Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 07 червня 2003 року сторони уклали між собою шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Іллінської сільради Біляївського району Одеської області, актовий запис № 07. Від шлюбу мають трьох неповнолітніх дітей, [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які проживають з позивачем. В лютому 2017 року позивач шлюбні відносини з відповідачем розірвала у звязку з тим, що [PERSON] не забезпечує родину матеріально, веде аморальний спосіб життя, через що виникали постійні суперечки. Спільне господарство не ведеться сторонами з січня 2017 року. Постійне перебування відповідача в неадекватному стані з погрозами призвело до порушення спокійного ритму життя (порушення сну, працездатності, постійне хвилювання за своє життя та життя дітей). Позивач вказує, що любить своїх дітей і спроможна забезпечити їх усім необхідним. На даний час вона не працює, [PERSON] та [PERSON] відвідують шкільний заклад, [PERSON] відвідує дитячий садок, обліковані в медичних установах. Позивач постійно слідкує за станом здоровя дітей, їх розвитком, виховує та піклується про них, у неї з дітьми психологічний контакт, привязаність один до одного. Але відповідач відповідно до Закону має забезпечувати дітей, а тому позивачка просить стягнути на утримання дітей аліменти у сумі 600 грн., на кожну дитину. З огляду на викладене просить задовольнити позов. Позивач у судове засідання не зявилась, але надала заяву в якій просила розглядати справу без її присутності, позовні вимоги підтримала, не проти заочного рішення. (а.с. 26). Згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку з неявкою відповідача без поважних причин, враховуючи згоду позивача на ухвалення заочного рішення, судом ухвалено рішення про заочний розгляд справи. Відповідач у судове засідання не зявився, хоча був двічі належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, клопотань чи заяв від нього на адресу суду не надходило. Відповідно до ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши докази по справі суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 07 червня 2003 році Іллінською сільрадою Біляївського району Одеської області, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії 1-ЕД № 133372, актовий запис № 07. (а.с. 8). Від шлюбу мають трьох дітей: [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-ЖД № 194723, актовий запис № 08; [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-ЖД № 138488, актовий запис № 11 та [PERSON], 17 грудня 2010 року, що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-ЖД № 244996, актовий запис № 02. (а.с. 9-11). Відповідно до ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 СК України, кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість. Відповідно до положень ч. 1 ст. 110, ч. 2 ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя та суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що сім'я розпалася і її збереження неможливо, тому що між сторонами склалися вкрай неприязні стосунки. Частиною 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обов'язок батьків утримувати своїх дітей. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 8 ЗУ "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Ст. 27 Конвенції ООН "Про права дитини" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у вигляді частки від доходу її матері, батька і (або) в твердій грошовій сумі. У відповідності до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення, Відповідно до ст. 192 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Позивач просить стягувати по 600 грн., на кожну дитину, але ця сума не відповідає вимогам законодавства, яке згідно до ч. 2 ст. 182 СК України, встановлює, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Тому суд, з метою захисту інтересів дітей, виходить за межи позовних вимог позивача та вважає за необхідне стягнути аліменти у розмірі не менш ніж встановлено Законом, тобто не менш 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім того, при таких обставинах суд доходить до висновку, що причини, що спонукали позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя й збереження шлюбу суперечило б її інтересам, тому позовна вимога про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача державного мита при реєстрації розірвання шлюбу в органах реєстрації цивільного стану суд зазначає наступне. Із системного аналізу норм Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених\~наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5\~із змінами та доповненнями,\~Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» від 21 січня 1993 року № 7-93\~із змінами та доповненнями, Порядку ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2007 року № 1064\~із змінами та доповненнями, вбачається, що жодним із перелічених вище нормативних актів не покладено обов`язку по сплаті державного мита при реєстрації розірвання шлюбу на одного із подружжя. Отже, за загальним правилом сплата державного мита при реєстрації розірвання шлюбу здійснюється подружжям спільно, або одним із подружжя за взаємною згодою сторін. Позивачем не наведено жодного обґрунтування того, чому саме відповідач повинен самостійно нести витрати по сплаті державного мита при реєстрації розірвання шлюбу. Більш того, жодним із перелічених вище нормативних актів взагалі не передбачено сплати державного мита при реєстрації розірвання шлюбу за рішенням суду, у звязку із чим у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача державного мита при реєстрації розірвання шлюбу слід відмовити. Судові витрати розподіляються відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial