Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-30 00:00:00

13 травня 2015 року, позивачка звернулася до суду з названим позовом, в якому просила суд, визнати недійсним нотаріально посвідчений іпотечний договір від 07.08.2006 р. (реєстр. № 4845), укладений між АППБ «Аваль» та своїм батьком [PERSON], визнати припиненою іпотеку житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами та земельної ділянки, що розташовані за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, ж/м «Дружний», вул. Квіткова, 15/5 та провести державну реєстрацію припинення іпотеки з виключення реєстраційного запису вказаного нерухомого майна про заборону його відчуження № 189.06, мотивуючи це порушенням своїх прав укладенням оспорюваного договору іпотеки у звязку з її побоюванням, що в результаті звернення стягнення на іпотечне майно, її може бути виселено із вказаного будинку, який є для неї єдиним місцем проживання. В судове засідання позивачка не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, однак надіслала до суду свою письмову заяву, в якій повністю підтримала позов та просила суд слухати справу за її відсутності (а.с. 25). Відповідач [PERSON], приймаючи участь в судових засіданнях, позов визнав повністю, однак в подальшому в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, особисто під розписку, причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності суду не надав (а.с. 47). Представник відповідача ПАТ «[PERSON] Аваль» в судових засіданнях позов не визнав з мотивів його безпідставності і необґрунтованості та з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов. 3-тя особа Приватний нотаріус Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON] в судові засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, за останньою відомою судові її місцезнаходження, що підтверджується поштовим повідомленням з відміткою листоноші «за закінченням терміну зберігання», причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності суду не надала (а.с. 43-44). Представниця 3-ої особи Органу опіки та піклування Овідіопольської РДА в судових засіданнях не заперечувала проти задоволення позову. Заслухавши думку та позиції всіх учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно із ст. 6 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого роти нього кримінального звинувачення. Стаття 17 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визначених цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачене в Конвенції. Відповідно до п. 43 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України, ст.ст. 39-40 Закону України «Про іпотеку» - виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов : якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Згідно із п. 44 вказаної Постанови, а також ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-ІІІ від 26.04.2001 р., батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобовязуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання. У звязку із наведеним, належить виходити з того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Згідно із ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Дво чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін. Умовами статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 204 ЦК України передбачено правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину). Виходячи з приписів ст. 215 ЦК України вбачається, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України (постанова Судової палати ВСУ у цивільних справах від 23 липня 2008 року, рішення № 2270896 в ЄДРСР) право користування майном члена сім`ї власника житла повязано з моментом здійснення реєстрації за місцем проживання особи. Згідно із Судовою практикою ВСУ від 01.02.2015 р. при вирішенні справ про визнання недійсними договорів іпотеки, укладених без дозволу органу опіки та піклування, основною проблемою є визначення, чи має право користування певним житлом дитина і як саме має бути підтверджене це право. Пунктами 1.9,1.10 Глави 2 Розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» передбачено з метою перевірки відсутності прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування відчужуваними житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною, нотаріус вимагає подання йому довідки про склад сім`ї житлово-експлуатаційної організації, квартального комітету або іншого уповноваженого органу з питань реєстрації місця проживання. У разі виявлення з поданих відчужувачем документів, що право власності або право користування відчужуваним житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною мають малолітні чи неповнолітні діти або недієздатні особи, нотаріус повинен витребувати у відчужувача дозвіл органу опіки та піклування на вчинення такого правочину у формі витягу з рішення відповідної районної, районної у містах Києві та Севастополі державної адміністрації, відповідного виконкому міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Тобто, наявність права користування житлом дитиною доводиться її реєстрацію в цьому приміщенні. Крім того, п. 44 Постанови Пленуму ВСУ від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено - згідно зі статтею 32 ЦК, статтею 177 СК та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III "Про охорону дитинства", батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. У зв'язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Положення статті 12 Закону України від 2 червня 2005 року № 2623-IV "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей", яка вимагає попередньої згоди органу опіки і піклування для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право користування якими мають безпритульні діти, діють з 1 січня 2006 року і на договори, укладені до цієї дати, не поширюються (стаття 58 Конституції України). Статтями 316,317,319 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 ЦК України передбачено право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування, розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Суд встановив, що 07.08.2006 р. між АППБ «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «[PERSON] Аваль» та відповідачем [PERSON] був узгоджений, укладений та підписаний всіма сторонами нотаріально посвідчений іпотечний договір (реєстр. № 4845) та заборону відчуження нерухомого майна (реєстр. № 189-06), відповідно до умов якого, останній, в забезпечення виконання своїх кредитних зобовязань за кредитним договором № 014/0037/82/62126 від 04.08.2006 р. та всіх договорів про внесення змін та доповнень до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку кредитного договору, за яким [PERSON] отримав кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 279000 дол. США з кінцевим строком повернення по 04.08.2013 р. зі сплатою 14% річних передав в іпотеку банку житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Таїровської с/р від 14.10.2014 р. на підставі витягу з розпорядження Овідіопольської РДА від 13.10.2004 р. № 648, розташований на земельній ділянці, площею 1047 кв.м з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходяться в Одеській області, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вул. Квіткова, ж/м «Дружний», буд. № 15/5, яка належить [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ОД № 047472 від 05.02.2004 р. на підставі рішення 7 сесії Таїровської с/р від 19.06.2003 р. № 160 (а.с. 14-17). При чому, у вказаному іпотечному договорі сторонам розяснено зміст ст. 6 Закону України «Про іпотеку», щодо умов передачі в іпотеку нерухомого майна, зокрема, що у разі передачі в іпотеку будівлі (споруди) іпотека також поширюється на належну [PERSON] на праві власності земельну ділянку, на якій розташована відповідно будівля (споруда). Розділом 2 вказаного іпотечного договору передбачено іпотекодавець [PERSON] гарантує, що предмет іпотеки знаходиться у його власності, до моменту укладення цього договору, нікому не відчужений, під забороною (арештом), а також заставою, у тому числі податковою, не перебуває, судового спору щодо до нього, а також права третіх осіб (за договором найму, оренди тощо) як у межах України, так і за межами України, немає, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не внесений. Відсутність заборони (арешту) перевірено за довідкою з ЄРЗ за № 1085258-4852, витяг з ЄРЗВОНМ № 8619526, витягом з ДР № 8619555, витягом з ДРОРМПЗ № 8619580. На підставах, передбачених законодавством України, на предмет іпотеки може бути звернено стягнення. Предмет іпотеки - не підлягає вилученню, до нього не предявлені і не будуть предявлені позови, повязані з його вилученням. Предмет іпотеки не знаходиться у спільній частковій власності, не є часткою або паєм. Будь-які вимоги третіх осіб не забезпечені і не будуть забезпечені предметом іпотеки чи права на його отримання незалежно від строків виникнення цих вимог. При чому, іпотекодержатель АППБ «Аваль» (ПАТ «[PERSON] Аваль») гарантує після повного виконання [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором, ним будуть виконані усі необхідні дії щодо звільнення предмета іпотеки від зобовязань, якими він обтяжений згідно цього договору. Пунктом 7.9 іпотечного договору передбачено, що сторони домовилися про те, що цей договір укладається з накладенням заборони відчуження всього майна, що складає договір іпотеки. Згідно копії домової книги та довідки Кагарлицької с/р Біляївського району Одеської області (без дати та номеру) про склад сім`ї, що визиває у суду обґрунтовані сумніви в її оригінальності та дійсності, на які посилається позивачка, остання була зареєстрована в [INFO] з 11.07.2006 р. по 22.04.2009 р. (а.с. 18-21). Таким чином, на дату підписання вищевказаного оспорюваного іпотечного договору 07.08.2006 р. позивачка [PERSON] не була зареєстрована за адресою іпотечного майна : Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, ж/м «Дружний», вул. Квіткова, 15/5. Позивачка стверджує, що укладенням оспорюваного іпотечного договору нібито створено ситуацію, при якій вона може бути виселена із іпотечного житлового, в результаті можливого (в майбутньому) звернення стягнення на нього, як на предмет іпотеки, незважаючи на те, що в ньому вона проживає безперервно до сьогодні. Суд дійшов висновку, що кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Позивачкою не було надано суду жодного належного та допустимого доказу того, що на сьогодні стоїть питання про виселення позивачки із спірного будинку, а тому суд дійшов висновку, що позивачка гіпотетично на майбутнє вважає порушеними свої права, як «безпритульної» мешканки іпотечного будинку, що є неприпустимим в даному випадку, коли у суду відсутні докази виселення позивачки із займаного приміщення. Жодних документальних доказів нібито побоювання позивачки щодо її виселення із спірного будинку позивачкою та ПАТ «[PERSON] Аваль» суду не надано і відповідно у суду вони відсутні. Отже, на сьогодні відсутній предмет спору, з яким позивачка звернулася до суду, а тому в задоволенні позову слід відмовити як в безпідставному, необґрунтованому, передчасному і такому, що ґрунтується на припущеннях позивачки без жодних документальних підтверджень правової позиції.

Outcome: dismissed