Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулись до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS]. В спірній квартирі зареєстровані позивачі та відповідач, [PERSON]. Вказують, що відповідач проживає в США та є громадянином даної держави, в зазначеній квартирі не проживає та не з'являється, не сплачуює комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих речей в квартирі не має, у зв'язку з чим позивачі звернулися до суду з вимогою про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В судовому засіданні позивач, [PERSON], підтримала позов у повному обсязі, не заперечувалапроти винесення заочного рішення. Позивач [PERSON], в судове засідання не з'явилась, подала заяву про розгляд справи без її участі, позов просила задовольнити, не заперечуючи проти постановлення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, заяви про відкладення розгляду справи не надав, причини неявки не повідомив. Відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України, у разі ненадання фізичними особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності особи, яка бере участь у справі, за адресою її місця проживання або місця реєстрації, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їй належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд відповідно до ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України за згодою позивача суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що власниками квартири [ADDRESS] є позивачі, [PERSON], [PERSON] та відповідач [PERSON] у рівних долях, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 25.07.1995 року. (а.с.10). Як вбачається із матеріалів справи, в спірній квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. В обґрунтування своїх вимог позивачі посилаються зокрема на ч. 2 ст. 405 ЦК України, відповідно до якої член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Однак, зазначена норма ЦК України не може бути застосована судом при розгляді даної справи, оскільки відповідач є співвласником вказаної квартири. Визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, співвласником якої він є на даний час, порушуює його права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. Будь-яких доказів, які б свідчили про те, що відповідач втратив право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] суду не надано. Як зазначає ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст.319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Конституцією (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 р. відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.97р. "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (стст.316, 317, 319, 321 ЦК, ст.48 Закону України "Про власність"). Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (стст.379-382 ЦК). Відповідно до ст.ст. 57 - 60 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки співвласник спірної квартири [PERSON] має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю часткою в розмірі 1/3 частини квартири на свій розсуд, а ч. 2 ст. 405 ЦК України регулює відносини не між співвласниками їх квартири, а між членами сім'ї співвласника і самим співвласником.

Outcome: dismissed