Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Чернігівобленерго» про визнання незаконним відключення від мережі електропостачання, зобов'язати поновити електропостачання та стягнення матеріальної шкоди в розмірі 3 000,00 грн., моральної шкоди в сумі 3 000,00 грн. та витрат на правову допомогу в розмірі 4 000,00 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 28.08.2016 працівниками Козелецьких районних електричних мереж було складено акт про порушення правил користування електроенергією для населення, на підставі цього акту 15.09.2016 позивача було відключено від постачання електроенергії. Вказані дії ПАТ «Чернігівобленерго» він вважає протиправними і такими, що порушують його законні інтереси, в результаті чого останній змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з мотивів, викладених в позовній заяві, та просив позов задовольнити. В судовому засіданні 19 грудня 2016 року позивачем подано розрахунок заподіяної матеріальної шкоди на суму 4 913,00 грн. - а.с. 45 (з яких витрати на мобільний зв'язок, витрати на проїзд, витрати на виробництво електричної енергії). В порядку ст. 10 ЦПК України позивачу було роз'яснено право надати суду відповідну заяву про збільшення розміру позовних вимог, чого позивачем зроблено не було. В судовому засіданні позивач пояснив, що, на його думку, даного розрахунку буде достатньо. Представник відповідача позов не визнав, подавши письмові заперечення. Судом встановлено такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 06 липня 2005 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу придбав житловий будинок в [ADDRESS] 28 серпня 2016 року представниками Козелецького РЕМ було складено акт № 150188 про порушення Правил користування електричною енергією для населення. В акті зазначено, що при проведенні перевірки стану електроспоживання за адресою: [ADDRESS], було виявлено самовільне підключення з порушенням схеми обліку додаткового відгалуження з метою безоблікового споживання електроенергії. Акт підписаний [PERSON] без зауважень. 15 вересня 2016 року [PERSON] як споживача за адресою: [ADDRESS] було відключено від послуг електропостачання. Вирішуючи питання про визнання дій Публічного акціонерного товариства «Чернігівобленерго» по відключенню [PERSON] як споживача від послуг електропостачання 15 вересня 2016 року за адресою: [ADDRESS] незаконними, суд виходить з наступного. Згідно з п. 53 Правил у разі виявлення представником енергопостачальника порушення споживачем правил користування електричною енергією, у тому числі фактів розкрадання електричної енергії, складається акт, який підписується представником енергопостачальника та споживачем. Один примірник акта вручається споживачу, другий залишається у енергопостачальника. Споживач має право внести до акта свої зауваження. У разі відмови споживача від підпису в акті робиться позначка про відмову. Акт вважається дійсним, якщо його підписали три представники енергопостачальника. На підставі акта енергопостачальник має право відключити споживача від електропостачання (у випадках, передбачених пунктом 35 цих Правил), а також визначити величину збитків, завданих йому протиправними діями споживача. Акт про порушення цих Правил розглядається комісією з розгляду актів, що утворюється енергопостачальником і складається не менш як з трьох уповноважених представників енергопостачальника. Побутовий споживач має право бути присутнім на засіданні комісії з розгляду актів. Енергопостачальник повідомляє побутового споживача не пізніше ніж за 20 календарних днів до дня засідання комісії про його час і дату. Зі змістом Акта про порушення № 150188 позивач був ознайомлений, про що стоїть його підпис на звороті вказаного акта. В акті вказано, що комісія постачальника електроенергії з розгляду складеного акта про порушення буде проводити засідання 19 вересня 2016 року. Після вказаної графи стоїть підпис [PERSON], що дає підстав суду стверджувати , що позивач був обізнаний про час та місце засідання комісії. Таким чином, в цій частині доводи позивача не знайшли свого підтвердження і спростовуються матеріалами справи. Проте відповідно до п. 35 Правил користування електричною енергією для населення (далі по тексту - ПКЕЕН), затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1999 року № 1357 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) енергопостачальник має право відключити побутового споживача, зокрема, у разі самовільного підключення до електричної мережі. Разом з тим, постачання електричної енергії для потреб електроустановок, які підключено з урахуванням вимог ПКЕЕН, зберігається. У разі, якщо представники енергопостачальника не мають технічної можливості припинити лише без облікове користування електричною енергією у споживача або з технічних причин неможливо вжити заходів для запобігання подальшого розкрадання електричної енергії, то енергопостачальник може припинити постачання електричної енергії на всьому об'єкті споживача, оформивши відключення відповідним актом із зазначенням обставин. З листа Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) від 30.12.2016 року № 7233/20.3/9-16 вбачається, що 15.09.2016 року енергопостачальником було відключено об'єкт споживача - [PERSON] - від електричної мережі з недотриманням вимог ПКЕЕН (стор. 5 листа). Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що дії відповідача ПАТ «Чернігівобленерго» щодо відключення будинку від електропостачання мають бути визнані незаконними. Оскільки на час розгляду справи електропостачання [PERSON] відновлено, про що повідомили суд обидві сторони, наразі потреба в судовому захисті прав позивача шляхом зобов'язання відповідача поновити постачання електричної енергії, відпала, з огляду на що в задоволенні позову слід відмовити, так як права позивача поновлені. Щодо стягнення моральної шкоди, заподіяної позивачу неправомірними діями відповідача, суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до положень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог, залежно від характеру заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. Таким чином, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв'язку між порушенням та моральною шкодою. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Під час судового розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] як власник будинку [ADDRESS] будучи відключеним від енергопостачання восени 2016 року, поніс певні душевні страждання, що призвело до вимушених змін в його житті, оскільки, крім іншого, потребувало витрачання часу на захист свого порушення права (звернення до компетентних органів, суду тощо). Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує вимоги розумності, справедливості та виваженості, бере до уваги обставини справи, глибину фізичних та душевних страждань позивача, і визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди в сумі 3 000,00 грн., що не буде надмірним в українському суспільстві, тим самим в цій частині позовні вимоги підлягають до задоволення. Щодо стягнення матеріальних збитків в сумі 3 000 гривень з відповідача ПАТ «Чернігівобленерго», то позивачем не було надано суду доказів, які б надали можливість беззаперечно прив'язати витрати, які поніс позивач, з тими діями, які вчинені відповідачем. Пзивачем, за його твердженням, використовувався електрогенератор, проте доказів цього суду не надано, надано лише роздруківку щодо характеристик інжекторного генератора; витрати на проїзд та мобільний зв'язок, які здійснені позивачем, також не дають можливість встановити причинно-наслідковий зв'язок між діями, допущеними відповідачем, та проїздом і мобільними витратами позивача. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами відповідно до ст. 57 ЦПК України, є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Враховуючи те, що позивачем, в порушення ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України, не доведено допустимими доказами по справі матеріальні витрати в розмірі 3 000,00 грн., в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в сумі 2 000,00 грн. (першопочатково позивачем було заявлено суму 4 000,00 грн., проте докази, які він надав, на його думку, підтверджують лише суму в розмірі 2 000,00 грн., тому саме таку суму в судовому засіданні просив позивач стягнути з відповідача), суд виходить з такого. У відповідності до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу. Статтею 84 ЦПК України, передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Статтею 33 Правил адвокатської етики, схвалених Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України 01жовтня 1999 року, єдиною допустимою формою отримання адвокатом за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Гонорар, отримуваний адвокатом за надання правової допомоги повинен бути законним за формою і порядком внесення і розумно обґрунтованим за розміром. При визначенні обґрунтованого розміру гонорару, беруться до уваги обсяг часу і роботи, що вимагаються для належного виконання доручення. Розмір гонорару і порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Згідно із положенням ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані документи про надання правової допомоги (договір-доручення, договір про надання юридичних послуг, акт прийому-передачі виконаних робіт та ін.), а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам закону. Позивачем на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, незважаючи на роз'яснення в порядку ст. 10 ЦПК України судом про те, якими мають бути відповідні документи, не було надано жодних допустимих доказів, з огляду на що в цій частині суд не може задовольнити позовних вимог. Надана позивачем роздруківка Рекомендацій щодо застосування мінімальних ставок адвокатського гонорару, на зворотній сторінці якого стоїть відмітка про отримання певною особою гонорару в розмірі 2 000,00 грн. (а.с. 47, в т.ч. зворот) не є доказом на підтвердження витрат позивача на послуги адвоката з урахуванням описаного вище. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню сума в розмірі 1 102,40 грн. (як судовий збір за дві задоволені вимоги немайнового характеру - визнання дій неправомірними та стягнення моральної шкоди, за кожну з яких при поданні позову позивач, який не звільнений від сплати судового збору, повинен сплатити 551,20 грн.).

Outcome: partial