Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області з участю третіх осіб - [PERSON] та Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридично-Земельний союз «Альянс» про визнання недійсним та скасування рішення 23 сесії 6 скликання Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області від 30 липня 2013 року, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням 23 ceciї 6 скликання Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області від 30 липня 2013 року йому було надано дозвіл на виготовлення технічної документації по передачі у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель i споруд, що розташована на території Агрономічної сільської ради в межах населеного пункту, що по [ADDRESS]. Дане рішення позивач вважає необгрунтованим та незаконним, як таке, що істотно порушує його охоронювані законом права та інтереси. Так, вказаним рішенням протиправно зменшена частка належної позивачу земельної ділянки розміром на 0,01 га. На підтвердження цього слугує висновок № 143 ТОВ «Юридично-земельного союзу «АЛЬЯНС» від 07 жовтня 2013 року, а також акт Агрономічної сільської ради від 27 вересня 2013 року. 27.10.2015 року з даних Погосподарської книги Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області за даним будинковолодінням рахується 0,22 га земельної площі. Позивачу належить на праві спільної часткової власності разом з [PERSON], [PERSON], [PERSON], 27/50 частини будинковолодіння [ADDRESS]. Інша, менша частина будинковолодіння, належить [PERSON], у розмірі 23/50 частки. Відповідно до норм, встановлених ст. 120 ЗК України та ч.3 ст. 415 ЦК України земельні ділянки кожному із власників повинні безоплатно передаватися їм пропорційно часткам їх будинковолодіння, або не в меншому poзмірі, як на те вказує ч.5 ст. 89 ЗК України, тобто на рівні по 0,11 га. Відповідно до п.2 рішення 23 ceciї 6 скликання Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області від 30 липня 2013 року, позивачем було замовлено у ТОВ «Юридично-земельний союз «АЛЬЯНС» виготовлення технічної документації на земельну ділянку. При виготовленні технічної документації ТОВ «ЮЗС «АЛЬЯНС» було виявлено, що частину земельної ділянки орієнтовними розмірами 1,65x32, якою користується позивач, рішенням 18 ceciї 5 скликання Агрономічної сільської ради від 5 вересня 2008 року передано у власність [PERSON] На підставі даного рішення [PERSON] отримав державний акт на земельну ділянку, яка перебувала у користуванні позивача на протязі понад тридцяти poків. Незважаючи на те, що фактичне користування даною земельною ділянкою було встановлено ще попередніми власниками даного будинковолодіння, які проживали в даному службовому будинку до позивача. Саме на тих же умовах i в тому ж обсязі, користувався позивач та члени його родини даною земельною ділянкою понад 30 років. Земельні ділянки, яким вони фактично користувались були розділені між ними металевим парканом, який на даний час [PERSON] переніс, захвативши тим самим належну позивачу площу земельної ділянки. Після ознайомлення 28 жовтня 2015 року з матеріалами справи в Вінницькому районному суді, а також в Агрономічній сільській раді, які стосуються питання стосовно передачі позивачу у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,10 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель i споруд, що розташована на території Агрономічної сільської ради в межах населеного пункту по [ADDRESS], позивачу стало відомо, що при прийнятті рішення на користь [PERSON] депутатами сільської ради не враховано те, що рішенням Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області від 11.12.1997 року 19 ceciї 22 скликання, [PERSON] було уже передано у приватну власність земельну ділянку по [ADDRESS] будівництва i обслуговування житлового будинку i господарських будівель площею 0,12 га відповідно до його частки в будинковолодінні, де він проживає. Також, при розгляді вказаного питання на ceciї сільської ради було проігноровано насамперед загальним розміром земельної ділянки, що закріплена за позивачем та [PERSON] будинковолодінням та даними, щодо фактичного користування земельною ділянкою. Цi недосліджені обставини призвели до порушення ceciєю вимог ч.5 ст.89 ЗК України, які тлумачать - поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділеннями частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними. Не були враховані також i норми ст. 119 ЗК України - набуття права на земельну ділянку за давністю користування (набувальна давн1сть). Так, зокрема, ч. 1 цієї статті встановлено: громадяни, що добросовісно, відкрито i безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу у власність або надання у користування. Не були враховані норми ст. 120 ЗК України, п. 4 якого передбачено при переході права власності на будівлю та споруду до кількох oci6 право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам ociб. Не були враховані норми ст. 415 ЦК України, зокрема у п. 3 якими вказано: особа, до якої перейшло право власності на будівлі (споруди), набуває право користування земельною ділянкою на тих же умовах i втому ж обсязі, що й попередній власник будівлі (споруди). Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь - яких порушень його прав на землю, навіть якщо це порушення не пов'язане з позбавленням права володіння земельною ділянкою i відшкодування завданих збитків. Статтею 155 ЗК України визначено, що у paзi видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ст. 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та органами виконавчої влади з питань земельних pecypciв. Виключно судом вирішуються спори з приводу володіння, користування i розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян i юридичних oci6, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів, областей. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.393 ЦК України правовий акт органу державної влади, або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону i порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акту органом державної влади або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акту. Пунктом 7 Постанови Пленуму ВСУ з розгляду цивільних i кримінальних справ від 01.03.2013 року за №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» передбачено, що земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним i цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав усіх учасників, забезпечення прав на землю (ст. 1 ЦК України, ст. ст. 2, 5 ЗК України). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК України, статтею 152 ЗК України, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування. Відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб'єкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства. За наведених обставин позивач звертається до суду з позовом, в якому просить визнати незаконним рішення 23 cecії 6 скликання від 30 липня 2013 року Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області «Про затвердження проекту землеустрою на відведення [PERSON] земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських споруд та будівель», виходячи з наявності розбіжностей в площі земельної ділянки, переданої у власність та встановленої при проведенні землевпорядних робіт зменшеної в poзмірі на 0.010 га як таке, що порушує охоронювані законом права та інтереси позивача та скасувати його. Будучи присутніми в попередньому судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - [PERSON] позов підтримали, мотивуючи його обставинами, викладеними в позовній заяві, просили позов задоволити. В подальшому, позивач та його представник в судове засідання не з'явилися, надали суду заяву, в якій просять справу розглянути в їх відсутність, позов підтримують, змін та доповнень не мають, просять його задоволити. Відповідач, представник Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області - Шибінська М.В. в судовому засіданні при вирішенні спору покладалася на розсуд суду; судове засідання просила не фіксувати технічними засобами. Представник третьої особи [PERSON] - адвокат Васильєва І.В., будучи присутньою в попередньому судовому засіданні пояснила, що рішенням Вінницького районного суду Вінницької області 13.11.2014 року [PERSON] було відмовлено в задоволенні позову до Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, третьої особи [PERSON] про визнання незаконним i скасування рішення Агрономічної сільської ради 18 ceciї 5 скликання від 05.09.2008 року та про визнання недійсним Державного акту на право власності на землю, що виданий на ім'я [PERSON] Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 23.12.2014 року рішення суду залишено без змін та набуло законної сили. Відповідно до ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для вcix органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових oci6 та громадян i підлягають виконанню на всій території України. Крім того, ч.3 ст. 14 ЦПК України передбачає, що обов'язковість судового рішення позбавляє oci6, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням порушуються їхні права, свободи чи інтереси. Позивач приймав участь по справі, був присутнім при проголошенні судового рішення, а тому не має права вдруге звертатися з позовом про визнання Державного акту на право власності на земельну ділянку, що виданий на ім'я [PERSON] недійсним. Стаття 205 ч.1 п.2 ЦПК України вказує на те, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рiшeння суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову, укладення мирової угоди сторін, ухвалення або постановлення з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет i з тих самих підстав. За наведених обставин, представник вважає, що провадження по даній справі в частині визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку, що виданий на ім'я [PERSON] має бути закрито. Що стосується оскарження як незаконного та скасування рішення 23 ceciї 6 скликання Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області від 30.07.2013 року, представник вважає, що позивачем пропущений строк для звернення до суду за захистом порушеного права у публічно - правових відносинах. Так, згідно ст. 3 КАС України суб'єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Виходячи зі змісту ст. 3 КАС України, Агрономічна сільська рада є органом місцевого самоврядування. Згідно ч.2 ст. 17, ч.1 п.1 ст. 18 КАС України юрисдикція адміністративних справ поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних oci6 із суб'єктами владних повноважень щодо оскарження його рішень місцевим загальним судам як адміністративним судам. Статтею 99 КАС України передбачено строк звернення до адміністративного о суду. Зокрема, ч.2 ст.99 КАС України вказує на те, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчисляються з дня, коли особа дізналася про порушення своїх прав, свобод чи iнтересів. Дата постановлення оскаржуваного рішення ceciї Агрономічної сільської ради свідчить про те, що воно постановлено 30 липня 2013 року. Із вищевказаним позовом [PERSON] звернувся лише 11 листопада 2015 року, тобто з пропуском строку звернення до суду за захистом порушеного права. Про існування оскаржуваного рішення 23 ceciї 6 скликання Агрономічної сільської ради Вінницького району позивач знав під час проведення ceciї сільради, оскільки на той час був депутатом Агрономічної сільради. Крім того, [PERSON] особисто звертався до ceciї ciльpaди з заявою надати йому безкоштовно, у приватну власність земельну ділянку площею 0, 1000 га. Сільська рада задоволила його заяву i передала безкоштовно, у приватну власність земельну ділянку розміром 0,1000 га та дозволила виготовляти технічну документацію. Вказані фактичні обставини справи та відповідні їм докази були встановлені та розглянуті по цивільній справі № 128/603 8/13-ц, яка розглядалася під головуванням судді Ганкіної І.А. Вказані обставини зазначені i в ухвалі апеляційного суду Вінницької області від 23.12.2014 року, в якому зокрема, зазначено, що: «відсутність порушених прав спростовується i тією обставиною, що [PERSON] сам звертався до Агрономічної сільради про виділення йому у власність земельної ділянки по [ADDRESS] та рішенням 23 cecii 6 скликання Агрономічної сільради від 30 липня 2013 року йому було надано дозвіл на виготовлення технічної документації….». Таким чином, про існування оскаржуваного рішення та його зміст позивач дізнався ще 30 липня 2013 року, а останній раз звернувся до суду з даним позовом 11.11.2015 року. У відповідності до ст. 100 КАСУ «адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі, так i в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи. За таких обставин, представник просить позов в частині про визнання незаконним та скасування рішення 23 сесії 6 скликання Агрономічної сільради залишити без розгляду. В послідуючому, представник надала суду заяву, в якій просить справу розглянути в її відсутінсть. Представник третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридично-Земельний союз «Альянс» в судове засідання не з'явився по невідомими суду причинам, судом належним чином та в установленому законом порядку повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є сусідкою позивача, знає також і [PERSON], який поселився в будиночку [PERSON], з іншого боку: права сторона будинку - [PERSON], ліва - [PERSON] Їй відомо, що житло надавалося дослідною станцією, про рішення Агрономічної сільської ради з даного приводу, їй нічого невідомо. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він є вчителем Агрономічної сільської школи, знає, що будинком користуються [PERSON] та [PERSON], земельною ділянкою вони також користуються порівну. На даний час між ними виник якийсь спір; була стежка, а потім з'явився паркан і хвіртка. Свідок [PERSON] суду пояснив, що знайомий і з позивачем, і з [PERSON] Дослідне господарство будувало будинок, в ньому жили працівники господарства, потім заселили [PERSON] та [PERSON] Там була межа, претензій не було, а зараз [PERSON] захватив землю і погріб, а [PERSON] майже нічого не залишилось. Свідок [PERSON] суду пояснив, що є односельчанином позивача та [PERSON] Знає, що будинок будувався дослідною станцією, перші поселенці будинку були: [PERSON] та [PERSON], земельною ділянкою вони користувалися порівну, після них там проживали інші люди - працівники дослідної станції. Хто приватизував землю, він не знає, виїжджала комісія, складався акт, про що саме, йому невідомо. Свідок [PERSON] суду пояснив, що є депутатом Агрономічної сільської ради. З [PERSON] та [PERSON] не знайомий, ні в яких стосунках з ними не перебуває. В 2013 році, коли він входив в склад комісії, складав акт, рекомендував звернутися до суду тому, що земля в сумісній власності обох, а дозвіл на виготовлення технічної документації надали лише [PERSON] Перед цим була заява [PERSON], а [PERSON] вони повідомляли усно. Заміри робили без [PERSON], документи вони не бачили і не перевіряли кому належить погріб. Свідок [PERSON] суду пояснив, що знайомий з [PERSON] та [PERSON], раніше працювали разом. Будучи депутатом сільської ради та головою земельної комісії, він виходив на місце по заяві [PERSON] По місцю було виявлено існуючу стежку, паркан, який був на 1,65 м від стежки, у [PERSON] виявили земельну ділянку більшою по площі, ніж було записано. Погріб був побудований на двох ділянках, але його приватизував [PERSON] Вихід на місце відбувся 27.09.2013 року, були присутні також [PERSON], [PERSON], [PERSON] був вдома, дивився на все з вікна. 27/50 частки земельної ділянки належить [PERSON], а 23/50 частки - [PERSON] Документів у [PERSON] вони не вимагали і не дивилися на них. За результатами виходу комісії на місце було складено акт і рекомендовано позивачу звернутися до суду. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, суд вважає, що справу можливо продовжити розглядом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, врахувавши заперечення представника [PERSON], взявши до уваги покази свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Як встановлено по справі, рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 13.11.2014 року в задоволенні позову [PERSON] за участю третіх осіб на стороні позивача без самостійних вимог - [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON], Агрономічної сільської ради, за участю третіх осіб на стороні відповідача [PERSON] - [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним (скасування) рішення 18 сесії 5 скликання Агрономічної сільської ради від 05.09.2008 року та визнання державного акту на право власності на землю недійсним - відмовлено. Даним рішенням суду встановлено, що [PERSON] на праві спільної часткової власності разом з [PERSON], [PERSON], [PERSON], належить 27/50 частини будинковолодіння [ADDRESS]. Інша частина будинковолодіння належить [PERSON], разом з членами родини [PERSON] - [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Згідно даних технічного паспорта до переліку об'єктів власності сім'ї [PERSON] увійшли: 4-х кімнатна квартира, площею 76,1 кв.м. з верандою та хлів "Д", площею 15,7 кв.м . До переліку об'єктів власності сім'ї [PERSON] увійшли 3-х кімнатна квартира, площею 58,4 кв.м., веранда та льох "В", площею 21,0 кв.м. Зазначені технічні паспорта були видані з свідоцтвами про право власності, як невід'ємний додаток і вказані у них відомості ніколи сторонами не оскаржувалися. Зміни до технічних паспортів не вносилися. Попереднім власником даного будинковолодіння за [ADDRESS] було Науково-виконавче об'єднання «Еліта». Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 23.12.2014 року рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 13.11.2014 року залишено без змін (а.с. 76 - 83). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням 23 сесії 6 скликання Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області від 30.07.2013 року, [PERSON] надано дозвіл на виготовлення технічної документації по передачі у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0, 1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована на території Агрономічної сільської ради в межах населеного пункту по [ADDRESS]; [PERSON] замовити відповідній землевпорядній проектній організації розробку документації та виконувати обов'язки землекористувача відповідно до вимог ст. 40 ЗК України (а.с. 72). Згідно повідомлення ТОВ «Юридично - земельний союз «Альянс»» № 143 від 07.10.2013 року неможливо виготовити технічну документацію по встановлено меж вищевказаної земельної ділянки, оскільки межа суміжної земельної ділянки [PERSON] по його державному акту не співпадає з межею ділянки по фактичному користуванню, подальше вирішення питання виготовлення технічної документації неможливе без скасування державного акту [PERSON] (а.с. 14 - 16). Даний факт також зафіксовано у акті обстеження присадибної земельної ділянки на [ADDRESS], [PERSON] від 27.09.2013 року (а.с. 13). Право власності громадян та юридичних осіб на землю гарантується ст.14 Конституції України, відповідно до положень частини 2 якої це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. У відповідності до ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Частиною першою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Згідно ч.2 ст.116 ЗК України набуття права на землю громадянами і юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. При цьому безоплатна передача земельних ділянок у власність провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації (ч.3 ст.116 ЗК України). Статтею 140 Конституції України встановлено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України та ч.3 ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, зокрема, вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Згідно з п. «б» ст.12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Відповідно до ч.ч.6, 7 ст.118 Земельного кодексу України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. З аналізу наведених норм, суд дійшов до висновку, що за результатами розгляду заяви про одержання безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності орган місцевого самоврядування уповноважений прийняте одне з рішень, - надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надати мотивовану відмову у його наданні. Відповідно до ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав на земельні ділянки здійснюється в тому числі шляхом визнання недійсними актів органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування. Згідно з ч.1 ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Статтею 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Таким чином, враховуючи вищевикладені норми закону, суд приходить до висновку, що рішення 23 сесії 6 скликання Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області від 30.07.2013 року прийнято на підставі ст.ст.116,118 ЗК України, виходячи з вимог закону та з врахуванням прав на частку майна з відповідними спорудами та будівлями в будинковолодінні за [ADDRESS], а тому вказане рішення відповідає вимогам закону і підстави для визнання його недійсним та скасування позивачем не доведені, а тому позов до задоволення не підлягає. Розглядаючи дану цивільну справу, визначаючись щодо заявлених позивачем вимог суд виходив з того, що відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Outcome: dismissed