Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-26 00:00:00

24 вересня 2014 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом до Миколаївського обласного акціонерного товариства по туризму та екскурсіям «Миколаївтурист» (далі - ПРАТ «Миколаївтурист»). Свої вимоги обґрунтовує тим, що 27 червня 2014 року вона була прийнята на роботу до оздоровчого комплексу санаторного типу для дітей «Сонячний промінь» (далі - ОКСТ «Сонячний промінь») на посаду покоївки. Приблизно через місяць, без її згоди та без відповідного наказу, була переведена на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором - на посаду офіціантки в їдальню. Вона не змогла виконувати обов'язки офіціантки у зв'язку з великим навантаженням, про що повідомила керівництво та просила дати можливість продовжити працювати на посаді покоївки. Отримавши відмову керівника, вимушена була 24 червня 2014 року піти додому. В цей же день її було звільнено за ч. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули. З врахуванням уточнених позовних вимог, просить визнати незаконним наказ № 81 від 24 серпня 2014 року про її звільнення за прогул, поновити на роботі на посаді покоївки, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 серпня 2014 року по день поновлення на роботі. Крім того, вказала, що незаконним звільненням їй заподіяна моральна шкода, яка полягає в моральних стражданнях з приводу позбавлення грошових коштів для забезпечення сім'ї, порушення життєвих зв'язків, неможливості працевлаштування, вказану шкоду вона оцінює в 3000 грн., яку просить стягнути з відповідача. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали у повному обсязі та просили про його задоволення. Позивачка пояснила, що не погоджуючись на переведення, почала виконувати обов'язки офіціантки, побоюючись звільнення з роботи. Однак вказана робота мала інший графік - з 06 год. до 22 год., тоді як на посаді покоївки її режим роботи був з 08 год. до 16 год. 30 хв., який для неї був більш прийнятним. В її обов'язки як покоївки входило прибирання визначеної кількості кімнат у спальному корпусі для відпочиваючих, а в обов'язки офіціантки - розставляти їжу на столи, прибирати та мити посуд. 24 серпня 2014 року вона вийшла на роботу в їдальню о 06 год. і їй повідомили, що в санаторій має заїхати на відпочинок велика група дітей - до 300 чоловік, яких в свою зміну вона має обслуговувати одна. Близько 10 год. вона пішла до директора Беспаленко І.М., повідомивши, що не зможе виконувати цю роботу і просила звільнити її за власним бажанням. Заяву про звільнення не подавала, оскільки Беспаленко І.М. зазначила, що такого звільнення не буде. Після цього вона пішла додому. Вважає звільнення незаконним, оскільки письмову згоду на переведення на посаду офіціантки вона не надавала і відмова від виконання цієї роботи не може вважатись прогулом. Про існування наказу про переведення у зв'язку з виробничою необхідністю вона не повідомлялась та з таким наказом не була ознайомлена. Письмові пояснення з приводу залишення роботи 24 серпня 2014 року у неї не відбирались. Представники відповідача Котова Ю.Ю. та Беспаленко І.М. в судовому засіданні позов не визнали. Пояснили, що [PERSON] дійсно була прийнята на роботу в ОКСТ "Сонячний промінь" на посаду покоївки з 27 червня 2014 року. 04 серпня 2014 року, у зв'язку з виробничою необхідністю, позивачку було переведено на роботу до їдальні строком на один місяць на посаду офіціантки. Виробнича необхідність була викликана заїздом на відпочинок великої кількості дітей, задля відвернення обставин, які можуть поставити під загрозу їх нормальні життєві умови, зокрема їх нормальне та своєчасне харчування. Підприємством було виграно тендер на оздоровлення дітей, однак не було необхідної кількості офіціантів для обслуговування відпочиваючих в їдальні. Роботи за посадами покоївки та офіціанта є ідентичними - прибирання. Оскільки переведення будо викликано виробничою необхідністю, то згоди [PERSON] на її переведення не вимагалося, а відповідно і знайомити її з наказом про переведення на іншу роботу не було необхідності. Обов'язки по прибиранню кімнат та коридорів у спальному корпусі замість покоївки виконувала директор Беспаленко І.М. [PERSON] залишила роботу 24 серпня 2014 року та не вийшла на роботу 25 серпня 2014 року. В неї було витребувано письмові пояснення, від надання яких вона відмовилася 25 серпня 2014 року. Вважають звільнення законним, а також зазначили, що підприємство працює сезонно, тому поновлення на роботі позивачки є неможливим. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, представників відповідача, вивчивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Як вбачається з копій довідок з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України № 834078 та АА №485763, ОКСТ «Сонячний промінь» є філією (відокремленим підрозділом ПрАТ «Миколаїввтурист», без права юридичної особи. Згідно листа ОКСТ "Сонячний промінь" від 16 жовтня 2014 року № 34, на підприємстві не створювався профспілковий комітет та [PERSON] не є членом профспілки. Позивачка [PERSON] була прийнята на роботу до ОКСТ «Сонячний промінь» на посаду покоївки з 27 червня 2014 року, що підтверджується копією її трудової книжки та копією наказу по ОКТС «Сонячний промінь» № 57 від 27 червня 2014 року. 02 серпня 2014 року позивачка була переведена на посаду офіціантки в їдальню, що підтвердили в судовому засіданні як позивачка та і представники відповідача, а тому цю обставину суд вважає доведеною. Згідно копії наданого представниками відповідача наказу про виробничу необхідність від 02 серпня 2014 року (без номера), у зв'язку із заїздом з 02 серпня 2014 року до ОКСТ «Сонячний промінь» великої кількості дітей, задля відвернення обставин, які можуть поставити під загрозу їх нормальні життєві умови, зокрема їх нормальне та своєчасне харчування, у зв'язку із великою завантаженістю столової та нехваткою професійних офіціанток, поставлено в обов'язок покоївок функції та обов'язки офіціантів на строк до одного місяця (до 02 вересня 2014 року), з оплатою праці за виконану роботу з розрахунку не нижче середнього заробітку за виконання роботи покоївки. З цієї ж підстави, згідно наказу №9 від 04 серпня 2014 року, [PERSON] була тимчасово переведена з 04 серпня 2014 року офіціантом в їдальню на строк до одного місяця (до 02 вересня 2014 року), зі звільненням від виконання основних обов'язків покоївки. При цьому, з вказаними наказами на переведення [PERSON] не була ознайомлена, що підтвердили в судовому засіданні як позивачка, так і представники відповідача. Згідно табелів обліку використання робочого часу за червень, липень, серпень 2014 року, робота на посаді покоївки передбачає 8-ми годинний робочий день з двома вихідними на тиждень, а робота офіціантки - 12-ти годинний робочий день з чергуванням двох робочих змін з двома вихідними. З копій посадових інструкцій прибиральниці (покоївки) та офіціантки ОКСТ «Сонячний промінь» вбачається, що в обов'язки покоївки входить прибирання кімнат та холів, а в обов'язки офіціанта - обслуговування в їдальні відпочиваючих - сервірування столів, подача блюд, прибирання та миття обідніх столів, посуду, інвентарю. Відомості про ознайомлення [PERSON] з посадовими інструкціями покоївки та офіціантки відсутні. Посилання представників відповідача на те, що вказані роботи за посадами покоївки та офіціантки є ідентичними суд не приймає до уваги, оскільки вказані посади мають різний режим роботи та різні за змістом та об'ємом обов'язки. Таким чином, посада офіціантки є іншою роботою, не обумовленою трудовим договором, укладеним з [PERSON] при прийнятті її на роботу. Згідно ст. 31 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), власник або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором. Відповідно до ст. 33 КЗпП України, тимчасове переведення працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, допускається лише за його згодою. Власник або уповноважений ним орган має право перевести працівника строком до одного місяця на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди, якщо вона не протипоказана працівникові за станом здоров'я, лише для відвернення або ліквідації наслідків стихійного лиха, епідемій, епізоотій, виробничих аварій, а також інших обставин, які ставлять або можуть поставити під загрозу життя чи нормальні життєві умови людей. Таким чином, переведення працівника без його згоди, на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, може мати місце лише за надзвичайних умов, які, на думку суду, у даному випадку були відсутні. Посилання представників відповідача на наявність обставин, що ставили під загрозу нормальні життєві умови дітей, які прибули на відпочинок, суд вважає безпідставним, оскільки надаючи відповідні послуги та приймаючи участь у тендері на оздоровлення дітей, адміністрація підприємства мала передбачити наслідки отримання перемоги у тендері та забезпечити належні умови для оздоровлення дітей. Крім того, будь-яких доказів щодо наявності загрози нормальним життєвим умовам дітей представниками відповідача не надано. Крім того, незалежно від необхідності згоди працівника на його переведення, він має бути ознайомлений з наказом про переведення на іншу роботу, що не було виконано керівництвом ОКСТ «Сонячний промінь». З врахуванням викладених обставин, суд дійшов висновку, що [PERSON] була переведена на посаду офіціантки без її згоди, без наявності на те законних підстав. З дня переведення і до дня звільнення адміністрація безпідставно вимагала від позивачки виконання обов'язків, не передбачених укладеним з нею трудовим договором. Згідно копії наказу директора ОКСТ «Сонячний промінь» № 81 від 24 серпня 2014 року, [PERSON] звільнена з роботи з посади покоївки за п. 4 ст. 40 КЗпП України, що передбачає звільнення за прогул. Однак, як причина звільнення в наказі зазначено - з ініціативи працівника. З копії книги обліку робочого часу вбачається, що в день звільнення - 24 серпня 2014 року, їй було видано трудову книжку. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Так, дійсно, як підтвердила в судовому засіданні позивачка, вона, вийшовши на роботу 24 серпня 2014 року о 06 год. ранку, після розмови з директором Беспаленко І.М. про неможливість подальшого виконання обов'язків офіціантки, залишила роботу в їдальні і пішла додому, тобто була відсутня на підприємстві більше трьох годин протягом робочого дня, що також підтверджується копією табеля обліку робочого часу за серпень 2014 року. Звільнення за вчинення прогулу (в тому числі і за відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) є дисциплінарним стягненням і повинне здійснюватися з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень. Відповідно до ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинні врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівникові під розписку. Як вбачається з наданих представниками відповідача письмових доказів - доповідної записки про відсутність працівника на робочому місці, акту відсутності працівника на роботі, вимоги про надання пояснення, акту про відмову надати пояснення в письмовій формі, [PERSON]. була відсутня на роботі на протязі робочого дня 25 серпня 2014 року з 08 год. до 17 год. В цей же день директор Беспаленко І.М. надала їй строк у три робочі дні для надання письмових пояснень про причини відсутності на роботі 25 серпня 2014 року, тобто до 28 серпня 2014 року та було складено акт про відмову [PERSON] надати пояснення. Вказані документи є суперечливими між собою за змістом. Так, в доповідній завідуючої господарством Бочарової Л.М. зазначено, що [PERSON] була відсутня на роботі на протязі всього робочого дня 25 серпня 2014 року з 08 год. до 17 год. і спроби зв'язатися з нею по мобільному та домашньому телефонам були безуспішні. В акті ж про відмову надати пояснення в письмовій формі зазначено, що 25 серпня 2014 року [PERSON] відмовилась надати письмові пояснення про причини її відсутності на роботі в цей день. Крім того, у вказаних документах йде мова про відсутність [PERSON] на роботі 25 серпня 2014 року, тоді як наказом № 81 від 24 серпня 2014 року вона вже була звільненою за п. 4 ст. 40 КЗпП України з 24 серпня 2014 року. Будь-яких доказів того, що у [PERSON] відбирались письмові пояснення з приводу її відсутності на роботі 24 серпня 2014 року, представниками відповідача не надано, тобто при винесенні наказу про звільнення за прогул не дотримано вимог законодавства щодо застосування дисциплінарних стягнень, не з'ясована поважність причини відсутності на роботі Семенюк 24 серпня 2014 року та не враховано інші обставини, передбачені ст. 149 КЗпП України. З врахуванням викладених обставин, суд дійшов висновку, що до отримання від [PERSON] письмових пояснень щодо причин невиходу на роботу, у керівництва підприємства не було законних підстав для її звільнення за прогул, а тому наказ №81 від 24 серпня 2014 року про звільнення [PERSON] за ч. 4 ст. 40 КЗпП України видано з порушеннями вимог трудового законодавства, і вимоги позивачки про визнання його незаконним, поновлення її на роботі на посаді покоївки та стягнення заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Час вимушеного прогулу за період з дня звільнення - 24 серпня 2014 року по день поновлення на роботі - 27 листопада 2014 року складає 2 місяці 4 дні. [PERSON] відпрацьовано один повний місяць - липень 2014 року, у якому за 19 робочих днів нею отримана заробітна плата у розмірі 895 грн. 42 коп., тобто середньоденний заробіток складає 47 грн. 13 коп. (895,42:19), що підтверджується копією табеля обліку використання робочого часу робочого часу та копією відомості нарахування заробітної плати за липень 2014 року. Стягненню з відповідача підлягає заробітна плата за час вимушеного прогулу у розмірі 2874 грн. 78 коп. (895 грн. 42 коп. х 2 міс. + 47 грн. 13 коп. х 4 дні). Посилання представників відповідачів на неможливість поновлення [PERSON] на роботі у зв'язку з сезонністю роботи підприємства суд не може прийняти до уваги, оскільки з позивачкою було укладено безстроковий трудовий договір. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його прав привело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зі змісту п. 5 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доводи позивачки про те, що вона зазнала моральних страждань з приводу позбавлення грошових коштів для забезпечення сім'ї, порушення життєвих зв'язків, неможливості працевлаштування, суд не приймає до уваги, оскільки вони не підтверджуються жодним належним та допустимим доказом. Судові витрати, згідно ст.88 ЦПК України, слід покласти на відповідача.

Outcome: partial