Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

17.08.2020 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява [PERSON] про стягнення з [PERSON] у відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - 15180 гривень, з посиланням на те, що позивач зазнав у заявленому до стягненні розміру збитки, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 12.06.2020 року, та була скоєна з вини відповідача. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 11.09.2020 року, після усунення позивачем недоліків поданої заяви відповідно до ухвали судді Київського районного суду міста Одеси від 19.08.2020 року, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання. В судовому засіданні 20.10.2020 року позивач позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання призначене на 20.10.2020 року не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлявся, шляхом надсилання копії ухвали суду про відкриття провадження по справі, копії позовної заяви з додатками до неї, разом з судовою повісткою на адресу зареєстрованого місця проживання, однак поштове повідомлення було повернуто до суду без вручення. Також відповідачем не повідомлено суд про поважність причин неявки, відзив на позовну заяву не надано. Згідно з ч. 2 ст. 281 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуюче вищевикладене, судом у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, за згодою позивача, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи та проведено розгляд справи у судовому засіданні 20.10.2020 року за відсутності відповідача. Заслухавши пояснення позивача по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов [PERSON] не підлягаючим задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 12 червня 2020 року приблизно о 07:10 годин, по вулиці баштанній в місті Одесі, була скоєна дорожньо-транспортна пригода між велосипедистом [PERSON] , який керував велосипедом «Трек-3500» та транспортним засобом марки «Мітсубісі», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . За наслідком вказаної дорожньо-транспортної пригоди, тілесних ушкоджень зазнав водій велосипеду - [PERSON] , за наслідком чого в ЄРДР були внесені відомості щодо кримінального провадження за №12020160000000724 від 12.06.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. 30.07.2020 року Слідчим відділу РЗСТ СУ ГУНП в Одеській області в рамках вказаного кримінального провадження було винесено постанову про закриття кримінального провадження, якою кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12020160000000724 від 12.06.2020 року - закрито, на підставі п.2 ч.1 чт.284 КПК України, за відсутності в діях водія автомобіля марки «Мітсубісі» - [PERSON] , 1965 року народження, та в діях велосипедиста [PERSON] , 1992 року народження, складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. У зазначеній постанові наявне посилання на те, що в діях велосипедиста [PERSON] встановлені порушення вимог ПДР України. За наслідком вказаного посилання, позивач, стверджуючи, що він є власником транспортного засобу марки «Мітсубісі», реєстраційний номер [NUMBER] , якому було завдано матеріальної шкоди у розмірі 15180 гривень, внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди, як скоєна з вини відповідача, був вимушений звернутись до суду з цим позовом. Суд зазначає, що згідно зі ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини заподіювана шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини. Згідно з частиною другою статті 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до частини першої статті 1188 Цивільного кодексу України, шкода завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: - шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; - за наявності вини лише особи, якій завдано шкоду, вона їй не відшкодовується; - за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Отже, для відшкодування шкоди від особи, відповідальної за завдані збитки, є необхідною умовою доведення вини особи у завданні такої шкоди. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Позивачем на підтвердження вини відповідача у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 12.06.2020 року, надано вищевказану постанову про закриття кримінального провадження від 30.07.2020 року. Однак, суд не приймає таку постанову, як належний доказ підтверджуючий доведення вини відповідача у скоєнні відповідної дорожньо-транспортної пригоди, з огляду на те, що вказаною постановою, як вже зазначалось, закрито кримінальне провадження за відсутності в діях водія автомобіля марки «Мітсубісі» - [PERSON] , 1965 року народження, та в діях велосипедиста [PERSON] , 1992 року народження, складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Зазначена постанова не містить встановлення саме вини в діях [PERSON] у скоєнні вказаної дорожньо-транспортної пригоди та притягнення останнього до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Натомість, як вбачається, що пунктом 2 вказаної постанови, слідчим ухвалено направити копію даної постанови, разом з копіями матеріалів провадження, начальнику Управління патрульної поліції в Одеській області, з метою вирішення питання про притягнення до адміністративної відповідальності велосипедиста [PERSON] за порушення ним вимог дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» та п.16.11 ПДР України, яки знаходились у причинному зв`язку з наступом дорожньо-транспортної пригоди та його травмуванню, а також були спричинені механічні ушкодження автомобілю марки «Мітсубісі», реєстраційний номер [NUMBER] . Позивачем в порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України не надано до суду доказів на підтвердження наслідків розгляду Управлінням патрульної поліції в Одеській області питання про притягнення до адміністративної відповідальності велосипедиста [PERSON] за порушення ним вимог дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» та п.16.11 ПДР України, яки знаходились у причинному зв`язку з наступом дорожньо-транспортної пригоди та його травмуванню, а також були спричинені механічні ушкодження автомобілю марки «Мітсубісі», реєстраційний номер [NUMBER] . За наслідком викладеного, суд доходить до висновку, що надана позивачем постанова про закриття кримінального провадження від 30.07.2020 року, є неналежним доказом підтвердження вини в діях відповідача у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 12.06.2020 року. Також, судом враховується, що зі змісту ст. 62 Конституції України вбачається, що особа вважається невинуватою у вчиненні правопорушення і не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні правопорушення. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Вина це обов`язкова ознака суб`єктивної сторони будь-якого адміністративного правопорушення. Конституційний Суд України у рішенні від 22.12.2010 року по справі №23-рп/2010, дійшов висновку, що Конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод людини (статті 1, 3, частина друга статті 19 Основного Закону України) (254к/96-ВР). Конституція України (254к/96-ВР) визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: права і свободи людини і громадянина, закріплені в Конституції України (254к/96-ВР), не є вичерпними; конституційні права і свободи не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (стаття 22) (254к/96-ВР); громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом (частина перша статті 24) (254к/96-ВР); юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (частина друга статті 61) (254к/96-ВР); обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (частина третя статті 62) (254к/96-ВР); конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (254к/96-ВР) (частина перша статті 64). Конституційний Суд України на підставі наведеного дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Конституція України (254к/96-ВР) має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України ( 254к/96-ВР ) і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Конституції України) (254к/96-ВР). Елементами верховенства права є принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005) (v005p710-05). Принцип правової визначеності означає, що "обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки" (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року N 17-рп/2010) (v017p710-10). Наведені конституційні засади враховуються Конституційним Судом України у процесі перевірки на відповідність Конституції України (254к/96-ВР) положень статті 14-1 (80731-10), частини шостої статті 258 Кодексу ( 80732-10 ). Отже, безпідставне визнання особи винною у вчиненні адміністративного правопорушення, може порушити її Конституційні права, які навпаки захищаються державою. Також суд зазначає, що позивачем в порушення ч.1 ст.81 ЦПК України не надано до суду доказів на підтвердження того, що він - [PERSON] є власником транспортного засобу марки «Мітсубісі», реєстраційний номер [NUMBER] , та належних доказів на підтвердження встановлення майнової шкоди власнику вказаного транспортного засобу, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 12.06.2020 року. Відповідно до ст.3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктом 3 ч.3 ст.2 ЦПК України передбачено, що основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема: - змагальність сторін; - диспозитивність. Стаття 12 ЦПК України, яка регламентує принцип цивільного судочинства - змагальність сторін, передбачає, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене щодо обов`язку доведення сторони обставин, на які вона посилається, також кореспондується частиною 1 статті 81 ЦПК України. Відповідно до принципу змагальності сторін, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість зокрема роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч.5 ст.13 ЦПК України). Дотримуючись зазначеної вимоги, судом під час розгляду справи роз`яснювалось позивачеві обов`язок з доведення обставин, на які особа посилається в обґрунтування позову, а також право особи, у разі не можливості отримати докази самостійно, заявити відповідне клопотання про їх витребування у відповідності до статті 84 ЦПК України. Однак, позивачем під час розгляду справи відповідне клопотання не було заявлено та навпаки зазначено, що матеріали справи містять усі необхідні докази для встановлення вини відповідача у скоєній дорожньо-транспортній пригоді та визначення розміру завданої шкоди. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] , у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити. З урахуванням відмови у задоволенні позову, судові витрати відповідно до статті 141 ЦПК України, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed