Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

17 серпня 2018 року [PERSON] звернувся до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON], третя особа Першотравенський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про стягнення інфляційних сум, процентів за користування грошима та процентів річних. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в березні 2013 року надав грошову позику [PERSON] в розмірі 35 000,00 гривень і на підтвердження цього він власноруч написав розписку, вказавши умови та строки повернення коштів, а саме: зобовязався повернути гроші в сумі 35 000,00 гривень під 4% місячних, з виплатою боргу до 01 вересня 2014 року. Гроші отримав у повному обсязі, розписка написана ним особисто. Так як умови зобовязання не виконувались відповідачем, він змушений був звернутися до суду і 11 вересня 2014 року Першотравенський міський суд Дніпропетровської області вирішив стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу в розмірі 35 000,00 гривень та в рахунок повернення судових витрат у справі - 471,80 гривень, а всього стягнуто 35 471,80 гривень. На день звернення з даною позовною заявою, судове рішення від 11 вересня 2014 року в справі № 186/1031/14-ц - не виконане. За цей час, станом на червень 2017 року, через примусове виконання (ВП № 45180420), була повернута сума - 1 305,64 гривень. Враховуючи, що відповідач замість повернення боргу проводить дії стосовно рухомого та нерухомого майна: відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення та інші незаконні дії з майном та коштами, незважаючи на накладення арешту, а також неправомірними діями, бездіяльністю Першотравенського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Дніпропетровській області, з 11 вересня 2014 року (дати ухвалення судового рішення) і по 30 червня 2017 року, згідно виконавчого провадження ВП № 45180420, по виконавчому листу № 186/1031/14-ц, з [PERSON] в примусовому порядку, державною виконавчою службою м.Першотравенська було стягнуто всього: 1 305,64 гривень (93,26 х14), а саме: 93,26 гривень - 24 травня 2016 року, 93,26 гривень - 10 червня 2016 року, 93,26 гривень - 08 липня 2016 року, 93,26 гривень - 30 серпня 2016 року, 93,26 гривень - 14 вересня 2016 року, 93,26 гривень - 07 жовтня 2016 року, 93,26 гривень - 09 листопада 2016 року, 93,26 гривень - 14 грудня 2016 року, 93,26 гривень - 01 лютого 2017 року, 93,26 гривень - 02 березня 2017 року, 93,26 гривень - 15 березня 2017 року, 93,26 гривень - 11 квітня 2017 року, 93,26 гривень - 18 травня 2017 року, 93,26 гривень - 09 червня 2017 року. Сума позики та дата - 35 000,00 гривень, 23 березня 2013 року. Щомісячна плата за користування грошима (позикою) - 4% (1 400 гривень щомісячно). Кількість місяців в розрахунковому періоді: з 01 квітня 2013 року по 01 вересня 2014 року -16. Сума яка підлягає стягненню за період: квітень 2013 року по серпень 2014 року - 22 400,00 (1 400 х 16) гривень. Загальний борг [PERSON] станом на 01 вересня 2014 року становить: 57 400,00 (35 000 + 22 400) гривень. 4% від залишку боргу станом на 01 липня 2017 року становить (згідно розрахунку) - 159 048,22 гривень. Індекс інфляції з 01 вересня 2014 року по 01 травня 2016 року (позика 23 березня 2013 року) становить 1.725 (1.724650755). Всього інфляційна сума, що підлягає стягненню становить 2 385,20 гривень. 4% річних за період з 01 квітня 2013 року по 30 червня 2017 року включно становить 6 066,67 гривень (1 050 + 4 200 + 816,67). Загальна сума яка підлягає стягненню за рішенням суду з відповідача становить: 167 500,09 гривень. Просить суд стягнути з відповідача на його користь кошти в розмірі 167 500,09 гривень та судові витрати по справі в сумі 2 900,35 гривень, які складаються із судового збору 1 675,00 гривень, витрат, пов'язаних з прибуттям до суду 666,90 гривень та компенсації за відрив від звичайних занять 558,45 гривень, а також, постановити окрему ухвалу в зв'язку із систематичним порушенням законодавства України державними особами, боржником та направити її за належністю. Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги не визнає в повному обсязі, також подав заяву про застосування строку позовної давності. Відзив на позовну заяву, у встановлений судом строк, не надав, тому суд вирішує справу за наявними в ній матеріалами. Враховуючи вимоги ст.247 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17 липня 1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести без фіксування судового засідання технічними засобами. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, приходить до наступного. Дійсно, відповідач по справі [PERSON] 23 березня 2013 року отримав від позивача [PERSON] в борг гроші в сумі 35 000 під 4% місячних зі сплатою боргу до 01 вересня 204 року, що підтверджується власноруч написаною розпискою від 23 березня 2013 року. Оскільки, відповідач суму позики не повертав, позивач усно звернувся до відповідача з вимогою про повернення позики. У звязку з неповерненням позики, 24 червня 2014 року [PERSON] достроково (до 01 вересня 2014 року) звернувся до суду з позовом про стягнення суми позики -35 000,00 гривень. Позовних вимог про стягнення процентів, суми боргу\~з урахуванням\~встановленого індексу\~інфляції за\~весь час\~прострочення,\~а також\~чотирьох процентів\~річних від\~простроченої суми [PERSON] не заявляв. Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2014 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу задоволені. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 35 000,00 гривень та в рахунок повернення судових витрат у справі 471,80 гривень, а всього стягнуто 35 471,80 гривень. Рішення ніким не оскаржувалося та 23 вересня 2014 року набрало законної сили. Відповідно до ксерокопії листа б/н та дати Першотравенського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області встановлено, що з по виконавчому провадженню №45180420 по виконавчому листу №186/1031/14-ц від 11 вересня 2014 року стягувалось по 93,26 гривень за період з 24 травня 2016 року по 09 червня 2017 року щомісячно, однак не зазначено що це за суми, з кого стягувались та на чию користь. 17 серпня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. \~ \~ \~ \~Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. \~ \~ \~ \~За правилами статей 2,12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. \~ \~ \~ \~Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. \~ \~ \~ \~Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч.1 ст.626 ЦК України). Визначення поняття «зобовязання» міститься у ч.1 ст.509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Згідно з нормою ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України). Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення - невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобовязання» (стст.530, 631 ЦК України). Якщо в зобовязанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Позивач свої зобов'язання за договором позики виконав, надавши відповідачу суму боргу 35 000,00 гривень 23 березня 2013 року в строк до 01 вересня 2014 року під 4%щомісячних за користування коштами. Відповідач взятих на себе зобовязань за договором належним чином не виконав, не сплативши процентів за користування коштами, не повернувши чергових сум отриманого боргу та не погасивши всієї суми боргу. Як вбачається з матеріалів справи, сторони встановили строк дії договору до 01 вересня 2014 року. Про порушене право позивач дізнався 24 червня 2014 року, оскільки саме в цей день звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача основної суми боргу. Відповідно до ст.256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Так, за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у стст.252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України). За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Аналогічна позиція міститься в правовому висновку /п. 89-91 Постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12/[PERSON] Верховного Суду. Позивач просить суд стягнути з відповідача 159 048,22 гривень - 4% щомісячної плати за користування грошима (позикою) від суми позики 35 000,00 гривень, тобто по 1 400,00 гривень щомісячно. Кількість місяців в розрахунковому періоді з 01 квітня 2013 року (дата позики) по 01 вересня 2014 року (строк повернення позики за договором) - 16 місяців. Сума, що підлягає стягненню за період з квітня 2013 року по серпень 2014 року - 22 400,00 (1 400 гривень х 16 місяців). Загальний борг відповідача станом на 01 вересня 2014 року становить 57 400,00 гривень (35 000,00 + 22 400,00). 4% від залишку боргу станом на 01\~липня 2017\~року становить 159 048,22 гривень. Враховуючи що строк користування позикою за договором від 23 березня 2013 року сплив у вересні 2014 року, нарахування позивачем після цієї дати процентів є неправомірним, а тому у задоволені позовних вимог про стягнення процентів за період з жовтня 2014 року слід відмовити. Що ж стосується позовних вимог про стягнення 4% щомісячних сум за користування грошима на підставі абзацу 2 ч.1 ст. 1048 ЦК України за період з квітня 2013 року по серпень 2014 року - 22 400,00 гривень, то в їх задоволені слід відмовити в зв'язку із пропуском позивачем строку позовної давності для звернення до суду, оскільки про порушене право дізнався в червні 2014 року, звернувшись з позовом про стягнення основної суми боргу до суду, а з позовом про стягнення 4% щомісячних сум звернувся лише 17 серпня 2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про що заявив відповідач. В частині позивних вимог про стягнення нарахованого позивачем встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також чотирьох процентів річних від простроченої суми, суд приходить до наступного. Як вже зазначалося, згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач просить суд стягнути 2 385,20 гривень інфляції з 01 вересня 2014 року по 01 травня 2016 року та 4% річних від простроченої суми боргу - 6 066,67 гривень. Однак, 4% річних від простроченої суми боргу не встановлено договором, оскільки розписка не містить такого зобов'язання, в ній мова йде про зобов'язання відповідача сплачувати 4% щомісячно від суми боргу за користування позикою, тому суд вважає за необхідне застосувати положення ст.625 ЦК України в частині стягнення з відповідача 3% річних від простроченої суми. Суд враховує правову позицію висловлену Верховним Судом України в постанові від 26 квітня 2017 року справа № 3-1522гс16, згідно якої до правових наслідків порушення грошового зобовязання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобовязання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 відсотків річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобовязання до моменту його усунення. Враховуючи, що позивач звернувся 17 серпня 2018 року за стягненням інфляційних втрат і річних відсотків за весь період прострочення платежу, то суд повинен встановити, чи дотримано строки позовної давності. Позивач визначив період для стягнення 3 процентів річних за період з 01 квітня 2013 року по 30 червня 2017 року включно та інфляційних втрат з 01 вересня 2014 року по 01 травня 2016 року, тому задоволенню підлягають вимоги: про стягнення 2 385,20 гривень інфляційних втрат та 2\~012,50 гривень - 3 процентів річних, нарахованих за період із 17\~серпня 2015\~року по\~09\~червня 2017\~року /дату останнього часткового платежу на погашення суми позики/, які розраховані: за період з 17 серпня 2015 року по 31 грудня 2016 року включно: 35 000х(3:100):12 міс х17 міс = 35 000 х 0,03 :12 х 17 = 1 487,50 гривень та за період з 01 січня 2017 року по червень 2017 року включно: 35 000х(3:100) :12 міс х 6 міс = 35 000 х 0,03 : 12 х 6 = 525,00 гривень, а всього: 2 012,50 гривень. В іншій частині позивних вимог слід відмовити, застосувавши наслідки спливу позовної давності. Розглядаючи вимоги [PERSON] про відшкодування йому судових витрат по справі суд приходить до наступного. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові\~витрати складаються\~з судового\~збору та\~витрат,\~повязаних з\~розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем сплачено судовий збір в сумі 1 675,00 гривень, ціна позову 167 500,00 гривень. Його позовні вимоги задоволено частково, стягнуто 4 397,70 гривень, що становить 3% від ціни позову, тому стягненню з відповідача на його користь підлягає сума судового збору пропорційна задоволеній частині позовних вимог - 50,25\~гривень (3% від сплаченої суми судового збору). Решту судового збору слід залишити за позивачем. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) повязані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) повязані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Статтею 138 ЦПК України передбачено, що витрати, повязані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Враховуючи зазначене у відшкодуванні таких витрат позивачу суд відмовляє. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що повязані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України постанова від 27 квітня 2006 р. № 590\~. Згідно якої сума компенсації (відшкодування) за відрив від звичайних занять обчислюється пропорційно до розміру мінімальної заробітної плати особи, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому приймається процесуальне рішення або здійснюється процесуальна дія, і не може перевищувати її розміру, обчисленого за фактичні години відриву від звичайних занять. Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивач є пенсіонером, судове засідання в справі, на якому був присутнім позивач, відбувалося 04 жовтня 2018 року (2 хвилини), суд приходить до висновку, що обґрунтованим розміром компенсації є 1,12 гривень, згідно розрахунку (2 хвилини - час судового засідання х 22 гривні 41 копійка - мінімальна погодинна оплата праці, встановлена Законом України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" станом на 01 січня 2018 року). Розподіл судових витрат слід здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України. Згідно ст.141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що від 1,12 гривень компенсації (відшкодування) за відрив від звичайних занять, становить менше 1 копійки, у зв'язку з чим ці витрати компенсації також не підлягають. Що стосується позовних вимог про постановлення окремої ухвали в зв'язку із систематичним порушенням законодавства України, суд вважає, що в їх задоволенні слід відмовити, оскільки вказані вимоги не є позовними вимогами, кримінального правопорушення під час розгляду даної справи не виявлено, а у разі дійсної наявності його ознак, особа має звернутись до органів поліції у встановленому законом порядку.

Outcome: approved