Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-05 00:00:00

Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (надалі - АТ «Альфа-Банк») звернулось до суду з позовом до [PERSON] , приватного нотаріуса Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Арнаутової Тетяни Анатоліївни (надалі - приватного нотаріуса Арнаутової Т.А.) з вимогами визнати недійсним Свідоцтво про право [PERSON] на спадщину № 2556, видане 20.12.2018 приватним нотаріусом Арнаутовою Т.А. на 25/100 частин у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] , а також скасувати запис про проведену державну реєстрацію права власності [PERSON] на зазначену частину. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що вказана квартира є предметом іпотеки за іпотечним договором, укладеним ТОВ «УніКредитБанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», з [PERSON] 27.05.2008 у забезпечення виконання зобов`язань останнього за кредитним одговором від 27.05.2008. Позичальник свої зобов`язання по поверненню кредиту не виконав та здійснив відчуження частини заставного майна без згоди іпотекодержателя, шляхом укладення 22.06.2003 договору дарування, за яким подарував вказану частину квартири [PERSON] , у зв`язку з чим на підставі ст.ст.614, 215 ЦК України вказаний договір дарування є нікчемним. Разом з тим, після смерті [PERSON] , 25/100 частин у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] , які йому належали, успадкувала [PERSON] , якій 20.12.2018 приватним нотаріусом Арнаутовою Т.А. було видано свідоцтво про право на спадщину. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] повністю підтримала позовні вимоги та з викладених у позові підстав просила суд його задовольнити. Вона пояснила, що право власності на 25/100 частин у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] , які успадкувала [PERSON] , належало [PERSON] до 27.05.2008, коли він продав вказану частину квартири [PERSON] , після чого останнім квартиру в цілому, у тому числі і частку, що належала [PERSON] , передав в іпотеку банку. Проте з невідомих причин реєстрацію переходу речового права на частку квартири від [PERSON] до [PERSON] проведено не було, у відповідному реєстрі власником цієї частини продовжував бути [PERSON] , що і стало підставою для помилкової видачі приватним нотаріусом Арнаутовою Т.А. [PERSON] свідоцтва про право на спадщину. Відповідач [PERSON] до суду не з`явилась, належним чином повідомлялась про час та місце розгляду справи. Її представник [PERSON] подала до суду відзив, згідно з доводами якого позовні вимоги сформовано хаотично, нелогічно, спотворено, позивачем не наведено жодного доказу, на підставі якого можна припустити, що будь-які права чи обов`язки позивача порушено відповідачами та третьою особою. Згода банку на укладення у 2003 році договору дарування частини спірної квартири потрібна не була, оскільки на той час це майно в іпотеці не перебувало. В судове засідання представник відповідача [PERSON] [PERSON] не з`явилась, належним чином повідомлялась про час та місце розгляду справи. На підставі ст.223 ЦПК України суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у її відсутності. Приватний нотаріус Арнаутова Т.А. подала до суду відзив, у якому свою позицію обґрунтовувала тим, що після звернення [PERSON] до неї з метою оформлення права на спадщину після смерті [PERSON] , нею було подано запит до КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», згідно з отриманою інформацією станом на 31.12.2012 квартира [ADDRESS] належала кільком співвласникам, у тому числі 25/100 її частин - [PERSON] . Вказана інформація щодо речового права [PERSON] відповідала записам у Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Маючи на руках дублікат нотаріально посвідченого договору дарування від 22.06.2003 № 4831, дружині померлого [PERSON] - [PERSON] нею було видано свідоцтво про право на спадщину. Зі змісту іпотечного договору від 27.05.2008 вбачається, що квартира [ADDRESS] на момент передання її в іпотеку належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного того ж дня, проте право власності [PERSON] на вказану квартиру не виникло на момент укладення договору іпотеки, оскільки не було зареєстровано у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, у той час як Витяг з вказаного Реєстру був необхідний для реєстрації іпотеки, чим було порушено ст.182 ЦК України. Договір дарування частини квартири, який позивач вважає нікчемним, був укладений у 2003 році, задовго до передання квартири в іпотеку. При видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину приватний нотаріус Арнаутова Т.А. керувалась наданими документами, даними Державного реєстру прав, не мала підстав для відмови у видачі вказаного свідоцтва. В судовому засіданні приватний нотаріус Арнаутова Т.А. вимоги позовної заяви не визнала, пояснила, що дійсно, у зв`язку з відсутністю у [PERSON] оригіналу договору від 22.06.2003 дарування 25/100 частин квартири [ADDRESS] спадкодавцю [PERSON] , нею було отримано його дублікат від приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Зубарєва І.Ю. З підстав, викладених у відзиві, просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповіді на відзив представником позивача не подавались. В судовому засіданні [PERSON] пояснила, що заборгованість [PERSON] за кредитним договором стягнута в судовому порядку, проте відповідне рішення на даний час не виконане, тому права АТ «Альфа-банк» є порушеними у зв`язку з переходом права власності на частину квартири, яка перебуває в іпотеці банку, до іншої особи. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] до суду не з`явився, належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, письмових пояснень у справі не подавав. Залучена судом до участі у справі третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Н.Ю. (надалі - приватний нотаріус Гончаренко Н.Ю.) до суду не з`явилась, належним чином повідомлялась про час та місце розгляду справи, клопотала про розгляд справи у її відсутності. Згідно з письмовими поясненнями третьої особи, на момент укладення [PERSON] договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , реєстрація прав власності на нерухоме майно регулювалась Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002, за положеннями якого проведення такої державної реєстрації до повноважень нотаріусів не належало, обов`язок звернення до компетентних органів (бюро технічної інвентаризації) з метою її проведення покладався на власників об`єктів нерухомого майна або належним чином уповноважених ними осіб. При посвідченні 27.05.2008 договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , приватним нотаріусом Гончаренко Н.Ю. в усіх співвласників було вилучено оригінали правовстановлюючих документів, у тому числі і оригінал договору дарування від 22.06.2003 на 25/100 вищезазначеної спірної квартири на ім`я [PERSON] . Одночасно з укладенням договору купівлі-продажу зазначена квартира новим власником [PERSON] була передана в іпотеку ТОВ «УніКредитБанк», при цьому передача такого майна в іпотеку до проведення державної реєстрації права власності була передбачена ч.2 ст.5 Закону України «Про іпотеку» у редакції, що діяла на той час. Таку можливість передбачала і чинна на той час Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 22.02.2012, а тому при укладенні та посвідченні вищезазначених договорів сторонами та нотаріусом було дотримано вимоги діючого законодавства, і лише невиконання власником нерухомості своїх обов`язків щодо завершення процедури реєстрації свого права власності на нерухоме майно створило спірну ситуацію. На підставі ст.223 ЦПК України суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутності третіх осіб. Заслухавши думки та пояснення учасників процесу, вивчивши відзиви та письмові пояснення, дослідивши надані матеріали, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Статтею 346 ЦК України передбачено підстави припинення права власності. До таких підстав, зокрема, належить відчуження власником свого майна. Як вбачається з договору дарування від 22.06.2003, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю., [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв в дар 25/100 частин комунальної квартири [ADDRESS] . Судом встановлено, що 27 травня 2008 року [PERSON] уклав з ТОВ «УніКредитБанк» кредитний договір, за умовами якого отримав грошові кошти в сумі 350000,00 доларів США на умовах повернення до 27 травня 2028 року зі сплатою відсотків за ставкою 11 % річних, цільове призначення - для придбання квартири [ADDRESS] . Згідно з п.3.1 вказаного договору, виконання позичальником зобов`язань за цим договором забезпечується квартирою [ADDRESS] згідно Іпотечного договору № MRTG-000000013119/S від 27.05.2008. З договору купівлі-продажу від 27.05.2008, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Н.Ю., вбачається, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , остання - діючи від свого імені та від імені своїх малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , продали, а [PERSON] прийняв у власність на умовах купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] . Зі змісту вказаного договору вбачається, що 25/100 частин вищезазначеної квартири на момент укладення договору купівлі-продажу належали [PERSON] на підставі договору дарування від 22.06.2003, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю. Отже, зі змісту вказаного договору вбачається, що право власності на 25/100 частин квартири [ADDRESS] , які на підставі договору дарування від 22.06.2003 належали [PERSON] , за договором купівлі-продажу перейшло до [PERSON] в результаті відчуження попереднім власником. Судом встановлено також, що 27.05.2008 між ТОВ «УніКредитБанк» та [PERSON] укладено Іпотечний договір № MRTG-000000013119/S, за умовами якого Іпотекодавець [PERSON] передав Іпотекодержателю ТОВ «УніКредитБанк» в іпотеку нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , яка належить йому на праві власності, що підтверджується договором купівлі-продажу від 27.05.2008, посвідченим приватним нотаріусом Гончаренко Н.Ю. за реєстровим № 3143, зареєстрованим у Державному реєстрі правочинів за № 2918546. Згідно зі ст.5 вказаного договору, Іпотекодавець погоджується з тим, що протягом дії цього договору він не має права без письмової згоди Іпотекодержателя вчиняти чи опосередковано сприяти вчиненню наступних дій (в тому числі укладати відповідні правочини): зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт предмета іпотеки (зокрема, здійснювати перепланування) чи іншим способом змінювати цільове призначення (користування) предмета іпотеки; передавати предмет іпотеки в наступну іпотеку, оренду; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки у спільну власність; не прописувати (не реєструвати) право проживання будь-яких осіб на площі предмета іпотеки без попередньо отриманої на те письмової згоди Іпотекодержателя. Заборона відчужувати предмет іпотеки без згоди іпотекодержателя передбачена ст.9 Закону України «Про іпотеку». Крім того, згідно з ч.3 ст.12 вищезазначеного Закону, правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У суду відсутні підстави вважати нікчемним договір від 22.06.2003 дарування [PERSON] [PERSON] 25/100 частин квартири [ADDRESS] з підстав ненадання згоди на відчуження цього майна Іпотекодержателем, оскільки вказана квартира була передана в іпотеку зі спливом майже п`яти років після укладення вказаного договору дарування, і її передачі в іпотеку фінансовій установі передував наступний перехід права власності на 25/100 її частин від [PERSON] до [PERSON] за договором купівлі-продажу. Відтак, суд вважає неспроможною зазначену у позовній заяві підставу для визнання недійсним свідоцтва про право [PERSON] на спадщину. Разом з тим, згідно з правовими позиціями, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19), а також від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові. Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. З матеріалів справи судом встановлено і учасниками процесу не оспорюється, що 20 грудня 2018 року приватним нотаріусом Арнаутовою Т.А. [PERSON] видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, додаткове, серія та номер: 2556, на майно після смерті [PERSON] - 25/100 частин у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] , яке належало спадкодавцеві на підставі договору дарування від 22.06.2003, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю. Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 223388105 від 10.09.2020, право власності [PERSON] на 25/100 частин квартири [ADDRESS] зареєстроване приватним нотаріусом Арнаутовою Т.А. на підставі вищезазначеного свідоцтва про право на спадщину за законом 20.12.2018. Відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, зазначені у цій Інформації, свідчать про те, що у Реєстрі прав власності на нерухоме майно наявний запис про державну реєстрацію 04.03.2004 права приватної спільної часткової власності [PERSON] на 25/100 частин спірної квартири на підставі договору дарування від 22.06.2003. Вказана Інформація не містить відомостей про проведення державної реєстрації права власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 27.05.2008, посвідченого приватним нотаріусом Гончаренко Н.Ю., за яким до [PERSON] перейшло право власності на цілий об`єкт нерухомого майна. Непроведення такої реєстрації речового права підтверджується також письмовою інформацією КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 29.07.2021 №6002/04.12/21, згідно з якою замовлення (звернення) щодо проведення реєстрації права власності за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 27.05.2008, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Н.Ю., в наявних архівних матеріалах відсутнє. Станом на 31.12.2012 реєстрація права власності на підставі вищезазначеного договору КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» не проводилась. Порядок проведення державної реєстрації права власності та права користування (сервітуту) на об`єкти нерухомого майна на момент укладення та посвідчення приватним нотаріусом Гончаренко Н.Ю. 27.05.2008 договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , за яким право приватної власності на цілу квартиру, у тому числі і на належні [PERSON] за договором дарування від 22.06.2003 25/100 її частин, перейшло до [PERSON] , регулювався Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 (з наступними змінами). Згідно з п.п.1.3, 1.5, 2.3 вказаного Положення, державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць. Право власності на нерухоме майно фізичних та юридичних осіб, у тому числі іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а також територіальних громад в особі органів місцевого самоврядування та держави в особі органів, уповноважених управляти державним майном, підлягає обов`язковій реєстрації. Для здійснення реєстрації права власності на нерухоме майно власник (власники) або належним чином уповноважена ним (ними) особа подає заяву встановленої форми. Таким чином, за змістом норм вказаного Положення, обов`язок подання документів для проведення реєстрації права власності на нерухоме майно покладався на власника такого майна, і [PERSON] після набуття 27.05.2008 права власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору її купівлі-продажу, зобов`язаний був звернутись до КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» з метою реєстрації набутого права власності на неї, проте, як встановлено судом, вищезазначених дій не вчинив. Відсутність у Реєстрі прав власності на нерухоме майно запису про реєстрацію після 27.05.2008 права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , за одночасної наявності запису про реєстрацію права власності [PERSON] на 25/100 її частин за договором дарування від 22.06.2003, стала підставою для видачі 20.12.2018 приватним нотаріусом Арнаутовою Т.А. [PERSON] . Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] . Відповідно до ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст.334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Частиною 4 статті 334 ЦК України (у редакції, що діяла на момент укладення [PERSON] договору купівлі-продажу від 27.05.2008) передбачалось, що якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до вказаної норми у редакції на момент пред`явлення позову та вирішення справи, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Разом з тим, згідно з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі № 334/316/17 (провадження № 14-188цс20), до 01 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами частини четвертої статті 334 ЦК України - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину. Відтак особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності. Як вбачається з наданого суду Витягу з Державного реєстру правочинів № 5986904 від 27.05.2008, приватним нотаріусом Гончаренко Н.Ю. здійснено державну реєстрацію правочину - договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер 2918546, відчужувачі - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , набувач - [PERSON] . Отже, судом встановлено, що вказаний договір купівлі-продажу від 27.05.2008 спірної квартири приватним нотаріусом Гончаренко Н.Ю. був зареєстрований у Державному реєстрі правочинів, відтак, на підставі ст.334 ЦК України, з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.06.2021 у справі № 334/316/17 (провадження № 14-188цс20), з 27.05.2008 у [PERSON] виникло право приватної власності на квартиру [ADDRESS] , з одночасним припиненням на підставі ст.346 ЦК України права спільної часткової власності [PERSON] на 25/100 її частин у зв`язку з відчуженням вказаної частки на користь [PERSON] . Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст.1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Доказів у підтвердження часу відкриття спадщини після смерті [PERSON] (дати його смерті) суду не надано. Разом з тим, очевидним є те, що [PERSON] помер після укладення, нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 27.05.2008, оскільки на наданій суду копії вказаного договору купівлі-продажу наявний його підпис, а також застереження приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Н.Ю. про те, що особи сторін нею встановлено. Відтак, оскільки право [PERSON] на 25/100 частин у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] припинилось 27.05.2008, вказана частина нерухомого майна на момент відкриття спадщини спадкодавцю не належала. Відповідно до ст.1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. У постанові Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-1316/2227/11 (провадження №61-12290св18) зазначається, що у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачою свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. Отже, включення до виданого [PERSON] 20.12.2018 свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] 25/100 частин у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] , які на момент відкриття спадщини йому не належали, є підставою для визнання вказаного свідоцтва недійсним. Як вбачається зі Статуту ПАТ «Укрсоцбанк», погодженого НБУ 27.02.2017, 02 грудня 2013 року на підставі рішення Загальних Зборів Акціонерів Банку (протокол № 3) та рішення єдиного акціонера ПАТ «УНІКРЕДИТ БАНК» (№ 4/12/2013) був затверджений передавальний акт, у відповідності до якого до ПАТ «Укрсоцбанк» були передані все майно, майнові права та обов`язки, активи та капітал ПАТ «УНІКРЕДИТ БАНК». З Витягу з ЄДРПОУ щодо АТ «Укрсоцбанк», а також передавального акту від 11.10.2019, затвердженого рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» та рішенням загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-банк» від 15.10.2019 вбачається, що внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк», правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків вказаної фінансової установи з 15.10.2019 є АТ «Альфа-банк». Зі змісту ст.11 Іпотечного договору № MRTG-000000013119/S від 27.05.2008, укладеного ТОВ «УніКредитБанк» з [PERSON] , вбачається, що цей договір набирає чинності з дня його нотаріального посвідчення та діє до виконання усіх зобов`язань Іпотекодавця перед Іпотекодержателем по сплаті будь-яких сум, що виникають згідно з положеннями кредитного договору в повному обсязі, та зобов`язань Іпотекодавця за цим договором. Зі змісту позовної заяви та пояснень представника позивача в судовому засіданні судом встановлено і відповідачами не спростовано, що на момент розгляду справи [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором від 27.05.2008 у повному обсязі не виконав. За таких обставин, оскільки вищезазначений іпотечний договір є чинним, суд прийшов до висновку про порушення прав АТ «Альфа-банк» у зв`язку з видачою 20.12.2018 [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на 25/100 частин у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] , а тому вбачає підстави для визнання недійсним вказаного свідоцтва за вимогою позивача. Вирішуючи вимогу позову про скасування запису про проведену державну реєстрацію права на спадкове майно - 25/100 частин у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] , за [PERSON] , суд враховує наступне. Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 223388105 від 10.09.2020, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Арнаутовою Т.А. 20.12.2018 вчинено запис № 29562310 про право власності [PERSON] на 25/100 частин квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та рішення приватного нотаріуса Арнаутової Т.А. від 20.12.2018 №44733838 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Відповідно до ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. У вищезазначеній редакції вказана норма діє згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» № 340-IX від 05.12.2019, що набрав чинності з 16.01.2020. Оскільки згідно з ч.3 ст.26 вищезазначеного Закону відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимоги про скасування запису від 20.12.2018 № 44733838 про державну реєстрацію права власності [PERSON] на 25/100 частин квартири [ADDRESS] . При цьому суд вважає неспроможними посилання позивача у позовній заяві на правові позиції Верховного Суду в обґрунтування підстав для скасування запису про державну реєстрацію речового права [PERSON] , оскільки правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц, не стосуються правовідносин з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а з моменту ухвалення Верховним Судом постанови від 04.09.2018 у справі № 915/127/18 змінилась редакція ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права у виді скасування запису про державну реєстрацію речового права є неналежним, суперечить ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а тому ця вимога позову задоволенню не підлягає. Порушені права позивача у даному випадку підлягають відновленню в порядку, передбаченому вищезазначеною нормою, а тому визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину є достатнім для відновлення прав АТ «Альфа-банк». За таких обставин позов підлягає частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial