Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-31 00:00:00

16.04.2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, відповідно до якого прохала суд здійснити поділ спільного майна подружжя, визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], загальною площею 66, 2 кв.м., житловою площею 34,8 кв.м., без її реального поділу, а також здійснити розподіл судових витрат. В обґрунтування позову позивачем зазначено, що вони з відповідачем перебували у шлюбі з 10.08.1996 р., який між ними було розірвано за рішенням суду від 16.04.2015 р., що набрало законної сили 27.04.2015 р. У шлюбі за спільні кошти подружжя при сприянні Полтавського регіонального відділення Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву ними було придбано житлову квартиру [ADDRESS]. Між Полтавським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву та відповідачем [PERSON] було укладено Кредитну угоду № 369 від 23.09.2002 року. В подальшому, 31.03.2003 року, Головним Управлінням з питань житлово-комунального обслуговування виконавчого комітету Полтавської міської ради було видано на ім'я відповідача [PERSON] свідоцтво про право власності на вказану квартиру. В 2015 році подружжям кредитні зобов'язання за Кредитною угодою № 369 від 23.09.2002 року були повністю виконані та погашено кредит. Після розірвання шлюбу згоди між сторонами про поділ зазначеної квартири досягнуто не було, що і стало підставою звернення позивача до суду з вказаним позовом. Також, позивачем зазначено, що у спірній квартирі проживає вона з сином [PERSON], [INFO] та дочкою [PERSON], [INFO] 13.06.2018 р. від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначено, що позивачем не доведено факт ухилення відповідача від добровільного поділу майна подружжя, а тому відсутнє порушення права чи законного інтересу позивача з боку відповідача, відсутній спір про право. Також, відповідачем зазначено, що Звіт про оцінку майна не є належним доказом щодо визначення дійсної вартості квартири, як зазначено позивачем у позові, оскільки звіт про оцінку не є висновком експерта, здійсненим відповідно до Закону України «Про судову експертизу»; судова експертиза у справі не призначалась. Прохав позов задовольнити в частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частину вказаної квартири; прохав суд визнати неналежним доказ, а саме Звіт про оцінку майна від 12.04.2018 р. ТОВ «Мегаполіс і партнери»; зобов'язати позивача повернути представнику відповідача у справі оригінал правовстановлюючого документу на зазначену квартиру. 04.07.2018 р. від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої зазначено, що Звіт про оцінку майна, доданий до позовної заяви, є необхідним для визначення суми судового збору за подання до суду вказаної позовної заяви, сплаченого позивачем, а тому вважає безпідставним посилання відповідача про визнання вказаного звіту неналежним доказом. Також зазначено, що вимога відповідача про зобов'язання позивача повернути представнику відповідача у справі оригінал правовстановлюючого документу на зазначену квартиру виходить за межі предмета спору; правовстановлюючі документи є необхідними для подальшої реалізації її права власності на 1/2 частину зазначеної квартири. Позивач 01.08.2018 р. надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, прохала суд позов задовольнити. Адвокат відповідача Оніпко Є.А. надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, при вирішенні справи прохав врахувати пояснення, викладені у відзиві на позовну заяву, у рішенні зазначити про припинення права спільного майна подружжя на спірну квартиру та визнати за відповідачем [PERSON] право власності на ? частину спірної квартири. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв'язку з розглядом судом справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 10.08.1996 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER]. Шлюб між сторонами було розірвано за рішенням Октябрського районного суду м. Полтави № 2/554/1806/2015, 554/3521/15-ц від 16.04.2015 р., що набрало законної сили 27.04.2015 року (копія знаходиться в матеріалах справи). Судом встановлено, що 23.09.2002 року, тобто під час перебування сторін у шлюбі, між Полтавським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву та відповідачем [PERSON] (як Позичальником) було укладено Кредитну угоду № 369 від 23.09.2002 року, відповідно до якої позичальнику надано прямий адресний кредит у сумі 49706,00 грн. на будівництво житла загальною площею 66,30 м. кв. згідно з проектом за адресою: [ADDRESS]. 31.03.2003 року Головним Управлінням з питань житлово-комунального обслуговування виконавчого комітету Полтавської міської ради було видано на ім'я [PERSON] Свідоцтво про право власності [NUMBER] на квартиру [ADDRESS]. Свідоцтво видане на підставі рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради від 25.03.2003 р. за № 116. Вказаним свідоцтвом посвідчено право приватної власності [PERSON] на вказану квартиру № 69; запис у реєстровій книзі № 146 за реєстровим № 19600 від 01.04.2003 р. Відповідно до технічного паспорту на вказану квартиру, що виготовлений КП ПБТІ «Інвентаризатор» від 13.12.2002 р., загальна площа вказаної квартири - 66,2 кв. м., житлова - 34,8 кв. м. Відповідно до Акту № 144 від 11.03.2015 р. про виконання зобов'язань за Кредитною угодою № 369 від 23.09.2002 р. та додаткових договорів до неї від 23.06.2010 р., від 24.03.2014 р., та від 15.07.2014 р. встановлено, що зобов'язання за Кредитною угодою № 369 від 23.09.2002 р., укладеною між Полтавським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву та відповідачем [PERSON], вважаються такими, що виконані. Акт підписано обома з подружжя - [PERSON] та [PERSON] Таким чином, судом встановлено, що підтверджено документально, що спірна квартира [ADDRESS], загальною площею 66, 2 кв.м., житловою площею 34,8 кв.м., є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, набута під час перебування сторін у шлюбі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 р. № 11). Зі змісту п. 23, 24 вказаної постанови вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Суд враховує визнання позову відповідачем в частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної квартири, та вважає, що за позивачем підлягає визнанню право власності на 1/2 частину спірної квартири, та за відповідачем - на 1/2 частину спірної квартири. Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем при подачі позову та документально підтверджений судовий збір в розмірі 1660,91 грн.

Outcome: approved