Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

23 червня 2016 року позивачі звернулись до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилаються на те, що вони на підставі свідоцтва про право власності на житло є власниками квартири, розташованої за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Мар'янівка, вул. Молодіжна, 11/7. За вказаною адресою зареєстровані відповідачі: [PERSON], [INFO], який не проживає та ніколи не проживав у квартирі з дня реєстрації 27 листопада 2002 року та [PERSON], [INFO], яка у квартирі не проживає з 2007\~року, а реєстрація останніх порушує їх права, як співвласників квартири. У звязку з цим, позивачі просили суд визнати [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Мар'янівка, вул. Молодіжна, 11/7 та зняти останніх із реєстраційного обліку. В судове засідання позивачі не з'явились, надали суду окремі заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали (а.с. 52, 53, 54, 55). Відповідачі заперечень проти позову не надали, в судове засідання не зявились, про день, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили та про розгляд справи в їх відсутність не клопотали, на підставі чого відповідно до ст. 224 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Представник третьої особи Головного Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чино, причини неявки суду не повідомив, тому суд вважає можливим розглянути справу у його відсутність. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позовна заява обґрунтована, але підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачі є співвласниками квартири, розташованої за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Мар'янівка, вул. Молодіжна, 11/7, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 09 вересня 1994 року, зареєстрованого в реєстрову книгу за № 138-1(а.с.\~11). У вищезазначеній квартирі, окрім співвласників, зареєстровані відповідачі [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що вбачається з копії реєстрової книги за зазначеною адресою (а.с. 7-10), довідки Виконавчого комітету Мар'янівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області № 268 від 25\~травня 2016 року (а.с. 16) та з відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області (а.с. 42, 43). Проте [PERSON], [INFO], у спірній квартирі зареєстрований, однак не проживає з 27 листопада 2002 року, а [PERSON], [INFO], не проживає з 27 листопада 2007 року, що підтверджується актом від 20 вересня 2016 року, складеним в.о. голови Мар'янівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області [PERSON], в присутності сусідів [PERSON] та [PERSON] (а.с. 56). Згідно з ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положеннями ст. 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. [PERSON] без поважних причин не проживає з 27 листопада 2002 року та [PERSON], без поважних причин не проживає з 27 листопада 2007 року тобто більше одного року, в квартирі, розташованій за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Мар'янівка, вул. Молодіжна, 11/7, де право власності належить позивачам, але з реєстрації не знялись, доказів поважності причин не проживання суду не надали. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] порушують права позивачів як співвласників квартири, оскільки позивачі не можуть вільно розпоряджатися належним їм майном, і можуть бути визнаними такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Що стосується позовної вимоги про зняття відповідачів з реєстрації за вищевказаною адресою, то вона задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Тобто спеціальним законодавством, зокрема Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", підзаконними нормативними актами, визначено позасудовий порядок вирішення і оформлення питань зняття з реєстрації місця проживання особи, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та інших органів державної влади. Таким чином, рішення суду про виселення, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи, що відноситься до компетенції органів Державної міграційної служби України, і суд не вбачає правових підстав для задоволення позову в цій частині, оскільки у такий спосіб суд своїм рішенням всупереч вимог закону підмінив би юрисдикційну діяльність іншого органу державної влади. А тому, в цій частині позовних вимог позивачу слід відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial