Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

26.12.2016 [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом та просив визнати незаконним та скасувати наказ генерального директора Національного історико-етнографічного заповідника «Переяслав» від 25 листопада 2016 року «262-ОД «Про зміну істотних умов праці [PERSON]В.» та стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 5000 грн.00 коп. та судові витрати. Позовні вимоги позивач та його представник обґрунтовують тим, що [PERSON] працює в Національному історико-етнографічному заповіднику «Переяслав» (далі НІЕЗ «Переяслав») на посаді заступника генерального директора з наукової роботи. Наказом генерального директора НІЕЗ «Переяслав» від 25 листопада 2016 року йому змінено істотні умови праці, а саме: з 01 лютого 2017 року скасовано раніше встановлену доплату за вчене звання старшого наукового співробітника у розмірі 25 відсотків посадового окладу, яку він отримував з 2010 року. Вважає наказ незаконним, посилаючись на те, що відповідач не отримав попередньої згоди виборного профспілкового органу щодо зміни істотних умов праці позивачу, та в односторонньому порядку прийняв рішення, що погіршує його становище, не ґрунтується на нормах законодавства та суперечить умовам колективного договору. Оскаржуваний наказ, окрім іншого, позивач вважає психологічним тиском на нього, спонуканням до звільнення, що спричинило йому душевних переживань та моральних страждань Ухвалою суду від 27.12.2016 задоволено заяву позивача про забезпечення позову та зупинено дію оскаржуваного наказу від 25 листопада 2016 року «262-ОД «Про зміну істотних умов праці [PERSON]В.» до набрання рішенням суду законної сили. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала. Вважає його таким, що відповідає закону, посилаючись на те, що наказом Міністерства культури і туризму України від 18.10.2005 за №745 доплата працівникам культури за вчене звання не передбачена. Крім того, оскаржуваний наказ переглянутий директором та наказом від 06 січня 2017 року скасований, а тому представник вказує, що ніяких негативних наслідків для позивача не настало, вважає, що спір вичерпано. У звязку з добровільним частковим задоволенням відповідачем його позовних вимог [PERSON] зменшив свої вимоги та просив визнати незаконним наказ генерального директора НІЕЗ «Переяслав» від 25 листопада 2016 року «262-ОД «Про зміну істотних умов праці [PERSON]В.», стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 5000 грн.00 коп. та судові витрати у виді судового збору та витрат на правову допомогу в сумі 7840,00 грн. (а.с.127,165). Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. 01.07.2002 [PERSON] прийнято на посаду наукового працівника Переяслав-Хмельницького історико-культурного заповідника. 01.03.2007 його переведено на посаду старшого наукового співробітника НІЕЗ «Переяслав», 01.12.2012 на посаду провідного наукового співробітника, 01.06.2014 на посаду заступника генерального директора з наукової роботи. Вказані обставини визнаються відповідачем та підтверджуються даними Трудової книжки, Наказом від 08.05.2014 №44-ОС (а.с.15, 16-18) Рішенням спеціалізованої вченої ради Київського національного університету імені [PERSON] [PERSON] присуджено науковий ступінь кандидата історичних наук. За рішенням Вищої атестаційної комісії України від 19.01.2006 позивачу надано диплом Кандидата наук, серія ДК № 032585 (а.с.19). Рішенням Вищої атестаційної комісії України від 14 жовтня 2009 року на підставі рішення Вченої ради Інституту історії України Національної академії наук України [PERSON] присвоєно вчене звання старшого наукового співробітника та видано відповідний Атестат серії АС №007071 (а.с.20). Відповідно до наказу НІЕЗ «Переяслав» від 06 листопада 2010 року №247-ОС, [PERSON] встановлено доплату за наукове звання «старший науковий співробітник» у розмірі 25% посадового окладу(а.с.26). Зі змісту посадової інструкції заступника генерального директора з наукової роботи від 29.12.2012, вбачається по позивач за посадою займається науковою роботою, кваліфікаційними вимогами на посаду є: науковий ступінь доктора або кандидата наук, вчене звання старшого наукового співробітника, доцента, професора (а.с.21-23). 28.03.2016 керівник НІЕЗ «Переяслав» звернувся до Міністерства культури України за розясненнями щодо порядку виплати доплат та надбавок працівникам державних і комунальних музеїв, на що отримав відповідь від 29.04.2016 за вих. № 1418/15/13-16 (а.с.159). Вказана відповідь містить розяснення щодо порядку виплати доплати за вислугу років та надбавки за стаж наукової роботи, що не стосується позивача. Стосовно доплати за вчене звання старшого наукового співробітника чітких розяснень міністерством культури не надано у звязку з неузгодженістю нормативної бази з цього питання (а.с.159). 30.03.2016 в.о. генерального директора НІЕЗ «Переяслав» [PERSON] письмово повідомив [PERSON] про можливу зміну істотних умов праці, а саме зменшення розміру або скасування доплати за вчене звання старшого наукового співробітника з 01.06.2016 (а.с.134). 28 жовтня 2016 року генеральний директор НІЕЗ «Переяслав» [PERSON] звернувся до профспілкового комітету Первинної профспілкової організації НІЕЗ «Переяслав» з поданням про зміну істотних умов праці, а саме: скасування доплати за вчене звання старшого наукового співробітника члену профспілкового комітету, заступнику генерального директора з наукової роботи [PERSON] (а.с.55). ППО Національного історико-етнографічного заповідника «Переяслав» відхилила подання про зміну істотних умов праці заступнику генерального директора з наукової роботи [PERSON], про що надала мотивовану Відмову за № 136 від 10.11.2016 (а.с.56). 25 листопада 2016 року генеральний директор НІЕЗ «Переяслав» видав Наказ за №262-ОД, яким заступнику генерального директора з наукової роботи [PERSON] з 01 лютого 2017 року змінено істотні умови праці, а саме: скасовано раніше встановлену доплату за вчене звання старшого наукового співробітника у розмірі 25 відсотків посадового окладу (а.с.13). Підставою такого Наказу зазначено лист-відповідь Міністерства культури України від 29.04.2016 за вих. № 1418/15/13-16, оцінка якому надана вище. 28 листопада 2016 року [PERSON] попереджений про істотну зміну умов праці розміру оплати праці (скасування доплати за вчене звання старшого наукового співробітника) з 01 лютого 2017 року(а.с.14). 22 грудня 2016 року позивач звернувся до генерального директора НІЕЗ «Переяслав» з службовою запискою про зупинення/відміну вищевказаного наказу про зміну істотних умов праці, як такого, що не відповідає вимогам чинного законодавства України (а.с. 137). У відповіді від 27.12.2016 генеральний директор [PERSON] повідомив позивача, що Наказ «Про зміну істотних умов праці [PERSON]В.» є правомірним та законним, а тому скасуванню не підлягає (а.с.138). 06 січня 2017 року, в той час коли справа перебувала в суді, генеральний директор НІЕЗ «Переяслав» [PERSON] наказом за №3-ОД скасував наказ від 25 листопада 2016 року №262-ОД «Про зміну істотних умов праці [PERSON]В.», посилаючись на відмову Первинної профспілкової організації від 10.11.2016 (а.с.161). Отже між сторонами існує спір щодо законності наказу керівника НІЕЗ «Переяслав» по скасуванню доплати позивачу за вчене звання старшого наукового співробітника, як такої, що не передбачена законодавством та тягне за собою істотну зміну умов праці . Частиною третьою ст. 32 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпПУ) встановлено, що у звязку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Відповідно до частини четвертої ст. 97 КЗпПУ форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. В частині четвертій ст. 97 КЗпПУ зазначено, що власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Слід зазначити, що п. 31 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.92 р. N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" передбачено, якщо при розгляді трудового спору буде встановлено, що зміна істотних умов трудового договору проведена не у звязку зі зміною в організації виробництва і праці на підприємстві, в установі, організації, то така зміна з урахуванням конкретних обставин може бути визнана судом неправомірною з покладенням на власника або уповноважений ним орган обов'язку поновити працівникові попередні умови праці. Судом встановлено, що фактичної зміни в організації виробництва та праці в НІЕЗ «Переяслав» не відбулося, оскільки оспорюваний наказ має індивідуальний характер та скасований відповідачем до визначеної в ньому даті. Чинним законодавством України, яким регулюються трудові правовідносини, визначено, що видача та скасування наказів відноситься виключно до компетенції власника або уповноваженого ним органу, а до повноважень суду належить перевірка законності наказу. Згідно розділу 3 п.3.2. Колективного договору між керівником і первинною профспілковою організацією працівників Національного історико-етнографічного заповідника «Переяслав» від 08 лютого 2013 року оплата праці працівників установи здійснюється відповідно до Кодексу законів про працю України, Законів України «Про оплату праці», Про музеї та музейну справу», наказу Міністерства культури і туризму України «Про впорядкування умов оплати праці працівників культури на основі Єдиної тарифної сітки « №745 від 18 жовтня 2005 року, постанови Кабінету Міністрів України №82 від 22 січня 2005 року та інших нормативних актів України у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів. Відповідно до п.1.3, п. 1.4 Положення про оплату праці від 03 січня 2013 року за №15 затверджених генеральним директором Національного історико-етнографічного заповідника «Переяслав» 03 січня 2013 року, оплата праці працівників НІЕЗ «Переяслав» здійснюється н підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевої угоди, колективного договору, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів. Джерелом коштів на оплату праці є кошти Державного бюджету (загального і спеціальних фондів) в межах заробітної плати, затвердженого в кошторисах. В пункті 3.2.1 Положення про оплату праці, передбачено надбавки та доплати до тарифних ставок (окладів, посадових окладів), перелік яких не є вичерпним (а.с.42-44). Згідно п.1.1 статуту Національного історико-етнографічного заповідника «Переяслав» затвердженого наказом Міністерства культури України від 06 липня 2012 року за №723, Національний історико-етнографічний заповідник «Переяслав» є культурно-освітнім та науково-дослідним закладом, створеним постановою Центрального Комітету Комуністичної партії України і Ради Міністрів Української РСР від 13 березня 1979 №123 «Про оголошення комплексу памяток історії та культури м. Переяслав-Хмельницького Київської області державним історико-культурним заповідником» на базі комплексу памяток історії та культури м. Переяслав-Хмельницького Київської області. Статус національного надано Заповіднику Указом Президента України від 01 червня 1999 року №598 «Про надання Переяслав-Хмельницькому державному історико-етнографічному заповіднику статусу національного». Відповідно до п.2.2 вищевказаного Статуту, заповідник створено з метою забезпечся охорони, збереження та популяризації памяток культурної спадщини розташованих а його території; проведення науково-дослідної, науково-методичної, музейної, виставково-екскурсійної та культурно-освітньої роботи(а.с.27-35). У статті 1 Закону України «Про музеї та музейну справу» під терміном «музей» визначено науково-дослідний та культурно-освітній заклад, створений для вивчення, збереження, використання та популяризації музейних предметів та музейних колекцій з науковою та освітньою метою, залучення громадян до надбань національної та світової культурної спадщини. Згідно ст. 4 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» субєктами наукової і науково-технічної діяльності є наукові працівники, науково-педагогічні працівники, аспіранти, адюнкти і докторанти, інші вчені, наукові установи, університети, академії, інститути, музеї, інші юридичні особи незалежно від форми власності, що мають відповідні наукові підрозділи, та громадські наукові організації. Відповідно до ст. 5 цього Закону вчений є основним субєктом наукової і науково-технічної діяльності. За правилами ст. 28 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» вчені мають право на здобуття наукового ступеня доктора філософії і доктора наук та присвоєння вчених звань старшого дослідника, доцента і професора. Присудження наукових ступенів та присвоєння вчених звань є державним визнанням рівня кваліфікації вченого. Статтею 31 цього Закону сформульовано перелік посад наукових працівників. Так, основними посадами наукових працівників наукових установ, наукових підрозділів юридичних осіб державної та іншої форм власності є: заступник керівника (перший віце-президент, віце-президент, заступники генерального директора, генерального конструктора, директора, начальника) з наукової роботи. Згідно ст. 36 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» заробітна плата наукових працівників складається з посадових окладів (ставок), премій, доплат за наукові ступені, вчені звання, надбавки за стаж наукової, науково-педагогічної роботи та інших надбавок, доплат та винагород, передбачених законодавством у сфері наукової і науково-технічної діяльності. Відповідно до ч.ч.1-2 ст. 8 Закону України «Про оплату праці» держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, а також шляхом оподаткування доходів працівників. Умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України. . Відповідно до ч.ч.1-2 ст. 29 Закону України «Про культуру» оплата праці у сфері культури має забезпечувати створення належних матеріальних умов для ефективної самостійної творчої діяльності працівника, підвищення престижності професії, сприяти підвищенню його кваліфікації, стимулювати залучення талановитої молоді до діяльності у сфері культури. Заробітна плата працівника у сфері культури, педагогічного працівника закладу освіти сфери культури складається з посадового окладу (тарифної ставки), надбавки за почесне звання, доплат за науковий ступінь, вислугу років залежно від стажу роботи в державних і комунальних закладах культури, закладах освіти сфери культури, інших надбавок та доплат, премій, винагород за творчу діяльність, передбачених законодавством. Умови оплати праці працівників у сфері культури державних і комунальних закладів культури, закладів освіти сфери культури визначаються Кабінетом Міністрів України. В пункті 5 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій галузей бюджетної сфери» від 30.08.2001 за № 1298 вказано, що умови оплати праці, посадові оклади (ставки заробітної плати) та ставки погодинної оплати праці, визначені цією постановою, поширюються на відповідні категорії працівників (невійськовослужбовців і тих, що не мають звань рядового і начальницького складу) всіх бюджетних установ, закладів та організацій незалежно від відомчого підпорядкування. В абзаці в) підпункту 3) пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України № 1298 установлено доплати працівникам, зокрема за вчене звання доцента, старшого наукового співробітника - у граничному розмірі 25 відсотків посадового окладу (ставки заробітної плати). З врахуванням вищевикладеного суд дійшов висновку, що НІЕЗ «Переяслав» є культурно-освітнім та науково-дослідним державним закладом (музеєм), одним з основних видів діяльності якого є науково-дослідна робота. Позивач [PERSON], займаючи у цьому закладі посаду заступника генерального директора з наукової роботи, є науковим працівником, який має вчене звання старшого наукового співробітника, до заробітної плати якого серед іншого законодавством передбачено доплату за вчене звання. Таким чином суд, встановив що наказ генерального директора Національного історико-етнографічного заповідника «Переяслав» №262-ОД від 25 листопада 2016 року «Про істотну зміну умов праці [PERSON]В.» видано без дотримання вимог трудового законодавства та законодавства про оплату праці, у зв'язку із чим позовні вимоги в частині визнання цього наказу незаконним є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про стягнення на його користь моральної шкоди, суд зазначає, що згідно з частиною другою статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Приписами частини першої статті 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У відповідності до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами та доповненнями), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 5 вказаної постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Під час розгляду справи позивач не довів факту заподіяння йому моральної шкоди, не надав жодного доказу наявності самої шкоди та її розміру. Натомість встановлено, що оспорюваний наказ не призвів порушення прав позивача, оскільки позивач продовжив отримувати надбавку за вчене звання, істотних змін умов його праці не відбулося. Сам по собі факт наявності спору щодо законності наказу керівника, який так і не був виконаним, не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди. А тому в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди в розмірі 5000 грн. суд відмовляє. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.79 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом справи, відносяться, зокрема: судовий збір та витрати на правову допомогу. Відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підтвердження понесених судових витрат позивач надав суду документи про сплату судового збору за кожною позовною вимогою (551,20 грн. + 551,20 грн.) та документи, що підтверджують витрати на правову допомогу на загальну суму 7840,00 грн. за підготовку процесуальних документів, що подавались до суду (а.с.168-179). Суд перевірив правильність обрахування витрат на правову допомогу, виходячи з договору та положень Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат, на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року за №4191-VІ. Відповідач не надав документів на підтвердження понесених ним судових витрат. Оскільки позов задовольняється судом частково, а саме щодо однієї позовної вимоги немайнового характеру, суд стягує з відповідача частину витрат понесених на сплату судового збору 551.20 грн., а також стягує витрати на правову допомогу в сумі 7840,00 грн., так як основою спору - предметом та підставами позову є невідповідність наказу вимогам закону, що задоволено судом. На підставі викладеного,

Outcome: partial