Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-05 00:00:00

08 серпня 2016 року [PERSON] звернулась до Жовтоводського міського суду із позовом, де просить ухвалити судове рішення, яким визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] та зобов'язати виконавчий комітет Жовтоводської міської ради зняти їх з реєстраційного обліку в її будинку, посилаючись на те, що відповідачі з дня реєстрації жодного дня не мешкали у вказаному житловому будинку. Позивач [PERSON] судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позові та просила їх задовольнити. Третя особа, виконавчий комітет Жовтоводської міської ради, повідомлений належним чином, у судове засідання свого повноважного представника не направив, у своїй письмовій заяві просив справу розглядати без їх участі. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON], виклик яких у судове засідання провадився у визначеному законом порядку, з урахуванням положень ч.5 ст.74 ЦПК України, у судове засідання не з'являються. Судова повістка фізичній особі надсилається за адресою його місця проживання, зареєстрованого у встановленому законом порядку. На адресу суду повернулися поштові повідомлення з місця реєстрації відповідачів з відміткою "за даною адресою не проживають". Відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за місцем реєстрації, вважається, що судовий виклик вручене їм належним чином. Таким чином, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідачів, виклик яких здійснено відповідно до вимог ч.5 ст.74 ЦПК України. За вказаних обставин суд вважає можливим проводити розгляд справи у відсутності відповідачів та представника третьої особи. Повно, всебічно та об'єктивно дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, показання свідків, суд вважає позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно дост.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Відповідно до ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У відповідності до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ст. 72 ЖК України дозволяється в судовому порядку визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Як встановлено судом та вбачається із матеріалами справи, будинок [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору дарування житлового будинку з господарчими побудовами від 13.04.2006 року. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно вбачається, що реєстратором проведена державна реєстрація права власності [PERSON] на вказаний будинок. /а.с.8,28/. У вищезазначеному будинку за згодою позивачки, на деякий час, у 2009 році були зареєстровані відповідачі. Фактично [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в спірний будинок не вселялися, не користувалися житловою площею, не проживали, особистих речей в будинку не має, а реєстрація носила суто формальний характер. В добровільному порядку відповідачі з реєстрації не знялися. Перешкод в користуванні житлом для [PERSON], [PERSON] та [PERSON] позивачка не чинить. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не проживають в спірному будинку з самої реєстрації та навіть не намагалися вселятись в спірний будинок. Місцезнаходження відповідачів на теперішній час не відоме. Зазначені обставини також підтвердили допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] Позивач, ставлячи питання про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] посилається на те, що відповідачі в спірному будинку не мешкають, а вона позбавлена можливості вільно володіти, користуватись та розпоряджатись будинком, в тому числі оформити субсидію, так як при її обчисленні враховуються доходи всіх зареєстрованих на житловій площі осіб, що ставить позивача у скрутне матеріальне становище. Оскільки відповідачі, не являючись власниками житла, не проживають і не користуються житловим приміщенням, а саме, будинком [ADDRESS], що є приватною власністю позивача, не виявили наміру проживати у будинку вчиненням відповідних дій, суд приходить до висновку, що згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України відповідачі втратили право користування спірним житловим приміщення, а тому вимоги позивача підлягають задоволенню. При цьому, суд враховує, що обставин, які б свідчили, що позивач та/або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали відповідачам в користуванні будинком, та/або що з цього питання відповідачі зверталися до суду або до правоохоронних органів (до звернення позивача до суду із даним позовом) судом не встановлено. Крім того, судом не встановлено обставин, які б свідчили, що відповідно до пунктів 1-7 ст.71 ЖК України за відповідачами зберігається спірне жиле приміщення. Однак, згідно зі ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. За таких обставин, суд вважає безпідставною вимогу позивача щодо примусового зняття з реєстраційного обліку[PERSON], [PERSON], [PERSON] за вказаною адресою, оскільки рішення суду про визнання особи, такою що втратила право користування житловим приміщення, є підставою для зняття відповідачів з реєстраційного обліку у цьому житловому приміщенні, а тому відсутні визначені законом підстави для задоволення позову в цій частині. З урахуванням наведеного,

Outcome: partial