Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

22 червня 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення, встановивши порядок користування квартирою. Позовні вимоги мотивовані тим, що 08 лютого 1994 року виконавчим комітетом Білопільської міської ради народних депутатів Сумської області видано свідоцтво про право власності на житло, а саме на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , згідно якого власниками вказаної квартири є позивач - 33%, [PERSON] - 33 % та [PERSON] - 34%. 09 листопада 2017 року [PERSON] в порядку спадкування за заповітом отримав 34% квартини, яка належала [PERSON] . З моменту отримання квартири всі співвласники проживали та були зареєстровані разом. Потім позивач зі своєю родиною переїхали жити до помешкання його дружини в м. Ворожба. Через деякий час він був вимушений покинути житло своєї дружини та знайти інше місце проживання. Однак, спроби зареєструватися у вищевказаній квартирі не дали результату, оскільки співвласник квартири [PERSON] почав чинити йому перешкоди. На його прохання припинити вчиняти такі дії відповідач почав конфліктувати та виганяти його з квартири. Позивач вказує, що з набуттям права власності на квартиру також набувається право проживання в ній, а перешкоди зі сторони відповідача [PERSON] обмежують його право власності на нерухоме майно, тому таке право підлягає захисту в суді. Посилаючись на викладені вище обставини позивач просить зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні власністю, шляхом його вселення до квартири за адресою: [ADDRESS] , встановивши такий порядок користування: 1-шу кімнату площею 12,2 кв.м. надати [PERSON] у повне користування, 2-гу кімнату площею 15,7 кв.м. залишити у користуванні [PERSON] , кухню площею 8,30 кв.м., ванну кімнату площею 2,50 кв.м, вбиральню площею 1,20 кв.м., коридор площею 9 кв.м., вбудовану шафу площею 1,10 кв.м. та балкон площею 2,70 кв.м залишити в загальному користуванні; зобов`язати [PERSON] надати дублікат ключів від вхідних дверей квартири [ADDRESS] . Ухвалою від 02 липня 2020 року відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, яке в подальшому відкладено, востаннє на 18 листопада 2020 року (а. с. 16-17). У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Дрозденко М.М. позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Зокрема, позивач зазначив, що відповідач [PERSON] є його рідним братом по лінії матері. На початок 90-х років він, відповідач та їх баба по лінії матері [PERSON] проживали у спірній квартирі. У кінці 90-х років позивач, одружившись, виїхав проживати у будинок своєї дружини до [ADDRESS] , де проживав до кінця 2018 року. Тобто, на кінець 2018 року він виїхав із вказаного житла, оскільки подружні відносини не склалися і вони розлучилися та став винаймати квартиру. Так як він є співвласником квартири [ADDRESS] , він звернувся восени 2018 року до відповідача, із проханням зареєструвати його у квартирі, співвласником якої вони є. Проте відповідач відмовив йому у цьому, зазначивши, що ця квартира його. Оскільки йому ніде було проживати, він винаймав квартири спочатку у м. Ворожба, а потім у м. Білопілля. Приблизно через рік, восени 2019 року він знову звернувся до відповідача [PERSON] із проханням надати йому одну із кімнат спільної квартири для проживання, проте останній знову йому відмовив, зазначивши, що це його квартира і щоб він не ліз у його сім`ю. Також зазначає, що перед зверненням із позовом до суду, він намагався вирішити питання щодо свого проживання добровільно, проте [PERSON] знову йому відмовив у цьому. На сьогодні склалася така ситуація, що йому фактично ніде жити, а винаймати постійно житло вимагає значних коштів. Він звертався до Білопільського відділення поліції щоб вирішити ситуацію, але у поліції йому повідомили, що це спір, який вирішується у суді. Таким чином наголошує, що вільного доступу до квартири він не має, відповідач до квартири, яка є їх спільною власністю його не допускає, тому він звернувся до суду для вирішення вказаного питання. Відповідач [PERSON] до суду не з`явився повторно повідомлявся судом про розгляд справи за зареєстрованим місцем проживання за адресою: [ADDRESS] . Судовий виклик на 01.09.2020 року останній отримав разом із копією позовної заяви та ухвалою про відкриття провадження ( а.с. 18). Проте, у подальшому судові виклики на 23.09.20, 29.10.20 та 18.11.20 року повернулась без вручення, оскільки адресат за вказаною адресою відсутній чи не проживає (а. с. 37, 39, 46). Крім того, відповідач належним чином повідомлявся про час, день та місце розгляду справи через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, проте в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив (а. с. 45). Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України з опублікуванням цього оголошення про виклик відповідач по справі вважається належним чином повідомлений про час, день та місце проведення судового засідання. Заслухавши позивача [PERSON] та представника останнього - адвоката Дрозденка М.М., дослідивши матеріали справи, повно, всебічно та з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 28 лютого 1994 року власниками квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] є: [PERSON] - 34%, [PERSON] - 33% та [PERSON] - 33% (а. с. 8). Відповідно до технічного паспорту, виданого філіалом «Білопільська госпрозрахункова виробнича дільниця» Комунального підприємства «Сумське міське бюро технічної інвентаризації» квартира розташована за адресою: [ADDRESS] знаходиться у власності громадян [PERSON] 34/100, [PERSON] 33/100 та [PERSON] 33/100. Спірна квартира розташована на другому поверсі двоповерхового будинку та складається з: 2-х кімнат житловою площею, у тому числі 1-ша кімната - 12,2 кв.м., 2-га кімната - 15,7 кв. м, кухня площею - 8,30 кв. м, ванна кімната 2,50 кв. м., вбиральні (поєднані) - 1,2 кв. м, коридору - 9,0 кв. м, вбудованої шафи - 1,10 кв. м. Квартира обладнана балконом площею 2,70 кв. м. Висота приміщень 2,54 м, а загальна площа 50 кв. м. (а. с. 9-10). Згідно довідки Філіалу Білопільської ГВД КП «Сумське МБТІ» від 18 березня 2020 року № 303, право власності в БТІ на вищевказану квартиру зареєстровано за: 1) [PERSON] , 33/100, [PERSON] - 33/100 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08 лютого 1994 року, 2) 34/100 зареєстроване за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за повітом від 09 листопада 2017 року (а. с. 11). З Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що право приватної спільної часткової власності на квартиру, загальною площею 50,81 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] зареєстрована за наступними власниками: [PERSON] у розмірі 33/100 частки, за [PERSON] - 33/100 частки та за [PERSON] - 34/100 частки. На підставі свідоцтва про право на спадщину від 09 листопада 2017 року [PERSON] зареєстрував право спільної часткової власності ще на 34/100 частки, яка належала [PERSON] (а. с. 34-36). З дослідженої інвентаризаційної справи на квартиру [ADDRESS] вбачається, що право власності на вищевказану квартиру на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08 лютого 1994 року зареєстровано за: [PERSON] -33/100, [PERSON] - 33/100 та за [PERSON] зареєстроване 34/100, частка якої в подальшому на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за повітом від 09 листопада 2017 року успадкував [PERSON] . Як зазначено позивачем, відповідач фактично перешкоджає йому у вільному володінні та користуванні житловим приміщенням, оскільки він як власник житла має право на вільний доступ до нього, а реалізація такого права не може ставитись у залежність від волі третіх осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно з ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав", власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з статті 41 Конституції України вказано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Частинами 1, 3 ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 150 ЖК України позивач має право користуватися та розпоряджатися своєю власністю (квартирою) на свій розсуд, а відповідач зобов`язаний не чинити позивачу перешкоди у користуванні власністю. Таким чином, позивач на даний час є власником своєї частки спірної квартири та має право користуватися нею, що передбачено чинним законодавством. Позивачем зазначено, що добровільно вселитися в квартиру немає можливості, відповідач чинить перешкоди та не надає ключі від вхідних дверей спірної квартири. Судом також встановлено, що між співвласниками не визначено порядок користування житловим приміщенням. Спосіб судового захисту порушеного права обраний позивачем як вселення до спірної квартири не суперечить законодавству і може бути застосований судом. Тому, позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом вселення підлягають задоволенню. Статтею 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб співвласників, належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно статті 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як зазначено в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. №20 (із змінами і доповненнями) "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Щодо позовних вимог в частині встановлення порядку користування квартирою суд зазначає наступне. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця норма свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року № 6-1500 цс 15. Позивач просить суд встановити такий порядок користування: 1-шу кімнату площею 12,2 кв.м. надати йому у повне користування, 2-гу кімнату площею 15,7 кв.м. залишити у користуванні [PERSON] , кухню площею 8,30 кв.м., ванну кімнату площею 2,50 кв.м, вбиральню площею 1,20 кв.м., коридор площею 9 кв.м., вбудовану шафу площею 1,10 кв.м. та балкон площею 2,70 кв.м залишити в загальному користуванні. Відповідно до ч.ч. 1,5,6,7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідач [PERSON] , який ознайомлений із позовною заявою, заперечень щодо встановлення порядку користування квартирою не надав, відзиву до суду не направив. Оскільки відповідач у судове засідання не прибув, відзиву на позов не подав, відтак не висловив свою позицію щодо встановлення порядку користування квартирою, суд приходить до переконання, що запропонований позивачем порядок користування житлом відповідатиме інтересам всіх співвласників та підлягає до затвердження судом. Встановлення порядку користування квартирою жодним чином не впливає на розмір часток сторін у праві власності на квартиру і не обмежує їх право власності. Допоміжні приміщення квартири: кухня, ванна кімната, вбиральня, коридор, вбудована шафа та балкон підлягають залишенню в спільному користуванні. Суд вважає необхідним встановити порядок користування квартирою відповідно до запропонованого позивачем варіанту. Вказаний порядок відповідатиме інтересам всіх проживаючих у квартирі, крім того, виявляє право позивача на визначення порядку користування як власником майна. Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. В зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимог про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, суд,

Outcome: approved