Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Тобако Інтернешнл», Департаменту «Центр надання адміністративних послуг у місті Луцьку» про припинення трудових відносин та виключення відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Свої вимоги обґрунтовує тим, що рішенням загальних зборів від 25.06.2018 року її було обрано на посаду директора ТзОВ «Глобал Тобако Інтернешнл». Вказує, що 26.05.2021 року написала заяву на звільнення із займаної посади директора за власним бажанням в порядку визначеному ч. 1 ст. 38 КЗпП України з прохання звільнити її із займаної посади з 02.07.2021 року та було повідомлено учасників товариства про проведення загальних зборів. Вказує, що 01.07.2021 року відбулися загальні збори учасників ТзОВ «Глобал Тобако Інтернешнл», у яких взяв участь лише один учасник і через відсутність кворуму рішення про звільнення її з посади директора не прийнято. Вважає, що бездіяльність учасників товариства грубо порушують її права, а тому просить визнати припиненими трудові відносини з ТзОВ «Глобал Тобако Інтернешнл» з 02.07.2021 року у зв`язку із звільненням із займаної посади директора на підставі ч. 1 ст 38 КЗпП України та виключити з Єдиного державного реєстру юридичних осіб віджомості відносно неї як директора товариства. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у заяві та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Заяви про розгляд справи за його відсутності не подав. А тому, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи, у відповідності до ст. 280 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За нормою ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. З матеріалів справи слідує, що з 25.06.2018 року протоколом №14 зборів учасників ТзОВ «Глобал Тобако Інтернешнл» [PERSON] призначено на посаду директора ТзОВ «Глобал Тобако Інтернешнл» та внесено відомості, як керівника та підписанта в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 8-16). Судом також з`ясовано, що 26.05.2021 року [PERSON] написала заяву про звільнення з посади директора та надіслала її на адреси засновників ТзОВ «Глобал Тобако Інтернешнл» (а.с.17-18). Крім того, розміщено оголошення про проведення загальних зборів учасників ТзОВ «Глобал Тобако Інтернешнл», яке опубліковано в газеті «Луцький замок» №21 від 27.05.2021 року (а.с. 21). Водночас, ТзОВ «Глобал Тобако Інтернешнл» не надало суду жодних письмових доказів, які б ставили під сумнів або спростовували твердження позивача про те, що з 26.05.2018 року товариством не було прийнято рішення про звільнення [PERSON] з посади директора, за власним бажанням на підставі ст. 38 КзПП України та не було внесено змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо звільнення останньої з посади директора ТзОВ «Глобал Тобако Інтернешнл» і виключення її прізвища із зазначено реєстру як директора та підписанта ТзОВ «Глобал Тобако Інтернешнл». Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. За нормою ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною 17.07.1997 року, та набрала чинності 11.09.1997 року, нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути силуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю. Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням даної норми, Конституційний суд України у рішеннях від 07.07.2004 р. № 14-рп/2004, від 16.10.2007 р. № 8-рп/2007, та від 29.01.2008 р. № 2-рп/2008 зазначав, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю Конституційний суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Враховуючи порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України. Передбачений частиною першою статті 38 КЗпП України порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника передбачає попередження ним про це власника або уповноважений орган письмово за два тижні. За встановлених у цій справі обставин положення закону щодо письмового попередження власника про бажання працівника звільнитись нівелюється, а іншого порядку звільнення з ініціативи працівника чинне законодавство не передбачає. Недосконалість національного законодавства та прогалини у правовому регулюванні певних правовідносин не можуть бути підставою для позбавлення особи права на захист його порушених прав у обраний ним спосіб. Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170)). Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» («Vyerentsov v. Ukraine», заява «№ 20372/11, § 65)) Частиною другою статті 5 ЦПК України встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно підкреслює цінність та важливість дотримання формалізованих норм цивільного процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору цивільного характеру, оскільки завдяки цьому може обмежуватися обсяг дискреції, забезпечуватися рівність сторін, запобігатися свавілля, забезпечуватися ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також забезпечуватися правова визначеність та повага до суду. В той же час «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки» (Beles and Others v. the Czech Republic, заява № 47273/99, § 50-51, 69); «Волчі проти Франції» (Walchli v. France, заява № 35787/03, § 29). При проведенні оцінювання Європейський суд з прав людини часто наголошує на питаннях «правової визначеності» та «належного здійснення правосуддя» як на двох основних елементах для проведення розмежування між надмірним формалізмом та прийнятим застосуванням процесуальних формальностей. Зокрема, Європейський суд з прав людини виходить з того, що є порушенням права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі правової визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом (див., наприклад, рішення у справах «Карт проти Туреччини» (Kart v. Turkey [ВП], заява № 8917/05, § 79 (в кінці); «Ефстатіу та та інші проти Греції» (Efstathiou and Others v. Greece, заява № 36998/02, § 24 (в кінці); «Ешим проти Туреччини» (Esim v. Turkey, заява № 59601/09, § 21). В силу п.4 ч.1 ст. 36 КзПП України пiдставами припинення трудового договору є розiрвання трудового договору з iнiцiативи працiвника (статтi 38, 39 КзПП України). Відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю - працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У відповідності до ст.ст. 41, 46, 47 Закону України "Про господарські товариства", ч. 2 ст. 97 ЦК України органами управління товариства є загальні збори його учасників і виконавчий орган, який може бути колегіальним (дирекція) або одноособовим (директор). Статутом акціонерного товариства або за рішенням загальних зборів акціонерів на наглядову раду акціонерного товариства може бути покладено виконання окремих функцій, що належать до компетенції загальних зборів. Згідно ст. 41 Закону України "Про господарські товариства" вищим органом акціонерного товариства є загальні збори товариства. До компетенції загальних зборів належить, серед іншого, утворення і відкликання виконавчого та інших органів товариства. За нормою ст.161 ЦК України виконавчим органом акціонерного товариства, який здійснює керівництво його поточною діяльністю, є правління або інший орган, визначений статутом. Виконавчий орган вирішує всі питання діяльності акціонерного товариства, крім тих, що віднесені до компетенції загальних зборів і наглядової ради товариства. Виконавчий орган є підзвітним загальним зборам акціонерів і наглядовій раді акціонерного товариства та організовує виконання їхніх рішень. Відповідно до ч. 4. Постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24.10. 2008 р. - при вирішенні питання про те, чи є спір, що виник між господарським товариством та посадовими особами товариства, які входять до складу виконавчого органу товариства або наглядової ради товариства, трудовим чи корпоративним, судам необхідно керуватися положеннями глави XV Кодексу законів про працю України. Трудові спори розглядаються комісіями по трудових спорах, та/або районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами. Такий порядок розгляду трудових спорів, що виникають між працівником і власником або уповноваженим ним органом, застосовується незалежно від форми трудового договору (ст. 221 Кодексу законів про працю України). Відповідно до статті 3 КЗпП України до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Судом з`ясовано, що [PERSON] , як директор товариства ініціювала скликання загальних зборів та надіслала на адресу учасників скликання на 01.07.2021 року загальних зборів з включеним до порядку денного питання про її звільнення з посади директора на підставі вказаної заяви. 01.07.2021 року загальні збори учасників відбулися, однак рішення про її звільнення не приймалось у зв`язку з відсутністю кворуму. Таким чином, заява позивача розглянута не була і вона позбавлена реалізувати своє право на вільний вибір праці, а тому суд вважає, що заявлені вимоги в цій частині є обґрунтованими. Крім цього, невнесення відповідачем відповідних змін про звільнення з посади директора [PERSON] до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань свідчить про те, що відповідач не визнає припинення трудових відносин з позивачем та продовжує вважати її керівником товариства, а тому і в цій частині позовні вимоги також підлягають до задоволення. Таким чином, на думку суду, право [PERSON] на звільнення з роботи з ініціативи працівника, передбачене ч.1 ст. 38 КЗпП України, також право щодо вільного вибору праці було порушеним ТзОВ «Глобал Тобако Інтернешнл» і тому підлягає захисту. Враховуючи викладене, суд вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає до задоволення. На підставі ст. ст. 3, 8, 21, 43, 55, 129 Конституції України, ст. ст. 3, 5-1, 22, 36, 38, 221 Кодексу законів про працю України, Закону України «Про акціонерні товариства», Законом України «Про господарські товариства», ст.ст. 159-161 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved