Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-04 00:00:00

30 березня 2010 року до Малиновського районного суду звернулась [PERSON] із позовом до [PERSON], треті особи, що не заявляють самостійних вимог [PERSON] районна адміністрація Одеської міської ради, Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю. Позивач просила суд ухвалити рішення, яким усунути їй перешкоди у користуванні домоволодінням за адресою: м. Одеса, вул. Пестеля, 25/1, яке належить їй на праві власності, зобовязавши відповідача знести самочинно збудовану споруду, зобовязати відповідача відступити від межі сусідньої земельної ділянки при будівництві будь-яких споруд на встановлену законом відстань. 26 квітня 2010 року представник [PERSON] районної адміністрації Одеської міської ради звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси із позовом до [PERSON] про зобовязання особи знести самочинно збудований будинок. Представник позивача просив суд ухвалити рішення, яким зобовязати відповідача, за свій рахунок знести самочинно збудований будинок загальною площею 120 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Пестеля,25. Зазначені позови ухвалою від 30 квітня 2010 року обєднані в одне провадження. 26 травня 2010 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON], треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Одеська міська рада, виконавчий комітет Одеської міської ради, Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради, про визнання права власності на ? частину споруд, розташованих на земельній ділянці, визначення порядку користування земельною ділянкою, яка прийнята судом до сумісного розгляду із обєднаними позовними вимогами. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні вимоги позову підтримав, просив його задовольнити у повному обсязі. Позов [PERSON] районної адміністрації Одеської міської ради підтримав, проти його задоволення не заперечував. Зустрічну позовну заяву не визнав, просив суд відмовити у її задоволенні у повному обсязі, із підстав, зафіксованих технічними засобами судового засідання. Представник позивача [PERSON] районної адміністрації Одеської міської ради у судовому засіданні вимоги позову підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити. Позов [PERSON] підтримав, проти його задоволення не заперечував. Зустрічну позовну заяву не визнав, просив суд відмовити у її задоволенні у повному обсязі, із підстав, зафіксованих технічними засобами судового засідання. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні первісний позов, а також позовну заяву [PERSON] районної адміністрації Одеської міської ради не визнала, просила у їх задоволенні відмовити, підтримавши вимоги зустрічного позову, із підстав, зафіксованих технічними засобами судового засідання. Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради, Одеської міської ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради, у судове засідання не зявились, про час і місце судового засідання повідомлялись належним чином, причин своєї неявки суду не повідомили, клопотань щодо розгляду справи у їх відсутності або про відкладення судового засідання не подавали. Суд, вивчивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позов [PERSON], а також позов [PERSON] районної адміністрації Одеської міської ради підлягають задоволенню, а зустрічна позовна заява не підлягає задоволенню у повному обсязі, у звязку із наступним. Між сторонами виникли цивільні правовідносини, що випливають з відносин права власності , а також правовідносини у галузі конституційного права щодо реалізації органом місцевого самоврядування владних повноважень. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом було встановлено, що [PERSON], самовільно, без відповідних дозвільних документів, здійснено самочинне будівництво житлового будинку загальною площею 120 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Пестеля,25. Факт проведення самовільної забудови підтверджується: службовою запискою від 08.04.2010 року; фотофіксацією; планом - схемою самочинного будівництва; актом від 08.04.2010 року, складеним комісією у складі співробітників [PERSON] районної адміністрації Одеської міської ради; копією технічного паспорту від 19.06.1992 року; протоколом від 08.04.2010 року. Позивач посилався на п. 7 ст. 376 ЦК України, де вказано, що у випадку істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобовязати особу, яка здійснила самочинне будівництво, за свій рахунок, провести відповідну перебудову. Отже, відповідачем були порушені п. 19 „Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковими територіями (затвердженими постановою КМУ від 08.10.1992 р. № 572), ст. 15 Закону України „Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення від 24.02.1994 р. № 4004-ХІІ, ст. 10 Закону України „Про пожежну безпеку від 17.12.1993 р. № 3745-ХІІ. Отже відповідач порушила положення ст. 29 Закону України «Про планування і забудову території» від 20 квітня 2000 р. № 1699-ІІІ відповідно до якої здійснення будівельних робіт на обєктах містобудування без дозволу на виконання будівельних робіт вважається самочинним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно законодавства. А також відповідачем було порушене положення ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» від 20 травня 1999р. № 687-ХІV, відповідно до якої будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) обєкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів. Суд звертає увагу на те, що відповідачем не були виконані положення п. 5.1 Положення про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт затвердженого наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 05.12.2000 р. № 273, зазначається, що, виконання будівельних робіт на обєктах без одержання дозволу або його завчасної перереєстрації, а також виконання не зазначених у дозволі будівельних робіт вважається самочинним і тягне за собою відповідальність згідно чинного законодавства. Відповідно до ст.ст. 30, 31 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997р. №280/97-ВР до відання виконавчих органів міських рад належать повноваження в галузі житлово-комунального господарства та будівництва, зокрема, сприяння розширенню житлового будівництва, контроль за спорудженням індивідуальних жилих будинків, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів у порядку, встановленому законодавством. Реалізацію зазначених повноважень в галузі житлово-комунального господарства та будівництва на території Малиновського району м. Одеси, де розміщується будинок, віднесено до компетенції [PERSON] районної адміністрації Одеської міської ради. В ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України визначені підстави, за якими будівництво (реконструкція) житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна визнається самочинним, а саме: якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належного затвердження проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Тобто, кожна з цих підстав вимагає визнання встановленого будинку, самовільно збудованим. Як роз'яснено в п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК).\~\~ Розглядаючи справу суд встановив, що спірне домоволодіння зведене на земельній ділянці, що належить територіальній громаді м.Одеси, частина якого, згідно свідоцтва про право власності на спадщину за закономналежить позивачу, [PERSON], а саме 1/2 домоволодіння за адресою: м. Одеса, вул. Пестеля, 25, яке складається з одного кам'яного будівлі, загальною площею 27,8 кв.м. та надвірних споруд „Ж" - сараю, „Г" - вбиральні, № 1,2,3 - мостіння, що розташовані на земельній ділянці, площею 923 кв.м.зведено відповідачем, [PERSON] , яка є власником ? частини житлового будинку та відповідної частини надвірних господарських будівель розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Пестеля, 25, про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за законом видане державним нотаріусом Четвертої одеської нотаріальної контори 20.01.1995 року, без дозвільних документів на виконання будівельних робіт, що є самочинним будівництвом. Стаття 321 ЦК України зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 383 ЦК України, власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Статтею 386 ЦК України визначено засади захисту права власності: Держава забезпечує рівний захист усіх субєктів права власності. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 5 Закону України «Про основи містобудування», при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені:розробка містобудівної документації, проектів конкретних об'єктів згідно з вихідними даними на проектування, з дотриманням державних стандартів, норм і правил, регіональних і місцевих правил забудови;розміщення і будівництво об'єктів відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об'єктів;раціональне використання земель та територій для містобудівних потреб, підвищення рівня ефективності та іншого використання земельних ділянок;охорона культурної спадщини, збереження традиційного характеру середовища населених пунктів;урахування державних та громадських інтересів при плануванні та забудові територій;урахування законних інтересів та вимог власників або користувачів земельних ділянок та будівель, що оточують місце будівництва;захист прав громадян та громадських організацій згідно законодавства. Згідно ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник має право виконувати будівельні роботи після: 1) направлення замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт Державній архітектурно-будівельній інспекції або її територіальному органу (далі - інспекції державного архітектурно-будівельного контролю) за місцезнаходженням об'єкта будівництва - щодо об'єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, які не потребують реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об'єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України; 2) реєстрації відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт - щодо об'єктів будівництва, що належать до І - III категорій складності. Крім того, згідно із п.9 ст. 35 «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник зобов'язаний протягом семи календарних днів з дня надіслання повідомлення до інспекції державного архітектурно-будівельного контролю відповідно до частини першої цієї статті або реєстрації декларації про початок виконання підготовчих робіт письмово поінформувати місцевий орган виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням об'єкта будівництва про початок виконання підготовчих робіт. Проте,як вбачається з матеріалів справи, відповідач при здійсненні будівництва не дотрималась вимог закону. Згідно ч. 2 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самовільне будівництво не набуває право власності на нього. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість заявлених вимог [PERSON], а також позову [PERSON] районної адміністрації Одеської міської ради, у зв'язку з чим вбачає можливим позов задовольнити. Що стосується вимог [PERSON] щодо зобовязання відповідача відступити від межі сусідньої земельної ділянки при будівництві будь-яких споруд на встановлену законом відстань, суд вбачає їх такими, що не знайшли підтвердження у судовому засіданні, та не доведені належними та допустимими доказами. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 4 цієї статті, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно п. 27 зазначеної Постанови, враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст. 58, 59 ЦПК України). Представник позивача за первісним позовом, а також представник [PERSON] районної адміністрації Одеської міської ради в повній мірі довели суду обставини, на які вони посилаються в позовних заявах, суд не має жодних підстав вважати надані йому докази неналежними та недопустимими, оскільки стороною відповідача не надано жодного доказу, які б спростовували доводи представників позивачів. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову [PERSON] суд виходить з того, що стороною позивача за зустрічним позовом не надано жодного доказу, на обґрунтованість заявлених позовних вимог як про визнання права власності за нею на ? частину споруд, розташованих на земельній ділянці, так і визначення порядку користування земельною ділянкою. Також, судом враховано наявність взаємоповязаних обставин зустрічного позову з первісним та досліджені судом докази повністю спростовують доводи позивача за зустрічним позовом. Враховуючи, що позовні вимоги є необґрунтованими, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні зустрічного позову. Як наводить ст. 88 ч.ч.1,2 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, суд вважає обґрунтованим стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму оплачених судових витрат - судовий збір у розмірі 17,00 гривень та витрати на ІТЗ в розмірі 30 гривень, а також стягнути з [PERSON] на користь спеціального фонду Державного бюджету України суму неоплачених судових витрат - судовий збір у розмірі 17,00 гривень та витрати на ІТЗ в розмірі 30 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial