Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-06 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання права користування та зобов`язання укладення договору найму на житлове приміщення. Позов мотивовано тим, що в березні місяці 2019 року на підставі листа виконавчого комітету Вінницької міської ради за вихідним №01-00-003-13751 від 21.03.2019р. управляючою компанією - приватним підприємством «Бокуд» позивача вселено до квартири [ADDRESS] . На підставі вказаного листа та заяви позивача приватним підприємством «Бокуд» на позивача було відкрито особовий рахунок № [NUMBER] . Станом на сьогодні позивач проживає у даній квартирі, що підтверджується актом ПП «Бокуд» №362 від 19.06.2020р. Управляючою компанією - приватним підприємством «Бокуд» по особовому рахунку № [NUMBER] позивачу нараховуються платежі за управління будинком, які позивач сплачує добросовісно та вчасно, заборгованості не має. Позивач звернулась до виконавчого комітету Вінницької міської ради з проханням укласти із нею договір найму на спірну квартиру, однак листом від 24.06.2020р. позивач позбавлена можливості оформити право власності на займане житло, тобто приватизувати його, оскільки не зареєстрована у ньому, а у відповідних органів відсутні правові підстави провести реєстрацію місця проживання так як вселення позивача відбулось на підставі листа, а ордер на вселення в спірне приміщення та договір найму житла відсутні. За весь час проживання в квартирі [ADDRESS] ні управляюча компанія - ПП «Бокуд», ні виконком міської ради не висували до позивача жодних претензій, тобто фактично вони визнають право на проживання та користування жилим приміщенням, однак дане житло не закріплено за позивачем законодавчо та документально, що позбавляє її права на реєстрацію в ньому та в подальшому на приватизацію займаного житла. Просить визнати за [PERSON] , [INFO] , право користування квартирою [ADDRESS] . Зобов`язати виконавчий комітет Вінницької міської ради укласти із [PERSON] , [INFO] , договір найму на квартиру [ADDRESS] . Судові витрати залишити за позивачем. Ухвалою суду від 02.07.2020року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження. В судове засідання позивач не з`явилась надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала за обставин викладених в ньому, просила позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, при винесені рішення покладались на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що на підставі листа виконавчого комітету Вінницької міської ради за вихідним №01-00-003-13751 від 21.03.2019р. управляючою компанією - приватним підприємством «Бокуд» позивача вселено до квартири [ADDRESS] . На підставі вказаного листа та заяви позивача приватним підприємством «Бокуд» на позивача було відкрито особовий рахунок № [NUMBER] . Згідно акту № 362 від 19.06.2020 року [PERSON] проживає без реєстрації в квартирі [ADDRESS] по теперішній час. Управляючою компанією - приватним підприємством «Бокуд» по особовому рахунку № [NUMBER] позивачу нараховуються платежі за управління будинком, які позивач сплачує добросовісно та вчасно, заборгованості не має. Відповідно до п.15 постанови пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996р. №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Статтею 61 ЖК України передбачено користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Радою Міністрів Української РСР. Умови договору найму жилого приміщення, що обмежують права наймача та членів його сім`ї порівняно з умовами, передбаченими законодавством Союзу РСР, цим Кодексом, Типовим договором найму жилого приміщення та іншими актами законодавства Української РСР, є недійсними. Відповідно до ст.63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо). Як вбачається з положень ст. 15 ЖК України, саме до компетенції виконавчих комітетів міських рад належить право на прийняття рішення про надання жилих приміщень та право на видачу ордерів. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожен громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно до ст.15, 16 ЦК України кожна особа мас право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, і в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно- правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права від 16 грудня 1966 року (ст. 10). При цьому, як вбачається із п.1 ст.12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні Права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватись за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права Людини на житло закріплена також у ст.8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Суд також враховує, що одним з проявів верховенства правд є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція гуртуються, в том числі на Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004р. №15-рп/2004 у справі №21 -33/2004. У справі Bellet v. France суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". У п.ЗЗ рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявних у справі доказів, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про задоволення позову. За клопотанням позивача судові витрати залишити за нею. На підставі викладеного, згідно ст. ст. 15, 61, 63, 68 ЖК України, ст. ст. 15, 16 ЦК України,

Outcome: approved