Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання нікчемним договору фінансового лізингу та стягнення коштів. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що він вирішив придбати автомобіль та знайшов в Інтернеті оголошення про продаж автомобілів за доступними цінами. За вказаною адресою в м. Києві звернулися до представника відповідача, яка повідомила умови продажу автомобіля: перший внесок, подальша сплата платежів, вартість автомобіля 90400 грн., яка не змінюється та є фіксованою; умови старування, характеристики транспортного засобу. Потім працівник офісу повідомила, що необхідно сплатити кошти, оскільки банк зараз зачиняється, а вона тим часом підготує договір. Позивач сплатив 43000 грн., а коли повернувся, [PERSON] не надала можливості ознайомитись з текстом договору, оскільки в неї захворіла дитина і вона не має часу, пояснюючи, що в договорі все записано так як вона говорила. Отже позивач вважав, що ним було укладено договір купівлі-продажу автомобіля. Через 5 днів після оплати автомобіль не було надано, а пізніше зателефонував менеджер та сказав, що необхідно ще сплатити адміністративний платіж за прийом-передачу автомобіля, інакше автомобіля вони не отримують. 4 грудня 2014 року позивач сплатив ще 13400 грн. згідно з квитанцією. Пізніше представник відповідача повідомив, що автомобіль буде надано через 120 днів відповідно до умов договору. Після чого позивач неодноразово звертався до відповідача із заявами про повернення коштів, проте їх так і не отримав, а 17 грудня 2015 року отримав повідомлення про те, що договір з ним розірвано у звязку з порушенням ним умов договору. Позивач вважає, що договір містить несправедливі умови, зокрема щодо неможливості повернення авансового платежу. Окрім того відповідно до положень Закону України «Про фінансовий лізинг», ЦК України такий договір повинен був укладатися в письмовій формі та бути нотаріально посвідченим. А тому такий договір є нікчемним у відповідності до ч. 1 ст. 220 ЦК України. У звязку з чим, позивач просив суд визнати договір фінансового лізингу, укладений між ним та ТОВ«Лізингова компанія «Автофінанс» недійсним та стягнути з відповідача на його користь завдану матеріальну шкоду в сумі 56\~749 грн.; пеню у звязку з неповернення грошових коштів відповідачем в сумі 46\~521 грн. 17 коп. та завдану моральну шкоду, яку позивач оцінює в 20000 грн. В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив суд задовольнити позовні вимоги, підтвердив обставини, викладені в позовній заяві. Суду пояснив, що був впевнений, що укладає договір купівлі-продажу автомобіля, проте відповідач обманув його та було укладено договір, на умови якого він не погоджувався. Він сплатив гроші, проте автомобіль не отримав. Просив суд стягнути з відповідача на його користь завдані збитки, які полягають у сплачених ним коштах, оплату банківських послуг та 20000 грн. моральної шкоди. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи без його участі не надав. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON] суду пояснила, що є дружиною позивача, вони разом їздили до Києва за оголошенням в Інтернеті про продаж автомобілів. Представник компанії повідомила, що у випадку сплати половини вартості автомобіля вони отримають обраний автомобіль через 3-5 днів. Були обумовлені конкретний автомобіль вартістю 90400 грн. лише після оплати 43000 грн., вони мали змогу ознайомитись з договором, як повідомила представник договір є типовим, але в ньому всі умови такі ж як вона зазначала. Насправді вони не продали автомобіль, а продовжували вимагати додаткові платежі. З боку відповідача було зроблено всі умови, щоб позивач не міг ознайомитись з умовами договору, тим самим було застосовано обман з їх боку. Автомобіль вони так і не отримали, кошти не повернули. У відповідності до ст. 224 ЦПК України судом було постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. 26 листопада 2014 року між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» було укладено договір №00230 фінансового лізингу (а.с.6-12). Відповідно до умов договору ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» взяло на себе зобовязання придбати у власність та передати у користування автомобіль Богдан 2111 [PERSON], який, в свою чергу, зобовязався сплачувати за користування автомобілем періодичні лізингові платежі згідно з графіком. Договір фінансового лізингу передбачав право [PERSON] отримати автомобіль у власність за умови повної сплати вартості автомобіля та інших витрат (адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу). Вартість предмету лізингу на момент укладання договору становила 5739,69 дол. США., що згідно до обмінного курсу долара США до української гривні становить 90400 грн. Згідно з пунктом 1.7 договору предмет лізингу передається у користування лізингоодержувача не пізніше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок товариства адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу, різниці сплаченого авансового платежу відповідно до умов договору. Відповідно до п. 10.1 лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 15 відсотків річних на залишок частини від обсягу фінансування (винагорода лізингодавця за отримане у лізинг майно); частина від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу); комісія за супроводження договору в розмірі 5 відсотків. В день укладання договору на виконання умов договору [PERSON] сплатив за придбаний автомобіль 43000 грн. як перший внесок за придбаний автомобіль та авансовий платіж, що підтверджується квитанцією за 26 листопада 2014 року (а.с.5). 4 грудня 2014 року [PERSON] також сплатив на рахунок відповідача ще 13400 грн. як авансовий платіж (а.с.15). На час розгляду справи судом, автомобіль, про придбання якого домовились сторони, позивачу не було надано. До правовідносин, що виникли між сторонами застосовуються положення Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів» та Цивільного кодексу України. Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Частиною 2 ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено обовязки лізингодавця: у передбачені договором строки надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, що відповідає його призначенню та умовам договору; попередити лізингоодержувача про відомі йому особливі властивості та недоліки предмета лізингу, що можуть становити небезпеку для життя, здоров'я, майна лізингоодержувача чи інших осіб або призводити до пошкодження самого предмета лізингу під час користування ним; відповідно до умов договору своєчасно та у повному обсязі виконувати зобов'язання щодо утримання предмета лізингу; відшкодовувати лізингоодержувачу витрати на поліпшення предмета лізингу, на його утримання або усунення недоліків у порядку та випадках, передбачених законом та/або договором; прийняти предмет лізингу в разі дострокового розірвання договору лізингу або в разі закінчення строку користування предметом лізингу. Частиною 1 ст. 11 цього Закону визначено права лізингоодержувача: обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу. Разом з тим п. 1.4 оспорюваного договору передбачено, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо, а за вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець. За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює лізингодавець, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України. Також п. 12.1 договору передбачено, що навіть у випадку неотримання лізингоодержувачем транспортного засобу договір підлягає розірванню і в такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує у якості штрафу за дострокове розірвання договору, адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Отже, якщо лізингоодержувач належним чином виконував умови договору та сплачував фінансові платежі відповідно до умов договору та не отримав транспортний засіб, в тому числі з вини лізингодавця, і вирішив достроково розірвати договір з цих підстав, з нього утримується штраф у розмірі 40% від сплачених ним платежів, а адміністративний платіж взагалі поверненню не підлягає. Також п. 3.2.7 передбачено, що у випадку відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмету лізингу сплачений адміністративний платіж поверненню не підлягає. Відповідно до умов договору адміністративний платіж це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору. Відповідно до умов договору адміністративний платіж становить 10% від вартості предмету лізингу, що дорівнює 573,97 дол. США (а.с.13). Відповідно до п. 10.1 оспорюваного договору лізинговим платежем є платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (додаток № 3 до договору). Кожен лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 15 % річних на залишок частини від обсягу фінансування; частину вартості предмета лізингу; комісію за супроводження договору в розмірі 5 відсотків. При цьому згідно з п. 10.4 договору у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору сторони домовились та беруть на себе зобовязання до купівлі транспортного засобу підписати додаток №3 до даного договору із встановленням щомісячних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі. Такі положення договору свідчать про те, що на момент підписання договору не було визначено загальний обсяг фінансування, а лізингодавець фактично має можливість відповідно до умов договору визначати вартість предмету лізингу, навіть якщо така вартість буде невигідною для лізингоодержувача, оскільки йому не було відомо про неї на момент підписання договору. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно з ч. 2 ст. 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Виходячи зі змісту оспорюваного договору та положення Закону України «Про захист прав споживачів», суд приходить до висновку, що договір фінансового лізингу № 00230 від 26 листопада 2014 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» та [PERSON] містить несправедливі умови, оскільки в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом, звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Так згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. При цьому суд звертає увагу на те, що відповідачем не наведено достатнього та переконливого обґрунтування відповідності договору, що оспорюється вимогам закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансовий лізинг», зокрема щодо обсягу прав та обовязків сторін, які згідно з умовами договору вочевидь не відповідають обсягу прав та обовязків сторін, визначених законом. Отже, судом встановлено, що умови договору порушують принцип добросовісності, вони призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін та завдають шкоди споживачеві (позивачу). Також відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу № 00230 від 26 листопада 2014 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» та [PERSON] нотаріально посвідчено не було. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача, а тому є підстави для визнання договору фінансового лізингу № 00230 від 26 листопада 2014 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» та [PERSON] недійсним. Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України за наслідками розгляду цивільної справи № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року. Згідно з ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Встановлено, що на виконання недійсного договору [PERSON] сплатив на користь ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» 56400 грн., які, на думку суду, підлягають стягненню з відповідача, як кошти, які відповідач тримав на виконання цього договору. А тому в цій частині позовні вимоги суд вважає законними та обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Разом з тим суд вважає необґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача 349 грн. сплачені ним банківські послуги, 46521 грн. 17 коп. пені та 20000 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди з огляду на таке. Згідно з ч. 2 ст. 216 ЦК України якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Отже, витрати, понесені позивачем за сплату банківських послуг в сумі 349 грн., на думку суду, не є збитками у розуміння ст. 22 ЦК України. Законного обґрунтування підстав нарахування та стягнення з відповідача пені позивач не наводить, тому відсутні правові підстави для задоволення цих позовних вимог. Щодо відшкодування моральної шкоди, суд приходить до таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Положення ст. ст. 10, 60 ЦПК України покладають на кожну сторону обовязок доказування тих обставин, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень. Разом з тим позивачем не надано жодних доказів вини відповідача, так само як і доказів завдання моральної шкоди взагалі, зокрема в чому вона полягає у відповідності до ч. 2 ст. 23 ЦК України. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги, що позивачем було понесено судові витрати в сумі 1784 грн. (а.с.25), суд приходить до висновку, що понесені позивачем витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial