Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

[PERSON] 15.05.2017 року звернувся до Жмеринського міськрайонного суду з цим позовом із надалі уточненими вимогами та просив визнати незаконним рішення посадової особи Держави Україна надати письмову відповідь позивачу за його заявою про вчинений злочин на підставі Закону України "Про звернення громадян" та всупереч ст.12 цього Закону; визнати що відповідь посадової особи Держави Україна на заяву позивача про вчинений злочин позбавляє заяника його конституційного права на оскарження такої відповіді в порядку вимог КПК України; визнання, що відповідь посадової особи Держави Україна на заяву позивача про злочин суперечить вимогам КПК України та ухвалі Жмеринського міськрайонного суду від 10.08.2016 року щодо обов'язків посадової особи в особі керівника Жмеринської місцевої прокуратури приймати рішення по заяві позивача на підставі вимог КПК України, зазначених в ухвалі Жмеринського міськрайонного суду від 10.08.2016 року (а.с.35); а також стягнути з Держави Україна на його користь 20000 грн. моральної шкоди (а.с.1). В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав з викладених у ньому підстав. Пояснив, що в березні 2017 року він подав до Жмеринської місцевої прокуратури 6 заяв про вчинення злочину посадовими особами Держави Україна, з яких по п'яти було порушено кримінальні справи, а по одній надано відповідь з відмовою у порушенні кримінального провадження щодо вчинення злочину суддею Жмеринського міськрайонного суду Сенько Л.Ю. Повідомив, що бездіяльність керівника полягає саме у невнесенні до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про злочин щодо судді Сенько Л.Ю. Вказав, що він намагався звертатися до суду в порядку вимог КПК України щодо оскарження рішення керівника прокуратури, однак йому відмовили у відкритті провадження. Зазначив, що моральна шкода полягає в тому, що він у свої 70 років змушений змінити уклад життя та постійно ходити по судах з метою судитись з правоохоронними органами, що виводить його із душевної рівноваги. Повідомив, що з приводу даного рішення звертався до суду одноразово. Просив задоволити позов. Представник відповідача - Прокуратури Вінницької області - Лукянчук Д.О. заявлені позовні вимоги не визнав, вважає ці вимоги безпідставними та необґрунтованими, оскільки позивач жодним належним та допустимим доказом не довів, що йому була завдана моральна шкода органами прокуратури при виконанні своїх посадових обов'язків. Зазначив, що позивач мав усі права для того, щоб оскаржити дії органів прокуратури згідно вимог Кримінального процесуального кодексу України. Зауважив, що посилання позивача на ухвали слідчого судді Жмеринського міськрайонного суду Шепеля К.А. від 10.08.2016 року та рішення Апеляційного суду Вінницької області не можуть братися до уваги, оскільки вони стосуються інших обставин, які не відносяться до вимог, що заявлені позивачем в даному позові. Просив відмовити у задоволенні позову. Представники інших відповідачів за їх належним викликом в судове засідання не з'явились з невідомих суду причин, про день, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про що свідчать відомості, які містяться у цивільній справі, заяви про відкладення розгляду справи, розгляд справи у їх відсутність не надали, причин неявки не повідомили, заперечень позову чи заяв щодо його визнання суду не представили. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши докази, що містяться в матеріалах цивільної справи, суд доходть наступного. Позивач [PERSON] згідно ксерокопії паспорта (а.с.2) проживає та зареєстрований в [ADDRESS] з 1992 року. Листом керівника Жмеринської місцевої прокуратури від 04.04.2017 року №74-72-16 (а.с.7) позивача [PERSON] повідомлено, що його заява від 31.03.2017 року стосовно вчиення злочину головою Жмеринського міськрайонного суду [PERSON] за змістом та суттю не становить повідомлення про злочин, оскільки не містить жодних фактичних даних про вчинення останньою будь-яких кримінальних правопорушень. Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини гарантує кожній особі право на справедливий суд. Зокрема, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Право на судовий захист гарантується також і ст.55 Конституції України. Згідно ст.1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. У відповідності до положень ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи. Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права. Згідно ч.1, п.3 ч.2 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до вимог ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до положень ч.1 ст.3, ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно п.1 ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Відповідно положень ч.1-3 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Згідно вимог ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до ч.2 ст.1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Згідно ч.6 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Відповідно принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у ст.10, 11 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до положень ст.57, 58, 59, 60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. За змістом роз'яснень, що містяться у п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Заслухавши пояснення позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити у повному обсязі. Так, за обставин оспорювання заподіяння позивачеві моральної шкоди внаслідок неправомірної бездіяльності посадової особи держави України позивачем не представлено документальних підтверджень щодо визначення протиправності відповідної бездіяльності. Натомість заявлення позовних вимог щодо її встановлення в межах даної цивільної справи є вочевидь безпідставним, оскільки характер таких спірних правовідносин передбачає їх врегулювання у спосіб звернення заявника до слідчого судді із скаргою, зважаючи, що у такий спосіб може бути оскаржена не будь-яка бездіяльність прокурора, а визначена обмеженим переліком, встановленим ст.303 КПК України, що втім за відповідним визначенням самим заяником необхідного предмета оскарження передбачає достатнє забезпечення можливості захисту його прав, не виключаючи надання правової оцінки заявленим наразі вимогам щодо оскарження бездіяльності посадової особи, у зв'язку з чим позов у цій частині вимог підлягає залишенню без задоволення. Судом також виначається недоведеним позивачем обставин заподіяння йому моральної шкоди, яку він просить стягнути на його користь, як за нездійснення підтвердження щодо протиправності бездіяльності посадової особи, безпосередньо із проявом якої він пов'язує завдання йому моральної шкоди, так і за недоведеності її підстав та визначення розміру, що не може полягати лише у особистому посиланні на власний літній вік позивачса та його одноразове звернення до суду. Отже, всупереч вимогам ст.10, 60 ЦПК України позивачем у судовому засіданні не представлено доказів, які б підтверджували наявність моральної шкоди, протиправної бездіяльності певного відповідача та існування причинного зв'язку між цією бездіяльністю відповідача та оспорюваною моральною шкодою, не доведено жодними доказами самого факту заподіяння йому моральної шкоди заявленою бездіяльністю відповідачів. За наданим судом позивачу роз'ясненням положень ст.93 ЦПК України стосовно положень про тимчасове вилучення доказів як заходу процесуального примусу та наслідків невчинення стороною у справі процесуальних дій в порядку ч.3 ст.10 ЦПК України з огляду на відсутність у суду підстав збирання з власної ініціативи доказів у позовному провадженні позивачем заявлено, щодо вирішення на розсуд суду питання про витребування первісно заявлених матеріалів перевірки його заяви, що не становить підстав для вчинення судом інших дій, аніж вже вчинені у спосіб постановлення ухвали від 23.05.2017 року про їх витребування з Жмеринської місцевої прокуратури та спрямування для відома та добровільного виконання сторонам у справі в межах повноважень сприяння їх здобуття позивачем, реалізація чого залежить лише від нього, у тому числі в порядку, встановленому для виконання судових рішень, з огляду на відсутність у суду підстав збирання з власної ініціативи доказів у позовному провадженні. Відтак, судом не встановлено та позивачем не вказано про будь-які душевні страждання, яких він зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою щодо нього, членів його сім'ї чи близьких родичів ні під час заявленої бездіяльності відповідача чи надалі, однак саме відповідні душевні страждання законом передбачаються обставинами, у яких полягає моральна шкода. Будь-яких інших підстав, що становлять моральну шкоду за переліком ст.23 ЦК України, позивачем також не наведено, а тому в частині стягнення моральної шкоди у задоволенні позову також слід відмовити. Судові витрати згідно ст.88 ЦПК України підлягають віднесенню на рахунок держави, оскільки позивач звільнений від їх оплати за відповідним предметом позову. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed