Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

16.03.2018 року позивач звернулася до суду з позовом в до відповідача [PERSON] про визнання грошових заощаджень спільним майном подружжя, в подальшому збільшивши позовні вимоги, в якому просить визнати накопичені та заощаджені грошові кошти на банківському картковому рахунку за номером [NUMBER] у АТ (АВ) «Swedbank» (Литовська Республіка), рахунок банку [NUMBER] на ім`я [PERSON] на суму грошей іноземної валюти 19209,45 Євро, що еквівалентно 576283,50 грн. спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON] з підстав набуття права спільної сумісної власності на зазначене майно у виді грошових заощаджень подружжям за час шлюбу, з визнанням за [PERSON] , [INFO] , права власності на Ѕ рівну частину грошових коштів накопичених на банківському рахунку за номером [NUMBER] у АТ (АВ) «Swedbank» (Литовська Республіка), рахунок банку [NUMBER] на ім`я [PERSON] в сумі 288141,75 грн., що еквівалентно іноземній валюті 9604,73 Євро. Позовні вимоги мотивує тим, що 07.12.2005 р. позивачка зареєструвала шлюб з відповідачем. Рішенням Охтирського міськрайонного суду від 5.06.2018 р. шлюб розірвано. Відповідач працевлаштований у Республіці Литва ЗАО «Нострада». За домовленістю з нею (позивачкою) [PERSON] у банку Республіки Литва відкрив картковий рахунок для накопичення зароблених коштів, щоб на ці кошти придбати транспортний засіб для сім`ї. З компетентного органу Литви надійшло виконане судове доручення, відповідно до якого залишок коштів на вказаному рахунку становить 1402,59 Євро. По руху коштів на банківському рахунку простежується загальне нарахування на банківський рахунок відповідача коштів в сумі іноземній валюті Євро 19209,45 та наступним зняттям відповідачем іноземної валюти Євро 17806,86. Враховуючи, що відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, картка видана на ім`я відповідача і він може в будь-який час розпорядитися коштами, вона вимушена звернутися до суду з вказаним позовом. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених в позовній заяві, та просять їх задовольнити. Позивачка пояснила, що 07.12.2005 р. зареєструвала шлюб з відповідачем. Разом проживали до 05.06.2018 р. (день постановлення рішення про розірвання шлюбу), вели спільний бюджет. Чоловік працював у Литві, вся його заробітна плата йшла на банківську картку «Сведбанк» у Литві. За домовленістю з чоловіком ці кошти вони збирали, щоб придбати машину для сім`ї, а проживали на кошти, які були зароблені нею - позивачкою від підприємницької діяльності. В березні 2018 р. чоловік подав на розлучення і рішенням суду від 05.06.2018 р. шлюб було розірвано. Банківська картка залишилася у чоловіка. Шлюбні відносини з відповідачем були припинені в червні 2018 р., коли було постановлено рішення суду про розірвання шлюбу. Після розлучення вона ( [PERSON] ) зібрала речі, забрала дитину та пішла від відповідача. Про рух коштів на банківській картці відповідача вона (позивачка) нічого не знала, чоловік говорив, що отримує заробітну плату в розмірі близько 1000 Євро на місяць, однак ніяких грошей не привозив додому. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, у відзиві на позовну заяву зазначив, що в 2017 р. поїхав до Литви на заробітки. За час шлюбу він (відповідач) на зароблені ним кошти возив свою сім`ю на море в Алушту, Одесу, Турцію, Єгипет, купував все необхідне в дім, для сім`ї. Позивачка пішла від нього, забравши сімейний бізнес - магазин "Находка", левову частку коштів в який вклав він (відповідач), а тепер ще й хоче забрати грошові кошти з його заробітної картки. Представники третіх осіб - банку АТ «Swedbank» та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в судове засідання не з`явилися, по дату, час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Суд, вислухавши пояснення позивачки та її представника, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Нормами Сімейного кодексу України, що набрав чинності з 1 січня 2004 року, передбачено, що майно, яке набуто подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Пленум Верховного Суду України в пунктах 23 і 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Судом встановлено, що позивач та відповідач з 07.12.2005 р. перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 24). Від шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 25). Рішенням Охтирського міськрайонного суду від 05.06.2018 р., яке набрало законної сили, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 141). Предметом позову - майном, що підлягає розподілу, позивачем у справі заявлено грошові кошти на банківському картковому рахунку за номером [NUMBER] у АТ (АВ) «Swedbank» (Литовська Республіка), рахунок банку [NUMBER] на ім`я [PERSON] на суму грошей іноземної валюти 19209,45 Євро, що еквівалентно 576283,50 грн. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба; засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Пленум Верховного Суду України у пункті 21 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що у випадках поділу грошових сум (вкладів), внесених у банківські (фінансові) установи за договорами банківського вкладу (депозиту) за рахунок заробітної плати, пенсії, стипендії, інших доходів подружжя, ці вклади, незалежно від їх виду та від того, на чиє ім`я з подружжя вони внесені, відповідно до статті 61 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. В судовому засіданні позивачка стверджувала, що спільне господарство з відповідачем велося аж до розлучення - 05.06.2018 р. Після розлучення вона зібрала свої речі, забрала дитину і пішла від відповідача. Відповідач дати припинення шлюбних відносин не спростовував. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням наведеного та того, що позивачка стверджує, що ведення спільного господарства було припинено після розірвання шлюбу, відповідачем дата припинення шлюбних відносин не спростована, суд приходить до висновку, що саме з дати розірвання шлюбу було припинено спільне ведення господарства. Факт наявності грошових коштів, які є предметом позову, позивачем доведено шляхом витребування інформації - виписки по рахунку з банківської установи АТ «Swedbank» (Литовська Республіка). Як вбачається з виписки по рахунку [PERSON] із банку АТ «Swedbank», яка була направлена суду на виконання ухвали суду від 12.06.2018 р. про направлення судового доручення, відповідачем [PERSON] 11.01.2017 р. відкритий картковий рахунок № [NUMBER] , рахунок банку [NUMBER], у АТ «Swedbank» (Литовська Республіка). На вказаний рахунок перераховувалась заробітна плата відповідача. Станом на 14.11.2018 р. на вказаному рахунку залишилося 1402,59 Євро (а.с. 68-76, 119-137). Дані обставини не заперечуються відповідачем [PERSON] . З урахуванням викладеного, суд вважає, що грошові кошти, зараховані на картковий рахунок відповідача № [NUMBER] , рахунок банку [NUMBER], у АТ «Swedbank» (Литовська Республіка) на ім`я [PERSON] за період з 18.01.2017 р. по 05.06.2018 р. (час припинення шлюбних відносин та спільного ведення господарства) у вигляді заробітної плати були одержані відповідачем під час перебування з позивачкою у зареєстрованому шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. З роз`яснень, викладених у пунктах 22, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Відповідно до ст. 69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Шлюбний договір між позивачем та відповідачем укладено не було. Підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя судом не встановлено. Враховуючи наведене суд вважає, що частки позивача та відповідача як співвласників спірного майна у праві спільної сумісної власності є рівними. Як встановлено домовленості між подружжям позивач та відповідача щодо поділу грошових заощаджень досягнуто не було. Виходячи з виписки про рух коштів по картковому рахунку [PERSON] № [NUMBER] , рахунок банку [NUMBER], у АТ «Swedbank» (Литовська Республіка) станом на 5.06.2018 р. (день розірвання шлюбу та припинення ведення спільного господарства) на картку зараховано 12277,19 Євро, витрачено 10268,83 Євро, залишок коштів на картці станом на 5.06.2018 р. становив 2008,36 Євро. Доказів того, що у період спільного проживання, тобто до 05.06.2018 р. відповідач витрачав свій дохід не на сім`ю, а також, що у період окремого проживання, починаючи з 05 червня 2018 року, його картковий рахунок поповнювався за рахунок спільних сімейних коштів (доходів) подружжя матеріали справи не містять. Оскільки грошові кошти, що зберігаються на картковому рахунку № [NUMBER] , рахунок банку [NUMBER], відкритому на ім`я [PERSON] у АТ «Swedbank» (Литовська Республіка), є спільно нажитим майном подружжя та його можливо поділити, враховуючи інтереси сторін та рівність їх часток у праві на грошовий вклад, суд приходить до висновку, що слід поділити вищевказане майно подружжя та визнати за кожною із сторін право особистої власності на Ѕ частину вказаного майна, а саме на 1004,18 Євро (2008,36 Євро / 2 = 1004,18 Євро), що еквівалентно за курсом Національного Банку України станом на 26.11.2019 р. (день постановлення рішення суду) 26590,68 грн. Таким чином позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Згідно ч.1, 3 ст. 133 ЦПК України - судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Встановлено, що позивачкою [PERSON] під час розгляду справи було сплачено судовий збір у сумі 704,80 грн. та 2176,61 грн., що підтверджується квитанціями від 05.03.2018 р. та від 19.06.2019 р. (а.с. 1, 112). Згідно ч.6 ст. 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Також позивачкою [PERSON] під час розгляду справи були понесені судові витрати, пов`язані із залученням перекладача в сумі 2680,00 грн., що підтверджується квитанціями від 20.07.2018 р та 24.07.2018 р. (а.с. 64). На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7500 грн. надані договір про правничу допомогу з адвокатом Нежевело В.В. від 05.04.2019, акт приймання-передачі виконаних робіт з детальним описом робіт (наданих послуг) від 10.06.2019, розрахункова квитанція про сплату 5000,00 грн. за надання правничої допомоги (а.с. 142-147), договір про правничу допомогу з адвокатом Шевченко Р.В. від 22.07.2019, розрахунок витрат на професійну правничу допомогу від 10.10.2019 р., квитанція від 22.07.2019 р. про сплату гонорару в сумі 2500,00 грн. за надання правничої допомоги Також позивачкою понесено витрати, пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій, а саме направлення відповідачу та третій особі позовної заяви про збільшення позовних вимог, відповідачу довідки сервісного центру, всього на загальну суму 68 грн. (а.с. 161,189). Загальна сума судових витрат, понесених позивачкою, становить 13129,41 грн. (704,80 грн. + 2176,61 грн. + 2680,00 грн. + 7500 грн. + 68 грн.) Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати по справі пропорційно задоволеним позовним вимогам (9,2 % від 13129,41 грн.) в сумі 1207,90 грн. На підставі викладеного, ст. ст. 60, 61, 63, 70, 71, 368, 372 СК України,

Outcome: partial