Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-15 00:00:00

10.10.2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить: 1) визнати за нею з моменту придбання на підставі договору купівлі-продажу від 28.11.2002 будівлі за літ. «Б-1» по [ADDRESS] право постійного користування земельною ділянкою, яка розташована під вказаною будівлею та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування; 2) заборонити Кабінету Міністрів України, Міністерству оборони України, Харківській обласній державній адміністрації передавати у користування земельну ділянку, право постійного користування яке визнається за ним. В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що 07.08.2002 р. Міністерством оборони України на підставі договору міни зі сфери свого управління було передало у власність ТОВ «НПО-5» нежитлову будівлю за літ. «Б-1», розташовану в межах військового містечка № 48 по [ADDRESS]. 28.11.2002 р. він на підставі договору купівлі-продажу придбав вказану будівлю у ТОВ «НПО-5». Під час відчуження будівлі договорами не обумовлювався перехід до нового власника права власності або користуванні земельною ділянкою під будівлею. Відповідно до положень статей 120 ЗК України та 377 ЦК України з моменту набуття права власності на жилий будинок (будівлю, або споруду) - у набувача виникає право (власності чи користування) на земельну ділянку, на якій розміщений цей об'єкт. З моменту придбання будівлі у нього виникло право постійного користування земельною ділянкою на ту частину, яка зайнята відповідною будівлею та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Земельна ділянка, розташована під будівлею за літ. «Б-1» відноситься до категорії земель оборони та перебуває у постійному користуванні Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова. Враховуючи специфіку правового статусу земель оборони, ані Закон України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», ані Закон України «Про використання земель оборони», як спеціальні законодавчі акти по відношенню до Земельного кодексу України, не передбачають порядку передання в користування земель оборони, а також зміни їх цільового призначення. Такий стан обмежує реалізацію ним свого права власності на придбану будівлю, адже ремонт, реконструкція, перебудова тощо неможлива без документу, що посвідчує право користування земельною ділянкою під забудовою. За таких обставин, реалізація ним права власності на будівлю обмежується з підстав не передбачених законом, адже при фактичному користуванні земельною ділянкою під забудовою він позбавлений можливості отримати документ, який би посвідчив таке право. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали. Представники Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, Харківської обласної державної адміністрації, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова позов не визнали, просили у задоволенні вимог відмовити у повному обсязі, надали письмові заперечення. Прокурор проти задоволення позовних вимог заперечував, просив у задоволенні вимог відмовити. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. 07.08.2002 року між Міністерством оборони України та ТОВ «НПО-5» було укладено договір міни (нерухомого військового майна на житло для військовослужбовців і членів їх сімей), за яким нерухоме військове майно, а саме: будівля літ «Б-1», загальною площею 68,3 кв.м., розташовану в межах військового містечка № 48 по [ADDRESS], передано у власність ТОВ «НПО-5» (а.с. 6-9) Будь-які права на земельну ділянку не передавались. 28.11.2002 року за договором купівлі-продажу, [PERSON] придбав у власність у ТОВ «НПО-5» нежитлові приміщення №№ 2,3,4,5, загальною площею 68,3 кв.м., розташовані у будівлі літ. Б-1, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 10) Як вбачається з матеріалів справи, в процесі експлуатації вказаних нежитлових приміщень, позивач без відповідного дозволу на проведення будівельних робіт здійснив реконструкцію вищевказаних нежитлових приміщень, будівлю літ. «Б-2» в експлуатацію не введено (а.с. 3, 44-54) Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації. В матеріалах справи відсутні докази щодо державної реєстрації за позивачем права власності на будівлю літ. «Б-2» по [ADDRESS]. У частинах 1,2 ст. 120 ЗК України (у редакції, що діяли на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. Таким чином, вимоги вказаної статті передбачали перехід прав користування землею лише на підставі укладання (чи вже укладених) договорів, тобто Закон не передбачав «автоматичного» переходу прав на земельну ділянку при придбанні будівлі чи споруди. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України від 16.01.2003 року, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Однак посилання позивача на ст. 377 ЦК України є необґрунтованим, оскільки Цей Кодекс набирав чинності з 1 січня 2004 року, тому не може поширюватися на правовідносини, які виникли 28.11.2002 року. Також, позивач просить визнати за ним з 28.11.2002 року право постійного користування на ту частину земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування будівлі. Враховуючи положення статті 120 ЗК України, на земельну ділянку, що перевищує розміри під будівлею чи спорудою (зокрема, ту, яка необхідна для їх обслуговування), право власності та право користування виникає на загальних підставах та у порядку, визначених чинним законодавством. Такий порядок визначено статтею 116 ЗК України, згідно з якою набуття права власності або права користування ділянкою із земель державної або комунальної власності набувається за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Пунктом 34 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування" передбачено, що до виключної компетенції відповідної ради належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, які розглядаються виключно на пленарному засіданні ради - сесії. (постанова від 14 листопада 2011 року N 3-119гс11). Отже, визнання судом за особою права користування на земельну ділянку у наведених вище випадках законодавством не передбачено. Як вбачається з договору купівлі-продажу від 28.11.2002 року, позивач є власником саме нежитлових приміщень, а не будівлі літ. «Б-1» в цілому. Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України N 507, 17.08.2000, будівлі - це споруди, що складаються з несучих та огороджувальних або сполучених (несучо-огороджувальних) конструкцій, які утворюють наземні або підземні приміщення, призначені для проживання або перебування людей, розміщення устаткування, тварин, рослин, а також предметів. До будівель відносяться: житлові будинки, гуртожитки, готелі, ресторани, торговельні будівлі, промислові будівлі, вокзали, будівлі для публічних виступів, для медичних закладів та закладів освіти тощо. Згідно з п. 2 Національного стандарту N 2 "Оцінка нерухомого майна", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 р. N 1442, приміщення - частина внутрішнього об'єму будівлі, обмежена будівельними елементами, з можливістю входу і виходу; вбудовані приміщення - приміщення, що є частиною внутрішнього об'єму будівлі. Разом з тим, нормами Земельного кодексу України не передбачено визнання права користування земельною ділянкою, яка знаходяться під приміщеннями, чи визнання такого права на частину земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування нежитлових приміщень. Відповідно до державного акту на право постійного користування землею від 09.07.1998 року ХР 33-01-001736, право постійного користування спірною земельною ділянкою, межі якої розташовані, зокрема, й по [ADDRESS], належить Квартирно-експлуатаційному відділу м. Харкова для експлуатації та обслуговування адміністративних, складських та допоміжних будівель і споруд, виданого рішенням виконкому Харківської міської ради № 399 від 13.05.1998 та № 845 від 12.08.1998. (а.с.83-85) Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова є бюджетною неприбутковою організацією Міністерства оборони України (а.с.86-87) Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЗК України, землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 77 ЗК України (у редакції, що діяли на час виникнення спірних правовідносин), землі оборони можуть перебувати у державній та комунальній власності. Порядок використання земель оборони встановлюється законом. Таким чином, спірна земельна ділянка з 09.07.1998 року перебуває на обліку як земля оборони. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 92 ЗК України (у редакції, що діяли на час виникнення спірних правовідносин), право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають лише підприємства, установи та організації, що належать до державної або комунальної власності. Зокрема, позивач просить визнати за ним (як фізичною особою) право постійного користування земельною ділянкою з моменту придбання 28.11.2002 року будівлі. Разом з тим, Земельним Кодексом України (як в редакції, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, та і в редакції, що діє на час ухвалення рішення судом) не передбачено набуття фізичною особою права постійного користування земельною ділянкою. Відповідно до ст. 14 ЗУ «Про Збройні Сили України» від 06.12.1991 року, земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю. Особливості правового режиму майна Збройних Сил України визначаються відповідним законом. Закон України «Про використання земель оборони» від 27.11.2003 року, який визначає правові засади і порядок використання земель оборони, не передбачає можливості закріплення за фізичною особою права користування землею оборони. Відповідно до п.п. 44,45 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого Наказом Міністра оборони України 22.12.1997 N 483, за відсутністю потреби або по закінченню терміну користування землі, надані для потреб Збройних Сил України, підлягають передачі місцевим органам влади згідно з статтею 27 Земельного кодексу України. Передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністра оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва - начальником Головного, управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України. Однак, матеріали справи не містять доказів щодо: відсутності потреби у користування спірною землею, наданою для потреб Збройних Сил України, згоди Міністра оборони України про передачу спірної землі місцевим органам влади. У зв'язку з цим, безпідставними є й вимоги щодо заборони Кабінету Міністрів України, Міністерству оборони України, Харківській обласній державній адміністрації передавати у користування спірну земельну ділянку. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Однак, такий спосіб захисту прав як заборона відповідачам передавати [дії спрямовані на майбутнє] у користування спірну земельну ділянку, - не передбачений ст. 16 ЦК України. На підставі викладеного, оцінивши належність, допустимість, достатність доказів, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають в повному обсязі. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Outcome: dismissed