Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-10 00:00:00

19.11.2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ФГ "Дельта" про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення орендної плати. Свої вимоги мотивує тим, що 01.01.2012 року між нею та відповідачем укладено договір оренди належної їй земельної ділянки площею 5,27 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах Водяно-Лоринської сільської ради Єланецького району Миколаївської області, строком на 49 років з 01.01.2012 року по 31.12.2061 року. Під час укладення вищевказаного договору оренди землі сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору, зокрема, щодо розміру орендної плати, що становить 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка діяла на момент укладення договору, порядку та строків розрахунку по орендній платі. Проте, відповідач з моменту укладення між ними договору не сплачував їй орендну плату. Посилаючись на те, що відповідачем істотно порушено умови укладеного між ними договору оренди землі та допущено систематичну несплату орендної плати, з урахуванням строку позовної давності просила суд стягнути з відповідача заборгованість по орендній платі за 2015-2017 роки в розмірі 19401,87 грн., пеню за прострочення виплати орендної плати у розмірі 64174,52 грн., розірвати вищевказаний договір оренди землі від 01.01.2012 року та розподілити судові витрати по справі. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала, вважає його безпідставним та необґрунтованим. Пояснила, що 24.01.2011 року відповідач передав позивачці 200000 грн. в рахунок орендної плати за користування належною їй земельною ділянкою наперед, а тому вважає, що позивач належним чином виконав свої обов`язки орендаря по внесенню орендної плати. Вислухавши представників сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд приходить до слідуючого висновку. Так, відповідно до вимог статті 124 ЗК України передача землі в оренду здійснюється на підставі цивільно-правової угоди. Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про оренду землі», відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Згідно зі ст. 13, 15 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається в письмовій формі. Змістом цього договору є права та обов`язки сторін договору, щодо використання земельної ділянки, визначення розміру орендної плати, порядок і умови її сплати, припинення договору та відшкодування збитків. Як встановлено у судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є власницею земельної ділянки площею 5,27 га з кадастровим номером [NUMBER] , призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах Водяно-Лоринської сільської ради Єланецького району Миколаївської області, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії [NUMBER] , виданого на підставі рішення Водяно-Лоринської сільської ради Єланецького району Миколаївської області від 11.04.2000 року (а. с. 71, 11). 01.01.2012 року між сторонами укладено договір оренди належної позивачці земельної ділянки площею 5,27 га з кадастровим номером [NUMBER] , відповідно до якого [PERSON] надала вказану земельну ділянку у строкове платне користування ФГ "Дельта" строком на 49 років (а. с. 7-8). 25.05.2012 року вказаний договір оренди землі зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №482308074000486 (а. с. 10). Відповідно до п.п. 5,8, 9, 11, 13 договору договір укладено з 01.01.2012 року по 31.12.2061 року. Орендна плата вноситься орендарем до 31.12 кожного року у розмірі 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка діяла на момент укладення договору і яка становила 62346,60 грн. У разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0,5% несплаченої суми за кожен день прострочення. Звертаючись до суду з позовом у листопаді 2018 року позивачка посилалася на те, що за весь період оренди відповідачем не здійснено жодних платежів в рахунок орендної плати за користування належною їй земельною ділянкою. З витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки з урахуванням коефіцієнтів індексації 3,997, 4,796, 4,796 та коефіцієнту 1,756 відповідно до постанови КМУ від 31.10.2011 року №1185 слідує, що станом на 01.01.2015 року нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 114128,68 грн., на 01.01.2016 року - 136954,43 грн., на 22.02.2017 року - 136954,43 грн. відповідно (а. с. 12-14, 66-68). За такого розмір орендної плати, згідно розрахунків позивачки, повинен складати: за 2015 рік - 114128,68 грн.*5%=5706,43 грн., за 2016 рік - 136954,43*5%=6847,72 грн., за 2017 рік - 136954,43*5%=6847,72 грн. Положеннями ст.ст. 24 і 25 Закону України «Про оренду землі» передбачені права та обов`язки орендодавця та орендаря, зокрема, орендодавець зобов`язаний своєчасно вносити орендну плату в розмірі та строки обумовлені договором. За змістом ст. 21 Закону України «Про оренду землі», розмір та умови орендної плати, що зазначені в договорі оренди, не можуть суперечити чинному на час укладення договору оренди законодавству. Відповідно до положень статті 22 Закону України «Про оренду землі» (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю) формах. Проте, на спростування тверджень позивачки про систематичну несплату їй орендної плати відповідачем надано розписку від 24.01.2011 року, витяг із Книги розрахунків по земельним часткам та касовий ордер з яких вбачається, що позивачкою отримано від відповідача 200000 грн. в рахунок орендної плати за 2011-2031 роки (а. с. 41, 59, 70). Суд вважає, що сплата орендарем орендної плати наперед не суперечить ні умовам договору оренди, який не містить з цього приводу заборони, ні актам цивільного законодавства ст.ст.531,762 ЦК, ст.93 ЗК, ст.21 Закону України «Про оренду землі». За таких обставин, суд приходить до переконання про відсутність заборгованості по орендній платі за договором від 01.01.2012 року за 2015-2017 роки, а тому не може прийняти доводи позивача про існування такої заборгованості. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 31 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором. Положеннями статті 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України. У статті 141 ЗК України серед підстав припинення права користування земельною ділянкою, зокрема в пункті «д» частини першої цієї статті передбачено систематичну несплату земельного податку або орендної плати. Встановивши, що відповідачем сплачено позивачці у рахунок орендної плати за договором оренди землі від 01.01.2012 року 200000 грн., суд приходить до висновку про відсутність підстав для розірвання договору оренди у відповідності до статей 24, 25, 32 Закону України «Про оренду землі». За такого, суд приходить до переконання про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Оскільки, судом відмовлено у задоволенні позову у повному обсязі, то у відповідності до ст. 141 ЦПК України не підлягає задоволенню і вимога про стягнення з відповідача на користь позивачки понесених нею судових витрат. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed