Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

20.01.2017 р. позивач звернувся до суду із даною позовною заявою, в якій просив суд стягнути на користь позивача з відповідача заборгованість: за Договором позики від 03.10.2014 року у розмірі: основний борг 10900 гривень, процентів від суми позики - 59639,39 грн., суми інфляції - 11744,20 грн., трьох відсотків річних - 1209,67 грн., а всього 83493,26 грн., за Договором позики від 23.11.2014 року у розмірі: основний борг - 7050 грн., процентів від суми позики - 19516,70 грн., суми інфляції - 1086,47 грн., трьох відсотків річних - 256,53 грн. а всього 27909,70 грн., за Договором позики від 12.01.2015 року у розмірі: основний борг - 2000 доларів США, що станом на дату звернення з позовною заявою еквівалентно 54980 грн., процентів від суми позики - 4112,80 Доларів США, що станом на дату звернення з позовною заявою еквівалентно 113060,87 грн., трьох відсотків річних - 72,64 доларів США, що станом на дату звернення з позовною заявою еквівалентно 1996,87 грн., а всього 6185,44 Доларів США, що станом на дату звернення з позовною заявою еквівалентно 170037,74 грн. В обґрунтування позову посилався на те, що на підставі попередніх домовленостей із третьою особою [PERSON], яка є керівником відповідача ТОВ «Джерело», між сторонами у справі було укладено 3 (три) договори позики: від 03.10.2014 року, відповідно до якого сумою позики були грошові кошти у розмірі 20000 грн., від 23.11.2014 року, відповідно до якого сумою позики були грошові кошти у розмірі 7050 грн. та від 12.01.2015 року, відповідно до якого сумою позики були грошові кошти у розмірі 2000 доларів США. Позивач передав відповідачу вказані грошові кошти, які позивачем не було своєчасно повернуто. Оскільки відповідач не виконав належним чином умови договорів, позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Станом на дату звернення із позовною заявою основна заборгованість відповідача за договором позики від 03.10.2014 року складає 10900 грн., що розраховано за формулою: 20000-9100=10900 грн., де 20000 грн. сума позики, 9100 грн. сума несвоєчасно виконаного зобовязання, 10900 грн. сума невиконаного зобовязання. За Договором позики від 23.11.2014 року основна заборгованість складає 7050 грн. За Договором позики від 12.01.2015 року основна заборгованість складає 2000 доларів США. Також позивачем було надано пояснення до позовної заяви щодо розрахунку процентів від суми позики, суми індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми (а.с.24-29). Позивач подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримав та не заперечив проти прийняття заочного рішення. Відповідач, третя особа про дату, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені,у судове засідання не зявились. З урахуванням положень ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Так, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу усунення порушеного права на належне виконання умов договорів позики, укладених між позивачем та відповідачем, внаслідок чого позивач заявив вимоги про його захист стягнення заборгованості, процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України з урахуванням індексу інфляції за час прострочення, також 3% річних від простроченої суми за ч. 2 ст. 625 ЦК України. Відповідно до п. 1 ч. 2\~ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, належить вчиняти в письмовій формі. Ч.1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Положенням ст. 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій \~\~ формі, \~\~ якщо \~\~ його сума \~\~ не \~\~ менш \~\~ як \~\~ у \~\~ десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який \~\~ посвідчує \~\~ передання \~\~ йому \~\~ позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Із наданої позивачем копії квитанції до прибуткового касового ордера № 15 від 01.10.2014 року випливає, що 01.10.2014 р. (а не 03.10.2014 року, як помилково вказує позивач) між позивачем [PERSON] як позикодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Джерело» як позичальником було укладено договір позики, відповідно до якого відповідачу передано грошові кошти у розмірі 20000 грн. (двадцять тисяч гривень). (а.с.18). Позивач визнає, що відповідачем було частково повернуто суму позики у розмірі 9100 грн.(а.с.5). Так само, укладення Договору позики від 23.11.2014 року та його умови (сума позики) підтверджуються Квитанцією до прибуткового касового ордера № 25 від 23.11.2014 року, відповідно до якого сумою позики були грошові кошти у розмірі 7050 грн. (а.с.19). Укладення Договору позики від 12.01.2015 року та його умови (сума позики та строк її надання) підтверджуються Квитанцією до прибуткового касового ордера №1 від 12.01.2015 року, а також розпискою від 12.01.2015 року від керівника ТОВ «Джерело» - [PERSON] про позику 2000 доларів США строком до 01.09.2015 р.(а.с.20-21). Відповідачем не надано належних доказів на підтвердження того, що вказані вище суми коштів він своєчасно повернув позивачу. За Договором позики від 01.10.2014 року основна заборгованість складає 10900 грн., за Договором позики від 23.11.2014 року основна заборгованість складає 7050 грн., а за договором позики від 12.01.2015 року основна заборгованість складає 2000 доларів США. Як вбачається із змісту квитанції до прибуткового касового ордера № 15 від 01.10.2014 року, сторони визначили істотною умовою договору позики від 01.10.2014 р. лише суму позики. Строк повернення позики у договорі від 01.10.2014 р. не встановлений, відтак має відраховуватися від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це. Така вимога позикодавцем до дня звернення до суду ним не заявлялася, оскільки доказів протилежного позивачем суду не надано. У позовній заяві позивач стверджує, що «після закінчення виробничого сезону 2015 року у жовтні місяці, яким був обумовлений момент повернення грошових коштів за вищезазначеними договорами позик (окрім Договору позики від 12.01.2015 року, за умовами якого кінцевою датою повернення грошових коштів визначалось 01.09.2015 року), після предявлення мною вимоги про повернення грошових коштів за зазначеними договорами позик [PERSON] від виконання зобовязань відмовилась, мотивуючи таку відмову начебто відсутністю грошей, непередбачуваними витратами та іншими субєктивними причинами. При цьому, Г.В. Барильченко без мого погодження самостійно змінила строк виконання зобовязань за вищенаведеними договорами позик на весну 2016 року, про що повідомила мені у ході нашої розмови.» Проте, належних доказів того, що за договором позики від 01.10.2014 р. строк повернення позики був встановлений «після закінчення виробничого сезону 2015 року у жовтні місяці», позивачем суду не надано. Відтак, позивач предявив вимогу, про повернення позики, за договором позики від 01.10.2014 р., звернувшись безпосередньо до суду 20.01.2017 року. Оскільки строк повернення позики договором не встановлений, тому слід вважати його таким, що розпочався з 20 лютого 2017 року, тобто, через тридцять днів з дня предявлення вимоги. Так, відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позивач визнає, що частина позики за договором від 01.10.2014 р. була повернута частинами - 21.02.2016 року було повернуто 2100 грн. (дві тисячі сто гривень), 14.04.2016 1000 грн. (одна тисяча гривень), 10.05.2016 1000 грн. (одна тисяча гривень), 05.08.2016 3000 грн. (три тисячі гривень), 29.08.2016 2000 (дві тисячі гривень). При цьому суд враховує, що відповідно до ч.2 ст. 1049 ЦК України позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до положень ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.\~Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Отже, право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку\~повернення боргу, який за договором від 01.10.2014 р. слід вважати таким, що настав із 20.02.2017 р, відтак позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми інфляції - 11744,2 грн. (одинадцять тисяч сімсот сорок чотири гривні двадцять копійок), трьох відсотків річних - 1209,67 грн. (одна тисяча двісті девять гривень шістдесят сім копійок) задоволенню не підлягають. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами. За змістом ч. 4 ст. 613 ЦК України боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, тобто у випадку, якщо кредитор не вчинив дій направлених для повернення боргу, тому боржник не міг виконати свого обовязку до моменту предявлення вимоги. Оскільки\~днем настання зобовязання є\~20.02.2017 року, та саме з цього дня може нараховуватися\~сума інфляційних втрат, тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних з 03.10.2014 р. по 18.01.2017 р., як і вимога про стягнення нього інфляційних втрат за вказаний період. Із аналогічних мотивів суд відмовляє позивачу у стягненні із відповідача за договором позики від 23.11.2014 року суми інфляції - 1086,47 грн. та трьох відсотків річних - 256,53 грн., оскільки строк повернення позики у договорі не встановлений. За Договором позики від 12.01.2015 року 2000 (дві тисячі) Доларів США було передано позивачем відповідачу до 01.09.2015 р., як випливає із змісту розписки (а.с.21). Відтак, з відповідача слід стягнути 72,64 доларів США - 3% річних від суми основного боргу з 01.11.2015 року по 18.01.2017 року, як це просить позивач (при тому що прострочення виконання зобовязання боржником допущено з 01.09.2015 р.). Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача за Договором позики від 03.10.2014 року процентів від суми позики - 59639,39, за Договором позики від 23.11.2014 року у розмірі: процентів від суми позики - 19516,7 гривень та за Договором позики від 12.01.2015 року процентів від суми позики - 4112,8 Доларів США, що станом на дату звернення з позовною заявою еквівалентно 113060,87 (сто тринадцять тисяч шістдесят гривень вісімдесят сім копійок), суд виходить із наступного. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Оскільки вищезазначеними договорами розмір процентів за користування позикою не був встановлений, а також була відсутня інша домовленість щодо порядку їх оплати, то відповідно до ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України проценти від сум позик за договорами повинні рахуватись щомісяця до дня повернення позики з використанням облікової ставки Національного банку України за відповідний період. Розмір облікової ставки Національного банку України на відповідний період затверджується постановами Правління Національного банку України. Відповідно до пункту 1 постанови Правління Національного банку України від 15 липня 2014 року № 417 "Про регулювання грошово-кредитного ринку" розмір облікової ставки з 17 липня 2014 року становив 12,5% річних, який в подальшому періодично змінювався, відповідно до статей 6 та 25 Закону України "Про Національний банк України", Положення про процентну політику Національного банку України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 серпня 2004 року. Суд погоджується із розрахунком процентів від суми позики за договором позики від 01.10.2014 р та за договором позики від 12.01.2015 року, наданим позивачем, оскільки будь-яких доказів та доводів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок,відповідачем не надано, відтак вбачає підстави для стягнення на користь позивача процентів від суми позики - 59639,39 грн. та за договором позики від 23.11.2014 року у розмірі: процентів від суми позики - 19516,7 гривень, виходячи із розміру облікової ставки Національного банку України за відповідний період. У задоволенні вимоги позивача про стягнення за Договором позики від 12.01.2015 року процентів від суми позики - 4112,8 Доларів США, що станом на дату звернення з позовною заявою еквівалентно 113060,87 (сто тринадцять тисяч шістдесят гривень вісімдесят сім копійок), суд відмовляє повністю, виходячи із наступного. Чинне законодавство не надає Національному Банку України повноважень на встановлення облікової ставки для іноземної валюти, це можливе лише щодо грошової одиниці України гривні. Відповідно до ст. 1 Закону України Про Національний банк України та постанови Правління Національного банку України Про затвердження Положення про процентну політику Національного банку України від 18.08.2004 року № 389, облікова ставка Національного банку України - один із монетарних інструментів, за допомогою якого Національний банк України встановлює для банків та інших субєктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку. Відповідно до ст.27 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями.\~\~ Відповідно до абз.3 п.1.1. Положення про процентну політику Національного банку України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 серпня 2004 року № 389, яке було чинним на час вчинення правочинів між сторонами у справі, облікова ставка Національного банку один з монетарних інструментів, за допомогою якого Національний банк установлює для суб'єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період, і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку. Відповідно до останнього абзацу п.3.2. вказаного Положення Національний банк під час визначення облікової ставки враховує й інші фактори, які можуть вплинути на вартість коштів у\~національній валюті, інфляційні або девальваційні очікування, процентні ставки рефінансування, які використовуються центральними банками країн, що мають тісні торговельно-економічні зв'язки з Україною тощо. Таким чином, облікова ставка Національного банку України встановлюється лише у національній валюті, що унеможливлює її застосування до зобовязань, визначених в валюті іншої країни, оскільки вартість залучених та розміщених грошових коштів в іноземній валюті відрізняється від факторів, що впливають на гривню. При таких обставинах, суд приходить до висновку, що положення ст. 1048 Цивільного кодексу України про визначення процентів за користування позиковими коштами на рівні облікової ставки Національного банку України не можуть бути застосовані до зобовязань, виражених в іноземній валюті, у звязку з чим у цій частині позовних вимог слід відмовити. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково. Витрати на сплату судового збору, понесені позивачем при зверненні до суду, підлягають стягненню з відповідача на його користь, як передбачено ст.88 ЦПК України.

Outcome: partial