Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-05 00:00:00

12.12.2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ "ПівнГЗК" про стягнення моральної шкоди внаслідок професійного захворювання. В обґрунтування позову зазначив, що він більше 26 років працював небезпечних і шкідливих для здоров'я умовах праці на посаді помічника машиніста тягового агрегату (локомотива) на вивезенні гірничої маси в кар'єрі та відвалах ДП «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступник ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», ПАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» з 20.02.1987 р., по день звільнення - 27.09.2013 р. В наслідок особливостей експлуатації технологічного залізничного транспорту управління залізничного транспорту комбінату умови праці виконуваних робіт на робочому місці помічника машиніста тягового агрегату (локомотива) характеризувалися впливом дії виробничого шуму, аерозолі, переважно фіброгенної дії, транспортно - технологічної вібрації, несприятливого мікроклімату, важкості праці, що перевищували гранично допустимі нормативи Рішенням лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу - Українського науково-дослідного інституту промислової медицини (далі УкрНДІпроммед) від 18.07.2013 № 1326 було встановлено професійне захворювання, основний діагноз: Вібраційна хвороба другого ступеня від дії загальної вібрації з помірно вираженим церебрально - переферичним ангіодистонічним синдромом, ускладнений гіпертонічною хворобою, з трофічним порушенням в кистях, у поєднанні з полірадикулопатією шийною с5-с7 з права та п/крижовою Ь5-87 зліва. З вираженим статико-динамічними порушеннями, м'язовотонічним синдромом, нейродистрофію у вигляді двобічного плечолопаткового пері артрозу(ПФС першого-другого ст.), деформуючого артрозу ліктьових суглобів (ПФС першого-другого ст.), стійкий больовий синдром. Хронічне обструктивне захворювання легень першої ст. (пиловий бронхіт першої ст., емфізема легень першої ст.), ЛН першого ст. За висновком обласної МСЕК №6 від 23.09.2013 р. позивачу первинно було встановлено 50% втрати професійної працездатності на один рік до чергового переогляду 01.09.2014 р. та третю групу інвалідності на той самий термін. Висновком МСЕК від 23.09.2013 р. [PERSON] вперше було встановлено 50% втрати професійної працездатності та III группу інвалідності. Відповідно до п. 27 ст. 77 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2007 рік» зупинено абз. 4 ст. 1 підп. «Є» п.1 ч.4 ст. 21, ч. З ст. 28 та ч. З ст. 34 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку і професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-14, а з 01.01.2006 р. відшкодування Відділенням Фонду моральної (немайнової) шкоди застрахованим особам і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припинено. Таким чином, право у громадян на відшкодування моральної шкоди за рахунок роботодавця виникає з 01 січня 2008 року і по теперішній час, тобто коли встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності потерпілому мало місце після 01 січня 2006 року. Згідно п. 3 ч. 4.1 статті 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або на уповноваженого ним орган. Вважає, що підприємство, на якому він пропрацював, має відшкодувати моральну шкоди, завдану в зв'язку з профзахворюванням. Просить стягнути з відповідача 72 000 грн. у відшкодування моральної шкоди в зв'язку з ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків на виробництві. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача позов не визнала, зазначила, що Вислухавши позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що позивач 26 років працював небезпечних і шкідливих для здоров'я умовах праці на посаді помічника машиніста тягового агрегату (локомотива) на вивезенні гірничої маси в кар'єрі та відвалах ДП «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступник ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», ПАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» з 20.02.1987 р., по день звільнення - 27.09.2013 р. (а.с.7-12). За висновком обласної МСЕК №6 від 23.09.2013 р. позивачу первинно було встановлено 50% втрати професійної працездатності на один рік до чергового переогляду 01.09.2014 р. та третю групу інвалідності на той самий термін. Висновком МСЕК від 23.09.2013 р. [PERSON] вперше було встановлено 50% втрати професійної працездатності та III группу інвалідності. (а.с.15). Таким чином, у позивача на підставі висновку МСЕК від 23.09.2013 р. право на відшкодування моральної шкоди виникло з 23.09.2013 року, дня встановлення ступеня втрати професійної працездатності. Постановами відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі від 26.09.2013 року позивачу призначені щомісячні страхові виплати та одноразова допомога в разі стійкої втрати професійної працездатності (а.с.42-43). Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року (зі змінами), судам необхідно враховувати , що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності погіршення прав працівника у сфері трудових відносин ( в тому числі виконання робіт у безпечних для життя і здоров'я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. 3 01 квітня 2001 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Одним із завдань цього Закону та обов'язку Фонду соціального страхування було відшкодування моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, застрахованим та членам їх сімей від нещасних випадків. Законами України про Державний бюджет на 2006 рік та 2007 рік, зупинялась дія, в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим та членам їх сімей, абзацу 4 ст. 1, підпункту «є» ч, 1 ст. 21, ч. З ст. 28, ч. З ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Крім цього, Законом від 28.12.2007 року № 107 з п. З Прикінцевих положень виключені слова, які свідчили про відшкодування за умов, зазначених у цьому пункті, моральної (немайнової) шкоди потерпілим на виробництві та членам їх сімей, і водночас доповнено цей пункт таким абзацом: «відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної шкоди застрахованим та членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 01 січня 2008 року». Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 Рішення №20-рп/2008 (справа про страхові виплати) зазначив, що положеннями п. 1, абзацу 3 п. 5, п. 9, абзацу 3 п. 10, п.11 розділу 1 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.02.2007 року №717, скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Проте, Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 1167 Цивільного кодексу України та ст. 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавством розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. З огляду на викладене, Конституційний Суд України не вбачає підстав для визнання неконституційними положень п.1, абзацу 3 п.5, п.9, абзацу 3 п.10, п.11 розділу 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Відповідно до ч.1 ст.9 ЦК України положення цього кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. З урахуванням вищевикладеного і виходячи з положень п.3 ч.1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюються на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Відповідно до вимог ст.153 КЗпП України та акту розслідування хронічного професійного захворювання від 16.08.2013 р., який затверджений Головним державним санітарним лікарем м. Кривого Рогу, суд вважає, що вищевказані докази свідчать про доведеність виконання робіт позивачем у небезпечних для життя і здоров'я умовах.(а.с.16-19). Визначаючи розмір моральної шкоди, суд вважає, що слід врахувати роз'яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого, розмір відшкодування моральної( немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Отже, враховуючи те, що вперше позивачу встановлено 50% втрати працездатності, а також характер захворювань, пов'язаних з спричиненням профзахворюваннями фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що слід позовні вимоги позивача задовольнити частково та стягнути з відповідача ПАТ «ПівнГЗК» на користь [PERSON] 14 420,0 грн. у відшкодування моральної шкоди. На підставі ст.221, 233,235,237-1 КЗпП України , ст.10,27,60,79, 84,88 ч.3, 209 ч.3, 212, 213-214, 218 ЦПК України, суд -

Outcome: partial