Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-30 00:00:00

26 березня 2013 року позивач звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, посилаючись на те, що між позивачем та [PERSON] був укладений договір № PLG0GK0000000098 від 04.04.2008 року, відповідно до якого [PERSON] 04.048.2008 року отримав кредит у розмірі 49000,00 [Долар США] зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 04.04.2028 року. Вказує, що цього ж дня укладено договір іпотеки № PLG0GK0000000098, предметом якого є житловий будинок загальною площею 108,50 кв.м, який розташований в [ADDRESS], належний боржнику на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 01.04.2008 року приватним нотаріусом Хорольського районного нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 383. Однак умови договору відповідач не виконав. Станом на 13.02.2013 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 106699 долари США 50 центів, що еквівалентно 852528 грн. 99 коп. Посилаючись на вказані обставини, просив в рахунок погашення даної заборгованості за кредитним договором № PLG0GK0000000098 від 04.04.2008 року звернути стягнення на житловий будинок загальною площею 108,50 кв. м, який розташований в [ADDRESS] шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у цьому реєстрі, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах, організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій щодо продажу; виселити відповідача разом з іншими особами, які зареєстровані та/або там проживають. За клопотанням позивача, судом в якості співвідповідачів залучено до справи [PERSON] та [PERSON]. Позивач уточнив позовні вимоги та на підставі вищевказаних доводів, крім вищезазначених позивних вимог просив виселити крім відповідача [PERSON] і членів його сім'ї, [PERSON] та [PERSON], що зареєстровані та проживають у спірному будинковолодінні. 22.04.2013 року відповідач за первісним позовом [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ «Приват Банк» про визнання договору про надання споживчого кредиту № PLG0GK0000000098 від 04.04.2008 року недійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що кредитний договір укладений в умовах застосування Банком ( позивачем за первісним позовом) недобросовісної практики введення споживача в оману, так як до сплати нараховувалися відсотки, вищі ніж передбачено договором. Банком не дотримано порядок переддоговірної роботи з позичальником, так як у письмовій формі не повідомлено позивача за зустрічним позовом про умови договору. Кредитний договір містить умови, які є несправедливими, так як містить умови, щодо одностороннього порядку змінювати процентну ставку за користування кредитом, встановлено вимогу, щодо сплати позичальником непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Також послався на те, що кредитний договір суперечить законодавству України щодо використання іноземної валюти як засобу платежу на території України, а тому просив суд на цих підставах визнати кредитний договір від 04 квітня 2008 року недійсним. В судовому засіданні відповідач за первісним позовом [PERSON] та його представники [PERSON] та [PERSON] первісні позовні вимоги не визнали, посилаючись на численні порушення Банком при укладенні договору, крім того вважали, що в зв'язку з набранням чинності 07.06.2014 р. Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" № 1304 - УІІ від 03.06.2014 року, вважали первісні позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. Зустрічні позовні вимоги вважали обґрунтованими, з підстав зазначених в позові. Відповідач за первісним позовом [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги за первісним позовом не визнав, зустрічні позовні вимоги вважав обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. 22 квітня 2013 року судом винесено ухвалу про прийняття зустрічного позову та його об'єднання в одне провадження з первісним позовом для розгляду в одному провадженні. Розглянувши позовні вимоги за первісним позовом та зустрічні позовні вимоги, вислухавши пояснення представників сторін та відповідачів [PERSON] та [PERSON] за первісним позовом, дослідивши матеріали справи та наявні докази, суд приходить до висновку, що як первісні позовні вимоги, так і зустрічні позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з таких підстав. Вирішуючи спір в частині первісних позовних вимог, суд виходить із наступного. Згідно зі ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, установлених договором або актом цивільного законодавства. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, а також те, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки передбачені ст. 33 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-1У (з наступними змінами) «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-1У). Так, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч. ч. 1, 3 ст. 33 Закону № 898-1У). Можливість у разі неналежного виконання боржником основного зобов'язання задовольнити вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки передбачена статтями 38, 39 Закону № 898-1У. Спірним є будинок загальною площею 108.5 кв. м., житловою площею 74 кв.м., який розташований за адресою [ADDRESS], належний відповідачу за первісним позовом [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 01.04.2008 року приватним нотаріусом Хорольського районного нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 383. Матеріали справи свідчать, і це не заперечується сторонами по справі, що 04 квітня 2008 року укладено договір № PLG0GK0000000098, за умовами якого ЗАТ КБ «Приватбанк» правонаступником якого є ПАТ КБ «Приват Банк» надало відповідачу за первісним позовом [PERSON] гроші в розмірі 49000 доларів США 00 центів зі сплатою 12,00% річних, строком до 04.04.2028 року. Цього ж дня для забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту з [PERSON] укладено договір іпотеки № PLG0GK0000000098, предметом якого є житловий будинок будинок загальною площею 108.5 кв. м., житловою площею 74 кв.м., який розташований за адресою [ADDRESS], належний відповідачу за первісним позовом [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 01.04.2008 року приватним нотаріусом Хорольського районного нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 383. Однак умови кредитного договору відповідач не виконував, в зв'язку з чим станом на 13.02.2013 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 106699 долари США 50 центів, що еквівалентно 852528, 99 грн. У зв'язку з цим ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся у суд із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення [PERSON] і членів його сім'ї, [PERSON] та [PERSON] із спірного будинковолодіння. Разом з тим, п. 1 ч. 1 Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-УП «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-УП) встановлено, що протягом дії цього закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Цей закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості (ч. 3 Закону № 1304-УП). Днем опублікування Закону № 1304-УП є 7 червня 2014 року (Голос України № 109). За правилами статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, кім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Офіційне тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України щодо зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів дано в Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99. Відповідно до цих роз'яснень, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Загальна площа будинку за адресою : [ADDRESS] складає 108.5 кв. м., житлова площа - 74,00 кв. м. Дане житло є місцем постійного проживання відповідачів, що підтверджується адресними довідками наявними в матеріалах справи та копією домової книги. З огляду на це, підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № PLG0GK0000000098 від 04.04.2008 року, а також виселення відповідачів зі спірного житла немає. З позовом про стягнення заборгованості за договором кредиту № PLG0GK0000000098 від 04.04.2008 року позивач не звертався та не позбавлений такої можливості. Вирішуючи спір в часині зустрічного позову [PERSON] до ПАТ КБ «Приват Банк» при визнання кредитного договору № PLG0GK0000000098 від 04.04.2008 року недійсним, і відмовляючи в задоволені цих позовних вимог, суд виходить з наступного. Згідно ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З матеріалів справи вбачається, що між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» 04 квітня 2008 року було укладено кредитний договір (а.с.13-18). Згідно умов даного договору останньому надано кредит в розмірі 49000 доларів США зі сплатою 12% річних та строком погашення кредиту не пізніше 04 квітня 2028 року. Позичальник зобов'язався отримати кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути суму кредиту до встановленої у договорі дати, сплатити проценти за користування кредитом, а також виконати інші обов'язки, визначені цим договором. З метою забезпечення кредитного зобов'язання 04 квітня 2004 року укладено договір (іпотеки ) застави житлового будинку (а.с.25-23), посвідченого приватним нотаріусом у встановленому законом порядку. Згідно зазначеного кредитного договору встановлено, що видача готівки позичальнику через касу банку здійснюється в іноземній валюті - доларах США, шляхом переведення цієї суми на картковий рахунок. Сторонами також було встановлено, що позичальник погашає заборгованість за договором у відповідності до Графіку (Додаток №1 до кредитного договору). Відповідно до ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93 гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, який приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів. За змістом ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Також, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Можливість використання в Україні іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, передбачено ст. 192, ч. 3 ст. 533 Цивільного кодексу України. Ст. 2 Закону України Про банки і банківську діяльність визначено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Ст. 49 Закону України Про банки і банківську діяльність встановлює ряд обмежень і заборон, що стосується умов здійснення окремих банківських операцій. Приписи вказаної статті не містять заборони на видачу кредитів у іноземній валюті (розміщення залучених коштів у іноземній валюті). За наведеного випливає, що розміщення залучених коштів шляхом надання кредитів є однією з основних банківських операцій, незалежно від виду валюти, яка використовується. Відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія). З матеріалів справи вбачається, що Національним банком України публічному акціонерному товариству комерційному банку «ПриватБанк» видано банківську ліцензію № 22 (а.с.26), якою банку надано право здійснювати банківські операції, визначені ч. 3 ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність". Згідно вказаної статті, чинної на день укладення договору передбачено право банку здійснювати операції з валютними цінностями. Відповідно до ст. ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Так, сторони спірного договору в добровільному порядку визначили усі його умови, в тому числі і щодо валюти, порядку погашення кредиту та сплати відсотків за кредит. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України). Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Аналізуючи зібрані докази суд вважає, що позивач [PERSON] , звертаючись з позовом про визнання недійсними кредитного договору не довів наявність тих обставин, за якими закон пов'язує визнання правочину недійсним. Посилання позивача за зустрічним позовом на протиправність видачі кредитних коштів в іноземній валюті та не попередження банку про валютні ризики під час виконання зобов'язань, як на підставу визнання недійсним кредитного договору не заслуговують на увагу, оскільки, діючим законодавством не передбачений стабільний курс долара США до національної валюти - гривні і, як вбачається з матеріалів справи, при укладенні спірного договору [PERSON] були відомі усі умови договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили його прийняти їх на вкрай невигідних для себе умовах. Не заслуговують на увагу і посилання апелянта на те, що змінились істотні умови договору, зокрема значно зріс курс долара США по відношенню до гривні, що потягло за собою збільшення суми боргу і умови кредитного договору є несправедливими, оскільки, [PERSON] перед укладенням договору мав можливість передбачити зміну курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з ситуації в Україні та динаміки зміни курсів з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації. Крім того, ніщо не перешкоджало позивачу отримати кредит у національній валюті. Безпідставними є і доводи позивача за зустрічним позовом про те, що на дані правовідносини розповсюджується дія Закону України» Про захист прав споживачів», оскільки, застосування зазначеного Закону до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Наявність в матеріалах справи висновку судово-економічної експертизи № 1186 від 31.01.2014 року, якою встановлені певні порушення Банку з завищення відсоткової ставки, дає право позивачу за зустрічним позовом на звернення до суду з позовними вимогами про зменшення нарахованих до виплати сум коштів, а не на визнання кредитного договору недійсним. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed