Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-13 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - заявник) звернулась до суду із заявою, в якій просить встановити факт її належності до національності "німка". На обґрунтування вимог заявник зазначає, що відносить себе до німецької національності, оскільки її мати була німкою, а законодавство України дозволяє громадянину вільно обирати національність одного з своїх батьків. Враховуючи, що встановити вказану обставину в позасудовому порядку неможливо, а заявник бажає відновити та підтвердити свою дійсну національність, як це передбачено ст. 11 ЗУ "Про національні меншини в Україні", у зв'язку з чим звернулась з даною заявою до суду. Ухвалою суду від 06.10.2017 року відкрито провадження у справі. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції. Згідно пп. 9 п. 1 Розділу XIII Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В судовому засіданні заявник підтримала подану заяву та просила її задовольнити. Надала пояснення, що необхідність встановлення даного факту необхідна також для отримання можливості відвідувати дочку, яка постійно мешкає в Федеративній Республіці Німеччина та навчається там. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з'явився, до суду направив заяву про розгляд справи без участі представника. Вислухавши пояснення заявника, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, заявник [PERSON] народилась [INFO] року у м. Києві, про що свідчить витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження. Батьком заявника, відповідно до відомостей які містяться у витязі з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження є [PERSON], у графі про національність зазначено «росіянин». Матір'ю заявника є [PERSON], в графі національність вказано - «росіянка». В подальшому, 31 травня 2017 року до актового запису внесено зміни щодо національності матері заявника та зазначено - «німка». Заявник просить встановити факт її належності до національності «німка». Як вбачається зі змісту заяви, пояснень заявника, встановлення такого факту заявнику потрібно для того, щоб підтверити свою дійсну національність. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.95 року, у якій зазначено, що факт належності до певної національності не може бути встановлений у судовому порядку. Крім того, відповідно до п. 4 листа Верховного суду України від 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не можуть бути встановлені в судовому порядку факти щодо належності до певної національності. Окрім цього, суд приходить до висновку про те, що встановлення факту, що має значення для визначення національності не тягне для заявника будь-яких правових наслідків, як в Україні, так і для отримання права на постійне проживання в Німеччині. Таким чином, з врахуванням вищенаведеного, суд не вбачає законних підстав для задоволення вимог заявника. З точки зору закону справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Суд зважає при цьому також на те, що Україна, ратифікувавши Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод, взяла на себе зобов'язання гарантувати права, закріпленні в ній, в тому числі й право на доступ до правосуддя. В статті 6 Конвенції міститься детальний опис гарантій, в тому числі доступу до суду. З аналізу практики Європейського суду з прав людини випливає, що будь-яка особа може звернутися до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів. При цьому обмеження цього права, які можуть бути запроваджені державою, не повинні позбавляти особу права на захист. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях констатує, що особа має не лише право порушити провадження у справі, але й право отримати «вирішення» спору судом, тобто розгляд справи повинен завжди закінчуватися судовим рішенням. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За містом ч.ч. 1, 2, 4, 10 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнаро дних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело праває Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Враховуючи ці обставини та приведені судом вище висновки, суд вважає за доцільне розглянути справу по суті з ухваленням судового рішення в межах звернення заявника до суду, а не будь-якого іншого рішення без вирішення справи по суті.

Outcome: dismissed