Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-02 00:00:00

24.12.2014 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики грошових коштів в якому просить стягнути суму основного боргу в розмірі 50000,00 доларів США в еквіваленті національної валюти в розмірі 820000,00 грн., 3% річних від простроченої суми в розмірі 143623,56 грн., інфляційні витрати за весь час прострочення боргу у сумі 421480,00 грн., пеню у розмірі 100017,54 грн., а також відшкодувати за рахунок відповідача понесені позивачем судові витрати пов'язані зі сплатою судового збору. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 12.02.2008 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики грошових коштів, відповідно до якого: "Позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти у сумі 252500,00 грн., а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів на умовах визначених цим договором". Згідно п. 3 даного договору, в разі девальвації протягом строку дії цього договору національної грошової одиниці України, позичальник зобов'язується повернути суму грошей у гривнях еквіваленту 50000,00 доларів США за офіційним курсом Національного банку на день платежу. Відповідно до п. 4 даного Договору "Позичальник зобов'язаний повернути Позикодавцеві позику (грошові кошти) у строк до 12.02.2009 року. Позивач зазначає, що на момент подачі заяви, згідно курсу НБУ України - 100 доларів СІІІА еквівалентні 1600 грн. 40 коп. Сума 50 тисяч доларів СІЛА становить 820000,00 грн. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України "Позичальник зобов'язаний повернути Позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому Позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена Позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення Позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлене договором. Згідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов Договору та вимог чинного законодавства, а за відсутності умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться. Позивач зазначає, що зобов'язання, взяті за цим Договором, Позивачем виконані належним чином згідно з обумовленими сторонами умовами, а відповідач порушив умови Договору. Позивач вказує, що не дивлячись на те, що відповідач постійно запевняв позивача в тому, що гроші поверне, до теперішнього часу борг не повернутий. В грудні 2014 року позивач зрозумів, що його право на отримання боргу порушено, так як відповідач заводить і заводив весь час позивача в оману. На прохання позивача про добровільне повернення боргу відповідач продовжує стверджувати, що скоро поверне, але безуспішно. Позивач вказує, що у зв'язку з тим, що відповідач не бажає врегулювати спір мирним шляхом, позивач змушений звернутися до суду. Для позивача ця сума є значною і невиконання відповідачем своїх зобов'язань ставить позивача у вкрай тяжке матеріальне становище. Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошово зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач зазначає, що таким чином, відповідач, крім безумовної сплати заборгованості у сумі 820000,00 грн., повинен також сплатити позивачу: 3% річних від простроченої суми - 143623, 56 грн.; суму інфляційної складової за весь час прострочення боргу в розмірі - 421480,00 грн. та пеню в розмірі 100017,54 грн. За наведених обставин позивач просить стягнути з відповідача борг за договором позики грошових коштів у загальній сумі 1485121,10 коп., а також покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати. До початку судового розгляду представник позивача звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зміст наведеної норми та викладені вище обставини, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з огляду на наступне. Судом встановлено, що 12.02.2008 року між позивачем та відповідачем був укладений нотаріально посвідчений договір позики грошових коштів за змістом якого, позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти у сумі 252500,00 грн., а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів на умовах, визначених цим договором (п. 1 Договору). За змістом п. 2 укладеного сторонами договору позики, в разі девальвації протягом дії строку цього договору національної грошової одиниці України позичальник зобов'язується повернути суму грошей у гривнях еквівалентну 50000,00 доларів США за офіційним курсом Національного Банк України на день платежу. Відповідно до п. 4 договору позики, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк до 12.02.2009 року. Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається зі змісту п. 2 Договору позики, відповідач засвідчив, що грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. У відповідності до вимог вказаної норми закону Договір позики між позивачем та відповідачем укладений в письмовій формі, а також за бажанням сторін нотаріально посвідчений. Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як зазначає позивач та не спростовано відповідачем, у визначений договором позики строк, відповідач суми боргу не повернув. Відповідно до ч. 2 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Такими загальновідомими обставинами суд визнає наявність у державі з часу укладення договору позики по час винесення рішення у справі процесів девальвації та знецінення національної грошової одиниці України - гривні. За наведених обставин, з урахування положень п. 2 укладеного сторонами договору позики щодо повернення суми грошей у гривнях в еквіваленті 50000,00 доларів США за офіційним курсом Національного Банк України на день платежу, вимоги позивача про стягнення суми боргу у розмірі 50000,00 доларів США в еквіваленті національної валюти є обґрунтованими. При цьому, позивач зазначає, що на момент подачі позову, тобто станом на 24.12.2014 року, офіційний курс гривні становить 1600,40 грн. за 100 доларів США, що не відповідає дійсності. За офіційним курсом НБУ станом на 24.12.2014 року 100 доларів США коштували 1577,02 грн. Відповідно до положень ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, в резолютивній частині рішення має бути зазначений розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу. Так, станом на час прийняття рішення у справі за офіціальним курсом НБУ 100 доларів США коштують 1624,14 грн., отже сума, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача як основний борг по договору позики складає 50000,00 х 1624,14 = 812000,00 грн. Тож, в частині стягнення основної суми боргу, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення у розмірі 812000,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Перевіривши здійснений позивачем розрахунок трьох відсотків річних та враховуючи умови укладеного сторонами договору позики, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають до частково задоволення, з огляду на наступне. Суд вважає безпідставним нарахування 3% річних на еквівалент 50000,00 доларів США, який визначається судом станом на час прийняття рішення у справі, оскільки по цьому розміру, прострочення для нарахування 3% річних не вбачається. При цьому, відповідно до п. 4 договору позики позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк до 12.02.2009 року. Станом на 12.02.2009 року офіційний курс НБУ становив 770,00 грн. за 100 доларів США. Отже, враховуючи, що з дати укладення договору позики 12.02.2008 року по день настання виконання обов'язку по поверненню коштів 12.02.2009 року відбулась девальвація національної валюти (з 505,00 грн. за 100 доларів США до 770,00 грн. за 100 доларів США), 12.02.2009 року відповідач мав повернути позивачу 385000,00 грн. (50000,00 х 7,7) і саме на вказану суму боргу має нараховуватись 3% річних від простроченої суми, що становить 385000,00 х 3%/365 х 2132 (кількість днів прострочення) = 67464,66 грн. У вказаній сумі підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення 3% річних від простроченої суми боргу. Стосовно стягнення з відповідача інфляційних нарахувань на суму боргу, суд вважає, що у задоволенні таких вимог слід відмовити, з огляду на наступне. Як передбачено нормами Закону № 1282-ХІІ, індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні. Оскільки, суд стягує з відповідача суму основного боргу у розмірі 50000,00 доларів США в еквіваленті національної валюти станом на час прийняття рішення у справі, така обставина унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов'язаних із знеціненням боргу, адже фактично знецінення суми боргу у розмірі 812000,00 грн. не відбулось. Також, позивач просить стягнути з відповідача пеню розраховуючи її на рівні облікової ставки НБУ за період прострочення з 12.06.2014 року по 11.12.2014 року. З цього приводу суд зазначає наступне. Відповідно до ст.ст. 546, 547 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Згідно ст. 548 ЦК України, виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. За змістом ст.ст. 549, 551 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до положень ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Отже, для наявності обґрунтованості вимог про стягнення неустойки (пені) обов'язковим є наявність між сторонами домовленості викладеної у договорі про розмір і порядок сплати неустойки (пені), або встановлення законом розміру неустойки за невиконання відповідного грошового зобов'язання. При цьому, як вбачається зі змісту укладеного між сторонами договору позики грошових коштів, вказаним договором виконання обов'язків позичальника неустойкою (пенею) забезпечене не було, як і не передбачено чинним законодавством України сплати неустойки та її розміру за невиконання умов по поверненню боргу за договором позики грошей укладеним між фізичними особами. За таких умов вимоги позивача про стягнення з відповідача суми пені є необґрунтованими і задоволенню не підлягають. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність частково задоволення позовних вимог в частині стягнення основної суми боргу у розмірі 812000,00 грн. та 3% річних від простроченої суми у розмірі 67464,66 грн., що разом становить 879464,66 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial