Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-02 00:00:00

[PERSON] 18.07.2019 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Пилипенко Н.М., Друга Дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді 1/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира належала [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частині кожному. [INFO] померла [PERSON] , яка залишила заповіт на ім`я [PERSON] . На час смерті [PERSON] [PERSON] проживав разом з нею в квартирі та фактично прийняв спадщину, але не оформив документи належним чином. Таким чином, [PERSON] фактично успадкував 1/3 частину квартири. Позивач звернулась до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , однак їй було відмовлено. Позивач вимушена звернутись до суду з даним позовом, адже в нотаріальному порядку не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки оригінали документів знаходяться у відповідача. Позивач просила визнати за нею право власності на 1/6 частину квартири за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином, натомість її представник - адвокат Шпортько С.І. письмово просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. У заяві від 06.11.2019 року позовні вимоги визнав. Представник третьої особи - Другої Дніпровської державної нотаріальної контори письмово просив розглядати справу без його участі відповідно до діючого законодавства. Третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Пилипенко Н.М. в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином, письмово просила розглядати справу без її присутності. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21.12.2000 року, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 21.12.2000 року № 6/909-2000 і записаного у реєстрову книгу № 391п-15-95, належала [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 43). [PERSON] померла [INFO] (а.с. 14), яка за життя склала заповіт, посвідчений 12.01.2012 року, в якому все своє майно заповіла [PERSON] (а.с. 45 спадкової справи № 35/2018). Після її смерті відкрилась спадщина на 1/3 частину вищезазначеної квартири. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього ж Кодексу, він не заявив про відмову від неї. [PERSON] був зареєстрований зі спадкодавцем на час її смерті, тому в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України, вважається таким, що прийняв спадщину після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , тобто [PERSON] успадкував 1/3 частину спірної квартири. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. При розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки (лист ВССУ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року за результатами Узагальнення судової практики щодо розгляду спорів щодо прийняття спадщини). [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина на 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS] . Спадщину після його смерті прийняли діти: [PERSON] та [PERSON] , які належним чином прийняли спадщину, оскільки у встановлений законом шестимісячний строк звернулись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини (а.с. 1, 11, 13-15, 32 спадкової справи № 35/2018), тобто [PERSON] та [PERSON] успадкували по 1/6 частині вказаної квартири. Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Пилипенко Н.М. від 11.06.2019 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку вищевказаної квартири після [PERSON] , померлого [INFO] (а.с. 49 спадкової справи № 35/2018). На підставі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього ж Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У відповідності з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. На підставі ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У положеннях п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. за № 24-753/0/4-13 роз`яснено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. З огляду на викладене, а також враховуючи існування перешкод для оформлення у нотаріальному порядку спадкових прав [PERSON] , суд приходить до висновку про наявність підстав для захисту її прав як спадкоємця шляхом визнання за нею права власності на 1/6 частину квартири за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного та

Outcome: approved