Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про спростування недостовірної інформації, яка порочить честь та гідність й ділову репутацію, й відшкодування моральної шкоди. Мотивуючи свої вимоги тим, що 08 червня 2015 року під час слухання в Дарницькому районному суді м. Києва цивільної справи за його позовом до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дочки [PERSON] відповідачка заявила, що він «є людиною, яка вжаває наркотики», «він не людина», що «не має права виховувати дитину», «вчиняє насильницькі дії», «має сім»ю в Броварах», «вигнав старшу дочку надвір», «душив відповідачку разом зі своїм товаришем [PERSON].». Окрім того 01 липня 2015 року в Апеляційному суді м. Києва під час розгляду апеляційної скарги [PERSON] на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 березня 2015 року, [PERSON] завила, що він - батько дитини - «наркоман», «на очах у власної дитини душив її», «власний батько виганяє дітей з квартири, забираючи абсолютно все майно», «[PERSON] живе в Броварах, у нього інша сім»я, на Ахматової він просто приходить, щоб побити мене, пограбувати, зробити там дебоші, які потрібно, всіх тримати в страху і уїхати назад», «він (позивач) вигнав старшу дочку», замість того, щоб помагати, він (позивач) судами гроші видирає», він (позивач) скрипку у дитини украв», «він (позивач) украв документи», «[PERSON] приходив, він бив, він душив при дитині мене», «він (позивач) психічно хворий», «він (позвач) наркоман». Поширена у судових засіданням інформацію про нього порочить честь, гідність та ділову репутацію, яку просить визнати недостовірною та зобов»язати відповідачку у строк не більше трьох робочих днів, починаючи з дня набрання чинності рішенням суду у зазначенй справі спростувати поширені нею недостовірні відомості шляхом подання до Дарницького районного суду м. Києва судді Парамонову М.Л. та судді Апеляційного суду м. Києва Музичко С.Г. письмової заяви про те, що вона в судових засіданнях поширила недостовірну інформацію про нього - [PERSON] у вищезазначених висловах. Вважає, що вказані вислови в судових засіданням порочать його честь, гідність та репутацію, підривають його авторитет, завдають моральних страждань, які він оцінює в 15 000 грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в редакції позовних вимог від 15 жовтня 2015 року (а.с.20-23 том 1) та просив їх задовольнити: визнати вказані вислови відповідачки, заявлені в судових засіданням такими, що не відповідають дійсності, порочить його честі, гідність та ділову репутацію, зобов»язати відповідачку спростувати вказану недостовірну інформацію шляхом подачі до певних суддів заяв із визнанням нею факту розповсюдженої інформації як недостовірної, стягнути з відповідачки на його користь 15 000 грн. 00 коп. моральної шкоди. Відповідач в судове засідання повторно не з»явивився, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на сайті суду. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та заяви позивача. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Зміст цивільно-правового захисту честі, гідності та ділової репутації становлять правовідносини, за яких морально потерпіла сторона наділяється правом вимагати через суд спростування відомостей, які порочать її честь, гідність та ділову репутацію, а друга сторона, яка такі відомості поширила, зобов'язана дати спростування, якщо не доведе, що відомості відповідають дійсності. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Судом встановлено, що інформація, спростування якої вимагає позивач, є результатом участі відповідачки в судовому засіданні по розгляду цивільної справи і в якому безпосередньо приймав участь позивач, й з точки зору сприймання ним цих подій і поширених відповідачкою в залі судового засідання із застосуванням таких мовних засобів, які свідчать про те, що розповсюджена інформація є оціночними судженнями, не виходила за межі судового засідання, не була доступною для сторонніх. Так, ці судження не висвітлені на будь-яких інформаційних носіях, доступних для загального (необмеженого) кола людей. При цьому, доказів тому, що відповідачка розповсюджувала оспорювану інформацію поза межеми судового засідання, матеріали справи не містять. За таких підстав суд вважає, що позивач не довів порушення його права шляхом розповсюдження відносно нього недостовірної інформації поза межами судового засідання, відповідно, ці доводи оцінюються судом, як припущення. Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. Відповідно до частин 1 і 2 статті 47-1 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи та наклепу, є висловлюваннями, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості і ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Інформація, висвітлена стороною у справі під час її пояснень в судовому засіданні, є підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації у разі, коли є звинувачення у скоєнні злочину чи образи, за винятком випадку, коли ця інформація була підставою пред'явленого позову, мала відношення до предмету позову, була доказом у справі та їм судом дана оцінка у судовому рішенні, а так само була предметом апеляційного чи іншого перегляду, в порядку встановленому процесуальним законом, та їм дана оцінка в судовому рішенні. Виклавши, на свій погляд, оціночні судження по доведенню своїх вимог по справі про визначення місця проживання дитини, відповідач скористався своїм правом на судовий захист, передбаченим цивільним процесуальним законодавством. При цьому, зміст вищезазначених та досліджених документів не містить нецензурних висловлювань чи брутальних слів. Критична оцінка відповідачем певних фактів, не може визнаватися відомостями, що порочать особу позивача. Окрім того, суд, надавши правову оцінку обраного позивачем способу захисту особистого немайнового права, вважає його таким, що суперечить закону (в частині зобов»язання відповідача надати заяви окремим суддям певного змісту). Так, відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27 лютого 2009 року N 1 вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27 лютого 2009 року N 1 (далі Постанова N 1), відповідно до якого чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю повязується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Дослідивши поширену інформацію в системному зв'язку з положенням чинного законодавства про захист честі й гідності, суд приходить до висновку, що інформація, спростування якої вимагає позивач, є результатом участі відповідачки в судовому засіданні по розгляду цивільної справи і в якому безпосередньо приймав участь позивач, з точки зору сприймання ним цих подій і поширених відповідачкою в залі судового засідання із застосуванням таких мовних засобів, які свідчать про те, що розповсюджена інформація є оціночними судженнями, а тому, суд приходить до висновку, що ця інформація не носить негативний характер і не принижує честь та гідність позивача, не виходила за межі судового засідання, не була доступною для необмеженого кола осіб, які сприйняли цю інформацію для використання. Оціночні судження не є предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб'єктивної думки й поглядів відповідача, не можуть бути перевіреними на предмет відповідності їх дійсності. Оскільки за висловлювання оціночних суджень відповідач не може бути притягнутим до відповідальності, тому у суду немає правових підстав для задоволення позовних вимог. Оскільки підстав для задоволення позов в частині спростування недостовірної інформації, захист честі, гідності та ділової репутації немає, немає правових підстав й для відшкодування моральної шкоди, яка завдана, на думку позивача, з підстав неправомірних дій відповідачки. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed