Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

18.10.2017 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про захист прав споживача шляхом визнання договору недійсним. В обґрунтування заявлених вимог він зазначив, що 20.09.2017 року між ним та ТОВ «Єврокар Україна» було укладено договір фінансового лізингу №3608 (далі договір), згідно якого предметом Лізингу по даному договору є автомобіль Ravon, комплектації «R2comfort». Лізингоодержувач, зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього Договору, за наступних обставин. У вересні 2017 р. в мережі інтернет, він знайшов оголошення про продаж автомобіля марки «ВАЗ 2170» за ціною 95000 грн. розміщене працівниками відповідача, зателефонував менеджеру, який йому розяснив, що дійсно такий транспортний засіб є в наявності. 20 вересня 2017 р. він приїхав до офісу компанії в м. Дніпро і менеджер компанії пояснив, що він повинен спочатку сплатити передплату (аванс) за транспортний засіб в розмірі 20000,00 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть йому в користування предмет лізингу, який буде доставлений в автосалон м. Краматорськ, де він зможе його отримати. Після сплати зазначеної суми відповідач запропонував йому підписати договір, при цьому не надавши йому можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, завірив його в тому, що всі істотні умови договору він пояснив, та спонукав його підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на нього чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Повернувшись додому та уважно прочитавши договір йому стало зрозуміло, що його було введено в оману: інформація яка була йому надана не відповідає умовам договору, предметом лізингу є інший автомобіль, вартість предмета лізингу становить 7159 доларів США, що на дату укладення договору в гривневому еквіваленті згідно обмінного курсу долара США становить 189000 грн., що значно вище суми яка пропонувалась раніше, а кошти, які були ним сплачені- це Комісія за організацію Договору, а не аванс. Він звернувся до представників компанії з зазначених питань, але він запевнив його, що все нормально, невідповідність умов договору інформації, яка була надана спочатку, є лише формальністю і автомобіль незабаром буде йому передано. Через деякий час в телефонному режимі представник ТОВ «ЄВРОКАР Україна» повідомив його, що зазначений в договорі автомобіль поставлений йому не буде та запропонував автомобіль іншої моделі та доплатити ще 40000 грн. або повернути сплачений авансовий платіж, для чого йому необхідно надати заяву про розірвання договору та повернення коштів. Перечитавши ще раз умови договору, він впевнився що потрапив у халепу: а ні автомобіля, а ні грошових коштів від відповідача він в добровільному порядку не отримає. Просить суд визнати договір фінансового лізингу №3608 від 20.09.2017 року недійсним, стягнути з ТОВ «Єврокар Україна» на його користь сплачені кошти в розмірі 20000,00 грн., моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. В судове засідання представник відповідача не зявився по невідомим суду причинам, хоча про час слухання справи був належним чином повідомлений, судовими повістками, які були направлені рекомендованою поштою з повідомленням, про що свідчать повернуті конверти. Клопотання про відкладення слухання справи від нього також не надходило. За таких обставин судом на підставі ст.ст. 224-226 ЦПК України прийнято рішення про заочний розгляд справи. Заслухавши думку представника позивача, повно та всебічно дослідивши обставини справи, суд встановив такі обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 20.09.2017 року між позивачем [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна» укладений кредитний договір фінансового лізингу №3608, згідно умов якого відповідач зобовязався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у його користування автомобіль Ravon, комплектації «R2comfort», а позивач зобовязався прийняти предмет лізингу та сплачувати передбачені даним договором платежі. (а.с. 4-11). В п.1.2 договору зазначено, що вартість предмета лізингу на момент укладення даного Договору зазначається у даному Договорі та в Додатку №1. Відповідно до п.1.7 Договору, предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених в п. 9.6 ст. 9 Договору. На виконання умов договору фінансового лізингу позивачем [PERSON] було сплачено на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» грошові кошти в розмірі 20000,00 грн., які він вважав авансом за транспортний засіб, що підтверджується квитанцією за № ПН 7196 від 20.09.2017. (а.с. 13). Відповідно до ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг", договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Чинним законодавством чітко передбачено, що послуги з фінансового лізингу можуть надаватися тільки юридичною особою, що має статус фінансової установи та має ліцензію на здійснення лізингових послуг. Частино 2 ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. З наведеного вбачається, що чинним законодавством не передбачено лізинговий платіж повязаний з укладенням самого договору фінансового лізингу. У відповідності до п.п. 2 п.6 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», у разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: договір може бути визнаним недійсним у цілому. Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У п.12.1. договору зазначено, що лізингодавець який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.1.7., та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та\\або частини авансових платежів, 20 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Дана норма обмежує права споживача передбачені ЗУ «Про захист прав споживачів»; «Про фінансовий лізинг» та ЦК України, зокрема вони не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін договору, його положення в цілому містять істотний дисбаланс прав та обовязків сторін договору, а тому на шкоду споживача, є несправедливими і порушують вимоги чинного законодавства. Пункти 4 ч.5 ст. 11; ч.ч.1-2, п.3 ч.3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачають, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати до договорів із споживачем умови, які є несправедливим, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу, а також встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Відповідно до ч. 6 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно п.14 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Враховуючи положення п.п. 2 п. 6 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: договір може бути визнаним недійсним у цілому. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист споживачів» №5 від 12.04.1996 року, умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними. Частиною 1 ст. 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Статтею 15 Закону України «Про захист прав споживачів», передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Крім того, споживач має право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця), що передбачено п. 4 ч. 1ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно зі ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Так, позивачу було невірно розтлумачено інформацію щодо предмету лізингу, умови грошових зобовязань, а також дата підписання договору. Згідно ст.ст. 22,23 ЦК України, особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди "під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 5 даної Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. З урахуванням зазначеного, суд вбачає наявність спричинення позивачу моральної шкоди, яку йому повинен відшкодувати відповідач. Оцінивши в сукупності всі докази у справі, суд вважає доведеним спричинення відповідачем ТОВ «Єврокар Україна» позивачеві шкоди, провину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий звязок між винною поведінкою відповідача та настанням у позивача негативних наслідків, а звідси й завдання йому моральної шкоди. Обговорюючи розмір відшкодування моральної шкоди, в рамках заявлених позовних вимог, з врахуванням встановлених судом обставин характеру спричиненої шкоди, та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає можливим стягнути на його користь з ТОВ «Єврокар Україна» - 10000,00 гривень, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які позивач переживає та які переносить на теперішній час. Суд виходить із того, що вина відповідача у спричинені моральної шкоди доведена. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги доводи представника позивача, щодо порушення його прав з боку відповідача,

Outcome: approved