Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-20 00:00:00

[PERSON] 25.08.2020 року звернувся до Борзнянського районного суду Чернігівської області з позовом до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Дружба-Нова» про стягнення орендної плати за користування земельною ділянкою, в якому просив стягнути з відповідача грошові кошти в якості орендної плати за користування земельною ділянкою та пеню за затримку у виплаті орендної плати в розмірі 24984,21 грн., а також відшкодувати моральну шкоду в розмірі 20000 грн. В судовому засіданні представником позивача неодноразово уточнювалися позовні вимоги, а також надавалися заяви про зменшення позовних вимог. В судовому засіданні, перед дебатами, представник позивача остаточно визначився з позовними вимогами та просив суд стягнути з відповідача: пеню у розмірі 2705 гривень за період 2018-2019 роки, а також частково за 2020 рік; судові витрати у розмірі 2942,80 грн. та моральну шкоду у розмірі 20000 грн. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. [PERSON] належала на праві власності земельна ділянка (кадастровий номер 7420888000:02:001:0460), що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.01.2015 року. 28.01.2015 року між [PERSON] та СТОВ «Дружба-Нова» було укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 2,3239 га (рілля), нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 73207,55 грн за цінами 2015 року, що розташована на території Тростянської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 10 років з правом пролонгації. 14.05.2016 року вказаний договір було зареєстрованого в державному реєстрі приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу. 15.05.2016 року сторонами було підписано акт приймання-передачі земельної ділянки. Відповідно до вказаного договору, відповідач зобов`язався вчасно сплачувати орендну плату за користування земельною ділянкою, а саме щорічно, протягом календарного року в строк до 30 грудня, орендна плата складає 4758,49 грн за 1 повний рік користування земельною ділянкою. У разі несвоєчасної оплати у термін, що передбачений договором, орендар сплачує на користь орендодавця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення, за кожний день прострочення платежу. [PERSON] померла у 2017 році. 17.04.2018 року спадкоємцем за законом було визнано її двоюрідного брата, [PERSON] , позивача у справі, який прийняв спадщину, усі права та обов`язки, у тому числі право на земельну ділянку та можливість отримувати орендні плату за користування земельною ділянкою. У досудовому порядку позивачем неодноразово направлялися листи з приводу урегулювання питання виплати орендної плати, однак відповідач на них не реагував, що стало підставою для звернення до суду за захистом своїх прав. Моральну шкоду обґрунтовує тим, що він є особою похилого віку, 1939 року народження, у 2016 році переніс інсульт, що значно погіршило його здоров`я, а у 2020 році у позивача діагностовано онкозахворювання. Грошові кошти, які він мав отримувати за договором оренди, мали використовуватися для лікування, однак вказані платежі відповідач не здійснював, чим завдав позивачу моральних страждань, а саме: позивач відчував емоційний стрес, втратив сон, погіршилося самопочуття. В процесі розгляду справи відповідач у повному обсязі сплатив орендну плату за договором, що стало підставою для відмови у цій частині від позовних вимог. Відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому він проти задоволення позову заперечує. Вказує, що факти, викладені позивачем, не відповідають дійсним обставинам справи та не підтверджені письмовими доказами. Він не погоджується із розрахунками заборгованості, наданими позивачем, не вбачає причинно-наслідкового зв`язку між начебто порушеннями із його боку та вимогами щодо моральної шкоди. Стверджує, що орендна плата ним сплачувалася своєчасно і на підтвердження маються відповідні докази. Що стосується пені, то просить застосувати спеціальний строк позовної давності. В судовому засіданні представник відповідача підтримала відзив, просить застосувати позовну давність, передбачену п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, та задовольнити вимоги щодо стягнення пені лише за один рік до дати звернення до суду, що становить 1645,29 грн. Судові витрати просила стягнути пропорційно задоволеним вимогам, а що стосується моральної шкоди, то зазначила, що така не підлягає задоволенню, оскільки не передбачена ані договором, ані законом. Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, суд приходить до висновку про необхідність позов задовольнити частково, виходячи із наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України. Судовим розглядом встановлено наступне. 28.01.2015 року між [PERSON] та СТОВ «Дружба-Нова» укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 2,3239 га (рілля), нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 73207,55 грн за цінами 2015 року, що розташована на території Тростянської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 10 років з правом пролонгації. Умови, предмет договору, строк його дії, орендна плата та інші положення договору сторонами не оскаржуються. [PERSON] померла у 2017 році. 17.04.2018 року спадкоємцем за законом було визнано її двоюрідного брата, [PERSON] , позивача у справі, який прийняв спадщину, усі права та обов`язки, у тому числі право на земельну ділянку та можливість отримувати орендні плату за користування земельною ділянкою. Фактично, підставою для звернення до суду стала несплата відповідної орендної плати за 2018-2019 роки, що не заперечувалося відповідачем та його представником у судовому засіданні, та яка була сплачена позивачу у 2020 році у період розгляду справи по суті. Спірними положеннями між сторонами фактично залишилася сума пені, а також наявність моральної шкоди. А тому, суд вважає за необхідне обмежитися лише відповіддю на вказані питання, залишивши без аналізу виниклі правовідносини в тій частині, від яких позивач відмовився, зменшивши позовні вимоги. Відповідно до частини першої статті 93 Земельного кодексу України, статті 1 Закону України «Про оренду землі», право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння та користування земельною, необхідною орендареві для провадження підприємницькою та інших видів діяльності. Згідно зі ст.13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Статтею 15 Закону України «Про оренду землі» визначено, що однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її виплати. Відповідно до статей 21, 22 Закону України «Про оренду землі», орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди…. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю) формах. Сторони можуть передбачити в договорі оренди поєднання різних форм орендної плати. Згідно ч.4 ст.24 Закону України «Про оренду землі», орендодавець має право вимагати у орендаря своєчасного внесення орендної плати. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ст.611 ч.1 п.3 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором, зокрема сплата неустойки. Відповідно до частин першої, третьої статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з частинами першою, другою статті 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Ст.530 ч.1 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Ст.614 ч.ч.1, 2 ЦК України передбачає, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Сторонами в Договорі оренди передбачено, що Орендар повинен своєчасно вносити орендну плату (П.9.4). Орендна плата за користування земельною ділянкою сплачується орендарем на користь орендодавця щорічно, протягом поточного календарного року, за який здійснюється оплата, в строк до 30 грудня року, за який здійснюється оплата (п. 4.4). За невиконання або неналежне виконання договору сторони несуть відповідальність відповідно до закону та договору. Судом встановлено, а це також не оспорюється й сторонами, що орендні платежі за 2018-2019 рік були фактично сплачені позивачу лише у 2020 році, що є підставою для юридичної відповідальності. Відповідно до вимог ст.ст. 256, 257, 261 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється строком 3 роки, та її перебіг починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Статтею 258 ЦК України визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16 щодо застосування позовної давності. Як зазначено у договорі, орендна плата за користування земельною ділянкою сплачується орендарем на користь орендодавця щорічно, протягом поточного календарного року, за який здійснюється оплата, в строк до 30 грудня року, за який здійснюється оплата (п. 4.4), тобто днем порушення сплати за договором є 31 грудня календарного року, а отже, з вказаної дати також виникає заборгованість щодо несплати пені. У даному випадку, період розрахунку заборгованості по орендній платі розпочався з 30.12.2018 року. Позивач звернувся до суду 18.08.2020 року, тому від цієї дати слід відраховувати позовну давність у 1 рік по сплаті пені. Враховуючи вищевикладене, позивач має право на виплату пені за 365 днів до дати звернення до суду, а саме з 18.08.2019 року, що становить 1645,29 грн, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню частково, тобто в частині стягнення пені позовні вимоги, з урахуванням позовної давності, задовольняються частково. Аналогічні висновки щодо спеціального строку позовної давності викладені у постанові ВСУ у справі № 6-1138цс15 від 25 травня 2016 року. Що стосується періоду сплати за частково 2020 рік, на що звертає увагу представник позивача, то вказані вимоги є передчасними, оскільки період оплати за 2020 рік, згідно умов договору, ще не закінчився, а тому жодні права позивача в цій частині не порушені. Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд вважає, що вони підлягають задоволенню частково. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, що підлягає відшкодуванню, і не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до роз`яснень, даних в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (не майнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювана та вина останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору». Таким чином, в даному випадку предметом доказування є вина відповідача, причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями відповідача та спричинення моральної шкоди позивачу. Так, судом установлено, що відповідач не вчасно здійснив орендні платежі на користь позивача, що не заперечувалося представником відповідача в судовому засіданні. Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. При визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню позивачу, суд виходить із положень ст. 23 ЦК України, яка вказує, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з роз`ясненням постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяній фізичній або юридичній особі незаконним діями, або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає, залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач характеру немайнових втрат ( їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість виражених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації. час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, зваженості та справедливості. Відповідно до п. 9 вищевказаної Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає, залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір компенсації моральної шкоди залежить від характеру діяння особи, яка її заподіяла, а також від негативних наслідків через порушення немайнових прав позивача. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. В п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003 зазначено, що: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)». Як убачається з матеріалів справи, позивач неодноразово намагався у досудовому порядку вирішити питання з відповідачем з приводу виплати орендної плати, однак відповідач проявив протиправну бездіяльність щодо належного виконання умов договору в цій частині. Іншого судом не встановлено, а представником відповідача не спростовано. Саме тому, суд вважає, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки йому дійсно прийшлося акумулювати свою енергію на відстоювання своїх прав у судовому порядку, що, в свою чергу, призвело до витрачання життєвої сили, часу та певних зусиль у поважному віці на судовий процес. Як зазначив Верховний Суд у справі № 750/6330/17, «адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо, якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно». Доводи відповідача про те, що моральна шкода не підлягає задоволенню, оскільки не передбачена ані договором, ані законом, не заслуговують на увагу, оскільки така позиція повністю нівелює взагалі інститут відшкодування шкоди та непритаманна демократичному суспільству у правовій соціальній державі. Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Саме така позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду № 216/3521/16-ц від 1.09.2020 року, а також у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2020 р. по справі №522/8676/15-ц, постанові Верховного Суду від 7.10.2020 року у справі №755/3509/18. Однак суд враховує й таке. За правилами ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом(ч.1). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях(ч.6). Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів(ч.1). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.2). Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.3). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1). Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ч.2). За ч.ч.1, 2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч.1 ст. 79 ЦПК України). Як визначено ч.ч.1, 2 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1). Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2). Так, позивачем на надано належних та допустимих доказів того, що його стан здоров`я погіршився саме через дії відповідача, як не надано фактично й інших доказів того, що протиправна поведінка відповідача дійсно суттєво вплинула на усталений спосіб життя позивача, або завдало сильних душевних страждань, або призвело до емоційного стресу, втрати сну та інше, на що у позові посилається позивач. Отже, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням обставин, встановлених в судовому засіданні, беручі до уваги тяжкість вимушених змін у життєвих відносинах позивача, часу та зусиль, що знадобились останньому для відновлення своїх прав, суд дійшов висновку, що на користь позивача з метою компенсації моральної шкоди з відповідача необхідно стягнути суму у розмірі 1500 грн. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позовні вимоги щодо стягнення пені задоволені на 61 %, а щодо відшкодування моральної шкоди на 7.5%, що становить відповідно 513 грн. та 158 грн. в частині пропорційності відшкодування судових витрат.

Outcome: partial