Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-14 00:00:00

[PERSON] (надалі - позивач) звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] (надалі - відповідач) заборгованість зі сплати аліментів, неустойку (пені) від суми несплачених аліментів та судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що згідно виконавчого листа № 2-2579 від 28 травня 2010 року, виданого Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області відповідача зобов'язано до виплати аліментів на її користь на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до повноліття дитини. Однак, відповідач ігноруючи рішення суду та вимоги Сімейного Кодексу України про обов'язок батьків утримувати та виховувати свою дитину, умисно, аліменти не сплачував з квітня 2010 року по 01 лютого 2014 року, тому за ним утворилася заборгованість по виплаті аліментів в сумі 17719,42 гривень, інших видів допомоги на утримання дитини не надавав, внаслідок чого вона, у відповідності до ч. 1 ст. 196 Сімейного Кодексу України має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення та заборгованості по невиплаченим аліментам. Позивач в судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову. Вказав, що заборгованість зі сплати аліментів виникла внаслідок неможливості знайти роботу. Вказував на те, що аліменти сплачував частково. Крім того зобов`язаний виплачувати спільний кредит подружжя. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Згідно рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 січня 2012 року, шлюб між сторонами розірвано, сторони перебували в шлюбі з 21 вересня 2002 року /а.с.10/, від якого мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO] /а.с.9/. З урахуванням довідки Новомосковського ВДВС Новомосковського МРУЮ від 26 лютого 2014 року № В8/1532, відповідач зобов'язаний до виплати аліментів на користь позивача на утримання неповнолітньої дитини у розмірі ? частини заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожитого мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повнолітнього віку /а.с. 11/. Заборгованість відповідача перед позивачем по аліментах станом на 01 лютого 2014 року становить 17719,42 гривень. Згідно вимог ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз'яснено, що передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Позивачем у відповідності до зазначеної норми закону обчислена пеня із наявної суми заборгованості, з якою погодився відповідач, яку суд вважає вірною. При цьому, суд враховує, що саме з вини відповідача утворилась заборгованість по сплаті аліментів на дитину, що підтверджено листом відповіддю ВДВС Новомосковського МРУЮ від 25 лютого 2014 року № В10/1507, а тому, відповідно до вимог ст. 196 СК України позивач має право на отримання неустойки (пені) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. При цьому, право, передбачене ст. 196 СК України, не пов'язується з дотриманням норм ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки платник аліментів отримав постанову суду про стягнення аліментів, тож був обізнаний про свій обов'язок сплачувати аліменти і свідомо ухилявся від їх сплати, не навівши суду доказів на підтвердження об'єктивних перешкод для своєчасної сплати аліментів. При цьому, відповідачем не доведено той факт, що несплата аліментів була наслідком тяжкої хвороби, іншої незалежної від нього обставини, доказів того, що заборгованість по аліментам виникла не з вини відповідача, останній суду не надав. Посилання на повну сплату аліментів не підтверджено належними доказами. Повідомлення про перерахування грошових коштів, надані відповідачем підтверджують факт перерахування аліментів, однак не в належному розмірі та співпадають з датами та сумами перерахованих коштів з інформацією, що міститься в довідці виконавчої служби. Посилання на той факт, що відповідач безпосередньо придбавав для дитини матеріальні блага не підтверджено доказами. Таким чином позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені за прострочення стягнення аліментів підлягають задоволенню. Перевіривши розрахунок суми пені, наданий позивачем, суд зазначає, що виходячи з положень ст.196 СК України, загальний розмір неустойки, є значно вищим за той, який просить стягнути позивач виходячи з того, що заборгованість у відповідача перед позивачем утворилася в квітні 2010 року і заборгованість стягується за кожен день прострочення. Водночас, враховуючи матеріальний стан платника аліментів, який не працює, не має у власності нерухомого майна та заявлені позовні вимоги, суд вважає за необхідне задовольнити позов та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] неустойку за прострочення сплати аліментів на утримання за період з 01 травня 2010 року по 01 лютого 2014 року у розмірі 35506,00 гривень. Водночас, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача заборгованості по несплаченим аліментам та судових витрат на юридичні послуги в силу того, що означена заборгованість повинна стягуватись виконавчою службою в порядку виконання рішення у справі № 2-2759 і ухвалення судом нового рішення про стягнення заборгованості зі сплати аліментів за правилами ст.194 СК України призведе до повторного (подвійного) стягнення заборгованості, а розмір витрат на правову допомогу не підтверджено належними доказами (квитанцією, чеком, тощо). Також, розмір витрат на послуги представника не підтверджено належними доказами (розрахунковими документами, чеками, квитанціями, тощо). Крім того, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 355 гривні 06 коп.

Outcome: partial