Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із заявою, якою просила встановити факт її постійного проживання на території України з 24 серпня 1991 року по теперішній час. В обґрунтування заяви зазначено, що вона народилась [INFO] у м.Костянтинівка Донецької області . У 1976 році з матір`ю переїхала проживати до м.Дзержинськ Донецької області. У 1981 році \~ \~ \~ \~у паспортному столі м.Дзержинська Донецької області отримала паспорт громадянки України. У 1986 році була засуджена та до 1988 року відбувала покарання у м. Харкові. У 1988 році звернулася до паспортного столу м. Дзержинська та отримала паспорт на підставі наданої довідки про звільнення. З 1988 року по 1996 рік проживала за адресою: [ADDRESS] .Вищенаведений факт документально підтвердити неможливо, оскільки всі правовстановлюючі документи знаходяться в установах, якіперебувають на тимчасово окупованій території. У 1996 році була засуджена, відбувала \~ \~ \~ \~покарання в м.Чернігів, потім була засуджена у 2001 р. У 2007 році звільнилася та проживала у Семенівському районі Полтавської області. У 2015 році знову була засуджена, звільнилася у 2019 році. З отриманою \~ \~ \~ \~довідкою про звільнення від 27.05.2019 року звернулася до начальника Шевченківського районного відділення Міграційної служби України у Полтавській області з метою отримання паспорта, однак їй було відмовлено, оскільки довідка про звільнення не підтверджує у повній мірі громадянство України. Тому звернулась до суду. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 25 листопада 2019 року у справі відкрито провадження. 10 січня 2020 року 2021 року представник Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області надав до суду відзив на заяву, в якому просили відмовити в задоволенні заяви через брак доказів. В обгрунтування відзиву зазначено, що заявницею не надано підтвердження наявності фактів, з якими ЗУ «Про громадянство України» пов`язує належність особи до громадянства України, а саме заявницею не надано жодного доказу щодо її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року. [PERSON] в судове засіданні не з`явилась. Представника заявника\~ адвокат\~Рижанков М.М.в судовому засіданні вимоги заяви підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник заінтересованої особи Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області Носенко Т.Г. в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні заяви через брак доказів. Суд, вислухавши представника заявника, представника заінтересованої особи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до наступного. Згідно з вимогами\~ст. 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно з вимогами\~ст. 55 Конституції України, ст.ст.\~15,16 ЦК України\~та\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Завданнями цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1\~ст. 4 ЦПК України). Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Здійснюючи правосуддя (ч. 1\~ст. 5 ЦПК України), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1\~ст. 13 ЦПК України). Суди, відповідно до ч. 1ст. 19\~ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Частиною 2\~ст. 15 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1\~ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до\~ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Згідно з роз`ясненнями, які містяться в\~постанові Пленуму Верховного Суду № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення: встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] звернулася до Полтавського районного відділу Управління ДМС у Полтавській області із заявою на оформлення паспорта громадянина України у формі картки замість втраченого №2417078 від 19.10.2018 року. На вказаний запит заявника було повідомлено, що її особу встановлено, але не встановлено належності до громадянства України. Рішенням від 27.11.2018 року їй відмовлено в оформленні паспорта громадянина України у формі картки замість втраченого відповідно до п. 2 п. 35 постанови КМУ від 25.03.2015 р. № 302 (зі змінами) « Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України» ( а.с.6). З урахуванням отриманої відповіді, заявник звернулася до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України та в обґрунтування своєї заяви надала: - копію довідки ДУ «Недержищинська виправна колонія (№65)» від 27 травня 2019 року про звільнення [PERSON] , [INFO] , про те, що вона відбувала покарання в установах виконання кримінальних покарань та пробації з 22 квітня 2015 року по 27 травня 2019 року, звідки звільнена умовно-достроково і прямує до місця проживання: [ADDRESS] (а.с.4); - копію довідки форми №1, де зазначено місце проживання [ADDRESS] та паспорт серії [NUMBER] від 05.11.1988р. (а.с.5); - копію повідомлення Полтавського районного відділу Управління ДМС у Полтавській області про відмову в оформленні паспорта громадянина України ( а.с.6); - копії заяви [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , про те, що вони можуть підтвердити факт проживання [PERSON] в Україні до 1991 року та після (а.с.7,8,9); - відповідь на адвокатський запит виконачого органу Щербинівської селищної ради, згідно якої за відомостями адресної карти, відомості на [PERSON] за адресою [ADDRESS] - відсутні ( а.с.44); - копію вироку Семенівського районного суду м.Полтави від 20 липня 2015 року та ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 30 травня 2017 року ( а.с. 64, 65). Однак суд не може прийняти як належний та допустимий доказ заяви [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , оскільки вони належним чином не завірені, не мають дати їх написання, не мають чіткого зазначення в який саме період [PERSON] проживала в Україні, оскільки в заявах зазначено «до 1991 і після». Крім того викликають сумнів твердження мешканців м.Полтави, про те що заявник проживала певний період взагалі в іншій області. Дані пояснення не підтверджені свідченнями їх авторів в судовому засіданні під час допиту в якості свідків під присягою. Також суд не може прийняти як належний і допустимий доказ копії вироку Семенівського районного суду м.Полтави від 20 липня 2015 року та ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 30 травня 2017 року, що роздруковані з Єдиного державного реєстру судових рішень, оскільки вони належним чином не завірені та не містять прізвища засудженої особи. Крім того, на запити суду були отримані: -відповідь виконачого органу Щербинівської селищної ради №141/02-09-09 від 05.06.2020 року, згідно якої за відомостями адресної карти, відомості на [PERSON] за адресою [ADDRESS] , відомості про реєстрацію місця проживання у 1991 році [PERSON] , [INFO] - відсутні (а.с.53); -копію актового запису про народження №250 від 14 липня 1992 року [PERSON] , [INFO] у м.Дзержинськ, Донецька область, України. В графі відомості про матір зазначена [PERSON] , [INFO] , - білоруска, проживає з 1980 року: [ADDRESS] . В графі батько вказаний [PERSON] , [INFO] росіянин, проживає з 1952 року: [ADDRESS] . ( а.с.55); -Повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00026630346 від 11 червня 2020 р., згідно якого здійснено актовий запис про народження дитини № 250 від 14 липня 1992 року та у графі відомості про матір вказана: [PERSON] , [INFO] , білоруска, проживаюча за адресою: [ADDRESS] ( а.с.56-57); Суд, досліджуючи надані та витребуванфі документи, застосовує до них норми законів, які регулюють правовідносини у сфері набуття громадянства. Так, питання громадянства України регулюється\~Конституцією України, законами України, указами Президента України, міжнародними договорами України. Основними нормативно-правовими актами з питань громадянства України є\~Закон України «Про громадянство України»\~та\~Указ Президента України від 27 березня 2001 року № 215 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України». Підстави набуття особою громадянства України визначаються індивідуально, залежно від її місця народження, походження, проживання, родинних зв`язків тощо. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі\~Закону України «Про громадянство України»\~в редакції\~Закон від 18.01.2001 №2235-III\~(із змінами та доповненнями) і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз`яснено, що у порядку ч.2 ст. 256, яка змінена на\~ст. 315 ЦПК, суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень\~ст. 315 ЦПК\~та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 р., з 13 листопада 1991 року. Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України до 24 серпня 1991 року, який має юридичне значення. Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1\~ст. 3 Закону України «Про громадянство України»\~громадянами України є, зокрема усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України, а також особи, які проживали в Україні і не були громадянами інших держав станом на 24 серпня 1991 року або прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року, що має підтверджуватись документами про прописку. Зокрема, за ч.ч. 1, 7\~ст. 8 Закону України «Про громадянство України»\~на набуття громадянства України за територіальним походженням має право особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до\~Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України. Для набуття громадянства за територіальним походженням не є обов`язковою умова про не перебування особи в іноземному громадянстві. Його може набути й іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство. Датою набуття громадянства України у передбачених цією статтею випадках є дата реєстрації набуття особою громадянства України. Відповідно до п. 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України і виконання прийнятих рішень, затвердженого\~Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, в редакції\~Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006\~зі змінами, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до\~Закону України «Про правонаступництво України»\~або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної\~\~Республіки (УРСР) (частина перша ст. 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» п. 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях. На підставі п.п. 7-9 Порядку встановити належність до громадянства України може особа, яка перебувала у громадянстві колишнього СРСР та не мала прописки, але фактично постійно проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року. Так, постійне місце проживання - місце проживання на території якої-небудь держави не менше одного року фізичної особи, яка не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом необмеженого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цією особою службових обов`язків або зобов`язань за договором (контрактом). Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до\~Закону України «Про правонаступництво України»\~або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Проживання на території України на законних підставах згідно зі\~ст. 1 Закону України «Про громадянство»\~- це проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Ст. 1 Закону України «Про громадянство»\~визначає поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах»: - проживання на території України на законних підставах проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні;\~\~\~\~\~\~ - безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України. Згідно ч. 2\~ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно до\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1\~ст. 79 ЦПК України). Доказування, та як, слідство рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. В свою чергу, згідно із\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. [PERSON] \~\~не надано суду достатніх належних та допустимих доказів, які б свідчили про її постійне, безперервне проживання на території України на законних підставах в період з 1986 року по 24 серпня 1991 року включно, а тому суд приходить до висновку, що в задоволенні заяви про встановлення факту постійного проживання на території України слід відмовити.

Outcome: dismissed