Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

23 лютого 2016 року представник позивача звернулася до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просила визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS], яка належить йому на підставі укладеного на товарній біржі «Українська» договору купівлі-продажу від 13 жовтня 1998 року, реєстраційний номер 22188, в КП «Абріс» бюро технічної інвентаризації зареєстрований за номером 9315. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачем з відповідачкою був укладений 13.10.1998 року договір купівлі-продажу квартири розташованої за адресою: [ADDRESS]. Даний договір купівлі-продажу було укладено на товарній біржі «Українська» 13.10.1998 року, реєстраційний номер 22188 і зареєстрований в КП «Абріс» (Токмацьке бюро технічної інвентаризації) за реєстраційним номером 9315, про що видане реєстраційне посвідчення. Позивачем були виконані всі умови договору купівлі-продажу, він прийняв у своє володіння квартиру, сплатив обумовлену договором її вартість та зареєстрував своє право власності на квартиру в Токмацькому БТІ. З боку відповідачки (продавця) теж було виконано всі умови договору купівлі-продажу. З моменту купівлі-продажу зазначеної квартири, а саме: з 13.10.1998 року по теперішній час позивач постійно утримує квартиру, сплачує за неї комунальні послуги. У звязку з сімейними обставинами у нього виникла необхідність продати належну йому квартиру. З метою оформлення договору купівлі-продажу [PERSON] звернувся до державної нотаріальної контори, де нотаріусом відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з причин недійсності біржової угоди купівлі-продажу. На сьогоднішній день позивач не має можливості повноцінно, як власник квартир володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, таким чином змушений звернутися до суду. Позивач в судове засідання не зявивсь, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та представника, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач, [PERSON], повторно в судове засідання не зявилася, причину своєї неявки суду не повідомила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася судом належним чином, у зв'язку з чим, судом визнана неповажною причина неявки відповідача у дані судові засідання. Також відповідач не надала суду будь-яких клопотань про відкладення розгляду цієї справи, заяв про визнання позову або заперечень проти позову. Згідно із ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). При вищевикладених обставинах, на підставі ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд даної цивільної справи за відсутністю відповідача по наявних у справі матеріалах та доказах. Оскільки особи, які беруть участь у справі в судове засідання не зявились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, дійшов наступних висновків. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи, розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 13.10.1998 року був укладений договір купівлі-продажу квартири розташованої за адресою: [ADDRESS]. Даний договір купівлі-продажу було укладено на товарній біржі «Українська» 13.10.1998 року, реєстраційний номер 22188 і зареєстрований в КП «Абріс» (Токмацьке бюро технічної інвентаризації) за реєстраційним номером 9315, про що видане реєстраційне посвідчення. Згідно п. 11 вказаного договору купівлі-продажу передбачено, що відповідно до ст. 227 Цивільного кодексу України ця угода підлягає реєстрації у Бюро Інвентаризації за місцем розташування Обєкта Нерухомості. На виконання вимог ст. 227 ч. 2 ЦК УРСР, договір був зареєстрований в КП «Абріс» (бюро технічної інвентаризації) за реєстраційним номером 9315, відповідні відомості про нового власника [PERSON] були внесені в технічний паспорт на квартиру. На час укладення договору купівлі-продажу нерухомості БТІ визнало законність вчиненого правочину та зареєструвало за позивачем право власності на зазначену квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], на підставі вказаного договору. З моменту купівлі-продажу зазначеної квартири, а саме: з 13.10.1998 року по теперішній час позивач постійно утримує квартиру, сплачує за неї комунальні послуги. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Згідно ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність» (Закон № 697 XII) від 07. 02.1991 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин, передбачалися підстави виникнення права приватної власності, зокрема: громадянин набував право власності на майно, одержане внаслідок укладання угод, не заборонених законом. При цьому ч. 1 ст. 13 Закону № 697 XII квартира відносилась до обєкта власності, ч. 4 цієї ж статті визначалось, що законодавчими актами України може бути встановлено спеціальний порядок набуття права власності громадянами на окремі види майна, а також види майна, що не може перебувати у власності громадян, а відповідно до вимог статті 49 цього ж закону щодо правомірності володіння майном передбачалось, що володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачалася обов'язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Згідно ст. 15 Закону України "Про товарні біржі" не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржовий договір з моменту його реєстрації на біржі є вчиненим правочином. Реєстрація бюро технічної інвентаризації за позивачем права власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на жовтень 1998 року не суперечила чинному законодавству. Інструкцією про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженою наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 09.06.98 N 121, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 р. за N 399/2839, передбачено підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, міни, зареєстрованих біржею. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 р. за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно - правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Вищезазначене не суперечить й вимогами ст. 328 ЦК України (в ред. 2003 р.) відповідно до якої право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оскільки позивач повністю виконав умови договору купівлі-продажу квартири, сплатив за придбане майно чотири тисячі пятсот пятдесят дві гривні, які продавець одержав від покупця до підписання даної угоди, проживає в даній квартирі, договір у відповідності з вимогами ч. 2 ст. 227 ЦК УРСР зареєстрований в КП «Абріс» бюро технічної інвентаризації, у передбаченому законом порядку договір купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавався недійсним, [PERSON] на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 Закону України "Про власність" набув право власності на квартиру і правомірно володіє нею. Передбачених законом підстав для визнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу спірної квартири в судовому порядку не має. Статтею 392 діючого ЦК України передбачено право власника майна на пред'явлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст.114 Цивільного процесуального кодексу України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved