Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить суд поновити право власника, яке порушено та вселити його у квартиру [ADDRESS] , визначити порядок користування зазначеною квартирою, надавши у користування [PERSON] користування на належні йому 3/8 частин у праві власності на квартиру, житлову кімнату площею 11,1 кв.м, комору, площею 2,6 кв.м. у користування співвласника [PERSON] , на належні їй 5/8 частин спірної квартири надати житлову кімнату площею 17,8 кв.м., балкон, площею 3,0 кв.м., та залишити місця загального користування: коридор площею 5,9 кв.м., кухня площею 5,0 кв.м., вбиральня сполученої з ванною кімнатою площею 2,3 кв.м. у спільному користуванні співвласників. Позивач в обґрунтування своїх вимог за позовом зазначив, що спірною є двокімнатна ізольована квартира №38 , загальною площею 45,6 кв.м, звою площею 28,9 кв.м , розташована на п`ятому поверсі п`яти поверхового житлового будинку за адресою - [ADDRESS] . Квартира належить за правом спільної часткової власності: 3/8 частин квартири, мені [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.09.2017 року за реєстровим №1-423; 5/8 частин квартири, відповідачеві [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 20.01.2018 року, серія та номер договору №27. Зазначена квартира складається з таких приміщень: коридору площею 5,9 кв.м, площею 5,0 кв.м, вбиральні сполученої з ванною кімнатою площею 2,3 кв.м, комори ею 2,6 кв.м, балкона площею 3,0 кв.м, житлової кімнати 11,1 кв.м, житлової кімнати кв.м.. Колишніми власниками спірної квартири були: мій батько [PERSON] , який помер [INFO] та його дружина [PERSON] , що померла [INFO] . Батько позивача та [PERSON] мешкали в квартирі до самої смерті. На теперішній час у квартирі мешкають невідомі особи, зі слів сусідів позивач дізнався, що ці люди мешкають у квартирі з дозволу відповідача та платять йому орендну плату, позивач декілька разів намагався потрапити до квартири, але двері завжди були зачинені. Загальна площа спірної квартири складає 45,6 кв.м, житлова площа складає - 28,9 кв.м. Тобто на 3/8 частки квартири, що належить йому на праві приватної власності покладено 17,1 кв.м загальної площі, 10,8 житлової площі. На 5/8 часток квартири відповідача покладено 28,5 кв.м загальної площі, 18 кв.м. житлової площі. Позивач вважає, що порядок користування квартирою можливо визначити наступним чином: йому виділити у користування житлову кімнату площею 11,1 кв.м, а відповідачеві надати у користування кімнату площею 17,8 кв.м. Такий порядок користування житловою площею відповідає їх з відповідачем ідеальним часткам у праві власності. Додатково вважає за можливе, закріпити за ним особисте користування коморою площею 2,6 кв.м, за особистим користуванням відповідач балкон площею 3,0 кв.м. Приміщення загального користування: коридор площею 5,9 кв.м, кухня площею 5,0 кв.м, вбиральня сполученої з ванною кімнатою площею 2,3 кв.м, можливо залишити у спільному користуванні сторін. У судове засідання представник позивача не з`явився, повідомлявся про дату та час слухання справи своєчасно та належним чином, надав суду заяву з проханням розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явилася хоча про час, дату та місце слухання справи повідомлялася у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомляла, відзив на позовну заяву не надходив, а тому суд за згодою представника позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч.3 ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Згідно ч.5 ст.128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК Україна, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасним існуванням умов, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд. Відповідно до ст.283 ЦПК України, відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що предявляється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що надані підприємствами - виробниками/виконавцями житлово-комунальних послуг відомості про заборгованість є неправомірними , які порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права. Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ході судового розгляду встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.09.2017 року за реєстровим №1-423; на праві власності належить 3/8 частин квартири №38 , загальною площею 45,6 кв.м, звою площею 28,9 кв.м, розташована на п`ятому поверсі п`яти поверхового житлового будинку за адресою - [ADDRESS] . 5/8 частин зазначеної квартири належить відповідачеві [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 20.01.2018 року, серія та номер договору №27. Як встановлено у ході судового розгляду позивач у добровільному порядку не може потрапити до квартири, оскільки там мешкають невідомі йому люди. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. З статті 383 ЦК України вбачається, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 14 постанови пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири, або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням, якщо про це заявлено позов. У п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року №7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" роз`яснено, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення, визначення порядку користування. Як вбачається з висновку №6151 за результатами проведення будівельно - технічної експертизи, виконаного 25 березня 2019 року Харківським науково - дослідним інститутом судових експертиз ім. Засл проф. М.С. Бокаріуса, з технічної точки зору визначити порядок користування житловою квартирою [ADDRESS] , надавши у користування [PERSON] на належні йому 3/8 частин у праві власності: житлову кімнату площею 11,1 кв.м., комору площею 2,6 кв.м., у користування [PERSON] на належні їй 5/8 частин у праві власності: житлову кімнату площею 17.8 кв.м., балкон площею 0,9 кв.м, залишивши місця загального користування: коридор площею 5,9 кв.м., кухню площею 5,0 кв.м., вбиральню сполучену з ванною площею 2,3 кв.м., у спільне користування співвласників можливо. Враховуючи даний висновок, той факт, що позивач є співвласником спірної квартири , суд приходить до висновку про необхідність вселення і виділення у індивідуальне користування йому, як співвласнику, площею 11,1 кв.м., комору площею 2,6 кв.м., Приміщення - коридор - коридор площею 5,9 кв.м., кухню площею 5,0 кв.м., вбиральню сполучену з ванною площею 2,3 кв.м. залишити в спільному користуванні співвласників. Визначаючи порядок користування спірною квартирою у зазначений спосіб суд виходить з того, що іншого варіанту визначення порядку користування квартирою фактично не існує, інші кімнати у користування позивача виділені бути не можуть. На підставі встановлених під час судового розгляду справи обставин, суд вважає за можливе усунути перешкоди у здійсненні позивачем свого права користування належним йому на підставі спільної часткової з відповідачем власності нерухомим майном, поновити порушене право позивача на користування спірною квартирою шляхом його вселення до неї, забезпечити позивачу безперешкодне користуватися місцями загального користування спірної квартири. На підставі викладеного і

Outcome: approved