направлення банком та отримання відповідачами вимоги банку - відсутні. За твердженнями банку на час розгляду справи відповідачі фактично проживають за спірною адресою. За частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (стаття 321 ЦК України ). В порядку статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Зазначене узгоджується із п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року N 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", зазначено наступне, за яким власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Аналіз змісту вищевказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Оскільки житлові права членів сім`ї власника житлового будинку (квартири) є похідними від прав власника цього будинку, то припинення права власності особи на будинок припиняє право членів його сім`ї на користування цим будинком. Відповідно до статті 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення особи, на підставі заяви особи, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку. В рішенні №825/1335/13-а від 1.03.2016 року Верховний Суд України дійшов висновку, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: - позбавлення права власності на житлове приміщення; - позбавлення права користування житловим приміщенням; - про виселення; - визнання особи безвісно відсутньою; - оголошення фізичної особи померлою. Оскільки [PERSON] втратила право власності на домоволодіння, а разом із ним і право користування домоволодінням як похідне від права власності, члени її сім`ї: [PERSON] , [PERSON] також втратили право користування домоволодінням за адресою: [ADDRESS] ) Аналогічні правові позиції викладені у Постановах Верховного Суду України від 05.11.2014 року у справі № 6-158цс14, від 16.11.2016 у справі № 6-709 цс16. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об`єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) на відміну від договору найму (оренди) житла ст. ст. 810, 814 ЦК України. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Разом із тим, заявлена банком вимога про зобов`язання відповідачів звільнити спірне приміщення разом із особистими речами з огляду на норми матеріального права є вимогою про виселення відповідачів. Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так й статті 109 ЖК Української РСР. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Статтею 40 Закону України «Про іпотеку» визначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути вказане в рішенні суду. Оскільки всі визначені банком позовні вимоги як спосіб обраного захисту права власності є взаємопов`язаними як для вирішенні спору по суті, так і його виконання у разі задоволення позову судом, а позивачем не визначено інше постійне жиле приміщення, яке має бути надано відповідачам одночасно з фактичним виселенням, вимоги банку суперечать закону, при частковому задоволенні позову ефективного способу захисту не забезпечують. Вищевикладене виключає задоволення позову.

Outcome: dismissed