Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-24 00:00:00

16 жовтня 2018 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що він на підставі договору купівлі-продажу від 08 жовтня 1979 року, є власником житлового будинку [ADDRESS] За зазначеною адресою зареєстрований він, його дружина - [PERSON] та його племінник - [PERSON], що є відповідачем у справі. У належному йому будинку відповідач зареєстрований, однак фактично не проживає з 2008 року, а реєстрація відповідача порушує його права, як власника нерухомого майна. У зв'язку з чим, позивач просив суд визнати [PERSON] [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] та зняти його з реєстраційного обліку за місцем проживання. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, але надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] заперечень проти позову не надав, у судове засідання не з'явився, про місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв'язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Ухвалою суду від 16 листопада 2018 року відкрито провадження у справі та постановлено про її розгляд за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання (а.с. 21-22). Ухвалою суду від 25 березня 2019 року було закрите підготовче провадження, справа призначена до розгляду по суті. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до переконання, що позовна заява обґрунтована але підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких підстав. Як установлено судом, позивач на підставі договору купівлі-продажу від 08 жовтня 1979 року, посвідченого секретарем Виконавчого комітету Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області Голуб М. А., зареєстрованого в реєстрі за № 64, є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 4-5). У вищезазначеному житловому будинку зареєстровані: позивач - [PERSON], [INFO], його дружина - [PERSON], [INFO] та його племінник - [PERSON], [INFO], що вбачається з довідок Виконавчого комітету Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області № 2715 та № 2716 від 10 жовтня 2018 року та домової книги на вищезазначене домоволодіння (а.с. 10, 11-13). Відповідно до довідки адресно-довідкового підрозділу ГУМС УДМС України в Дніпропетровській області № 1083/2 від 05 листопада 2018 року, [PERSON], [INFO], з 22 березня 1997 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 20). Відповідач у зазначеному будинку [ADDRESS] зареєстрований, однак фактично з 2008 року не проживає, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов від 10 жовтня 2018 року, складеним депутатом Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області в присутності сусідів (а.с. 14). Згідно зі ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положеннями ст. 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, вимога позивача стосовно визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] підлягає задоволенню. Що стосується позовної вимоги про зняття відповідача з реєстрації за вищевказаною адресою, то вона задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Тобто спеціальним законодавством, зокрема Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", підзаконними нормативними актами, визначено позасудовий порядок вирішення і оформлення питань зняття з реєстрації місця проживання особи, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та інших органів державної влади. Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи, що відноситься до компетенції органів виконавчого комітету відповідної ради, і суд не вбачає правових підстав для задоволення позову в цій частині, оскільки у такий спосіб суд своїм рішенням всупереч вимог закону підмінив би юрисдикційну діяльність іншого органу державної влади. В зв'язку з наведеним, з зазначеній частині позовних вимог позивача належить відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial