Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-13 00:00:00

14 травня 2020 року позивачка звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що 20 жовтня 2017 року вони перебувають у зареєстрованому шлюбі, про що Миколаївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області 20 жовтня 2017 року зроблено відповідний актовий запис №740. [INFO] , від шлюбу народилася донька [PERSON] , про що Миколаївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області 10 лютого 2018 року, складено відповідний актовий запис №124. З березня 2019 року вони разом не проживають, відповідач проживає у м. Миколаїв. Шлюбні відносини між ними фактично призупинилися. Шлюб між позивачем та відповідачкою носить формальний характер, а тому збереження шлюбу буде суперечити їх спільним інтересам. На даний час, вони сімейного життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують. Подальше спільне життя подружжя і збереження родини неможливі, тобто родина розпалась остаточно і очевидна неможливість її збереження, посилається на ч. 3 ст.105, ст. 110 СК України. 14.07.2020 року від позивачки надішла заява, в якій вона просить суд провести судове засідання без її участі, позивні вимоги підтримує в повному обсязі. 10.07.2020 року від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав у повному обсязі, на примирення з позивачкою не згоден. Частиною 3 ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Зважаючи на те, що відповідач визнав позовні вимоги у повному обсязі, суд вважає можливим ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Із матеріалів справи вбачається, що сторони зареєстрували шлюб 20 жовтня 2017 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] виданим Миколаївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області за актовим записом № 740 (а.с. 4). Від спільного життя сторони мають неповнолітнього доньку: [PERSON] 2018 року народження, що підтверджується ксерокопією її свідоцтва про народження (а.с. 5). Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясувавши фактичні стосунки подружжя, дійсні причини позову, постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Тому суд встановив, що сторони припинили шлюбні відносини, та разом не проживають, а їх шлюб носить формальне значення та не відповідає своєму призначенню, тому суд, вважає що за таких обставин подальше сумісне життя подружжя не можливе і їхній шлюб має бути розірвано. Як вбачається з свідоцтва про шлюб, після реєстрації шлюбу позивачка у зв`язку з реєстрацією шлюбу змінила своє прізвище " [PERSON] " на " [PERSON] ". Згідно ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Отже, вирішення питання про те, яким прізвищем іменуватися після розірвання шлюбу є виключним правом того, хто у зв`язку із шлюбом змінив своє прізвище.

Outcome: approved