Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

22.02.2016 року позивачка звернулась у суд з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Посилається на те, що з 20.12.1982 року по 21.01.1993 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], який на даний час є розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. За час шлюбу у них народилося троє доньок, які на даний час є вже повнолітніми. За час шлюбу вони спільно з відповідачем розпочали будівництво житлового будинку в [ADDRESS], Виноградівського району, під будівництво якого було віведено земельну ділянку та отримано дозвіл на будівництво. Згідно довідки КП «Виноградівське РБТІ» №54 від 11.03.2015 року на підставі архівних даних житловий будинок в [ADDRESS], Виноградівського району рахується за [PERSON], його інвентарна вартість станом на квітень 2012 року становить 95 117,00 грн., він є будівництвом незавершений, загальна корисна площа будинку становить 60,6 кв.м., в тому числі житлова площа 18,3 кв.м. Коли вони розлучились, відповідач залишив її з трьома неповнолітніми доньками, і з того разу тільки декілька разів приїздив до них, а тому при поділі їхнього спільного майна вважає, що суд має відступити від рівності часток і виділити їй вищевказаний житловий будинок при його поділі, а оскільки будинок є незавершений будівництвом, то я змушена просити суд визнати за нею права та обов'язки забудовника даного житлового будинку. На підставі вищевикладеного позивачка була вимушена звернутись до суду і просити суд поділити їхнє спільне майно подружжя, а саме незавершений будівництвом житловий будинок в [ADDRESS] Виноградівського району, визнавши за нею права та обов'язки забудовника їхнього житлового будинку. Позивачка та її представник в судове засідання 01.06.2016 року не з'явились, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с.34). Відповідач [PERSON] в судове засідання по справі не з'явився за невідомими суду обставинами, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом публікації оголошення у газеті «Новини Закарпаття» (а.с.39). Клопотання про перенесення розгляду справи до суду не надходило. Тому суд, розглядає справу на підставі наявних у справі доказів, які є достатніми, з ухваленням заочного рішення, відповідно до ст.ст. 224, 225 ЦПК України, оскільки позивач у заяві проти цього не заперечує. В силу ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до таких висновків. Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. У відповідності до вимог ст.ст.10,11,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 41 Конституції України гарантовано непорушність права приватної власності. У силу положень ст.ст.21,24,41 Конституції України, ст.ст.319,358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечується рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної частковою власності здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані і у ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(Рим, 04.11.1950р.), що набрала чинності для України з 11.09.1997р. та є складовою її правової системи відповідно до вимог ст.9 Конституції України. В судовому засіданні на підставі належних та достовірних доказах встановлено, що Шлюб між позивачем та відповідачем був зареєстрований 20.12.1982 року, про що виконавчим комітетом Лозянської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області складено актовий запис про шлюб №15 від 20.12.1982 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 04.03.2010 року, яке видано повторно відділом державної реєстрації актів цивільного стану Міжгірського районного управління юстиції Закарпатської області (а.с.8). Відповідно до витягу з рішення виконкому Виноградівської районної ради народних депутатів №167 від 16.06.1984 року [PERSON] надано дозвіл на будівництво житлового будинку в [ADDRESS], Виноградівського району Закарпатської області (а.с.13-14). Відповідно до листа Комунального підприємства Виноградівського РБТІ №54 від 11.03.2015 року незавершений будівництвом житловий будинок за адресою: [ADDRESS], Виноградівського району рахується за [PERSON] на підставі довідки Пушкінської сільської ради від 03.04.2012 року за №139. Інвентарна вартість житлового будинку, станом на квітень 2012 року, становить 95117, гривень. Загальна корисна площа становить 60,6 кв.м., в тому числі житлова - 18,3 кв.м. (а.с.12). З експлікації житлового будинку [ADDRESS] убачається, що він складається з одного поверху, площа складається з підсобної, в який входять: кухня 12,6 кв.м., газовка 5,6 кв.м.,ванна 3,2 кв.м., та жилої, в який входять: жила кімната 20,7 к.в.м, жила кімната 14,2 кв.м.. Загальна площа ділянки складає 700 кв.м. (а.с.17). 21.01.1993 року шлюб між сторонами був розірваний, про що Виноградівським районним відділенням запису актів громадського стану Закарпатської області складено актовий запис про розірвання шлюбу №16 від 21.01.1993 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 21.01.1993 року, яке видано Виноградівським районним відділенням запису актів громадського стану Закарпатської області (а.с.9). Відповідно до довідки Пушкінської сільської ради №17 від 16.02.2015 року житловий будинок [ADDRESS], Виноградівського району згідно по господарської книги №9 рахується за [PERSON] (а.с.11). Відповідно до ст. 355, ч. 1 та 2 ЦК України - майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за № 20 від 22.12.1995 року - розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, Згідно ст. 11 ЦПК України - суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. При оцінці доказів, суд виходить із вимог Закону щодо їх належності та допустимості (ст. 58 ЦПК України - належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; ст. 59 ЦПК України - обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування). Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. При цьому ст. 71 СК України визначено, що майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Пленум Верховного Суду України в Постанові № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначив у пункті 22, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до пункту 23 вищевказаної Постанови передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У п. 25 вищезазначеної Постанови ПВСУ зазначено, в разі якщо неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Суд вважає, що незважаючи на той факт, що вищевказаний житловий будинок був зареєстрований лише на ім'я відповідача (як одного з подружжя), це майно вважається спільним майном подружжя. Частки кожного із співвласників в праві на спільний будинок не визначені. У зв'язку з цим, кожен із співвласників будинку вважається власником усього будинку спільно з іншим співвласником. Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч. 3 та 4 статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до пункту 30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" передбачено, що «…При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК)…». Таким чином, збільшення частки майна на користь того з подружжя, з ким проживає дитина, можливе при наявності певної умови - якщо розмір аліментів, які така особа одержує, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку дитини та її лікування. Виходячи з вищевикладеного, оскільки будівництво недобудованого будинку розпочато за час шлюбу, суд дійшов обґрунтованого висновку, що такий будинок може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а відтак вимога в цій частині підлягає до задоволення. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи позивачка, зокрема, також просить суд відступити від рівності часток і виділити їй житловий будинок по [ADDRESS] при поділі, а оскільки будинок є незавершений будівництвом, то просить визнати за нею права та обов'язки забудовника даного житлового будинку. Проте суд не може взяти до уваги доводи позивачки стосовно цієї вимоги, оскільки при вирішенні спору про поділ майна суд, хоч і може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, оскільки жодна з цих підстав в ході розгляду справи не знайшла своє підтвердження доказами Як встановлено з матеріалів справи, а саме: з листа Комунального підприємства Виноградівського РБТІ №54 від 11.03.2015р. житловий будинок за адресою [ADDRESS], Закарпатської області є незавершений будівництвом, тому суд дійшов висновку що в частині визнання прав та обов'язків забудовника з правом здачі житлового будинку в експлуатацію та отриманням на імя позивача документів, що посвідчують право власності слід відмовити. Між тим, відповідно до ч.1 ст.317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, а тому у суду немає жодних підстав позбавляти відповідача права на його частку. За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. При неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з врахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. При поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п'ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди, присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Положеннями статті 365 ЦК України передбачено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Тобто для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Суд виходить із того, що незавершений будівництвом будинок зведено за час шлюбу сторін по спарві, що дає можливість визнати його об'єктом права спільної сумісної власності подружжя й частки такого майна є рівними, а тому цю вимогу слід задовольнити, в решті позовних вимог відмовити. Судові витрати у справі, а саме 551,20 грн. судового збору слід покласти на позивачку, яка сплатила їх при поданні позовної заяви. За таких обставин,

Outcome: partial