Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

25 жовтня 2016 року [PERSON] звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди відповідача. В останній уточненій позовній заяві позивачка просила надати дозвіл на один рік на виїзд до Республіки Молдова без згоди відповідача у супроводі матері малолітнім дітям - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] При цьому вона посилається на те, що вона та відповідач у справі є батьками дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які народжені у шлюбі з відповідачем. Зараз позивач має можливість брати з собою дітей за кордон для відвідування бабусі - [PERSON], яка проживає та працює в [ADDRESS]. Наразі у сторін склалися неприязні стосунки, разом вони не проживають, спільного господарства не ведуть, а тому позивачка звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу. Позивачка зазначала, що відповідач в майбутньому не буде надавати згоди на виїзд дітей за кордон до бабусі. В судовому засіданні представник позивача підтримав уточнену позовну заяву та просив її задовольнити. Відповідач по справі в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, при цьому посилався на те, що позивач по справі разом з дітьми фактично змінила постійне українське місце проживання з м. Одеси на м. Тирасполь іншої країни. Діти на час розгляду справи постійно проживають та знаходиться за адресою бабусі. У позивача також наявний дозвіл на вивезення дітей за кордон, який є дійсним до 01 червня 2017 року. Також позивач по справі такими діями намагається отримати дозвіл на безперешкодний виїзд з дітьми за власним бажанням, а не має на меті якусь певну подорож. Окрім цього батько зазначив, що незгода на виїзд дітей за кордон може бути лише через різні погляди на процес виховання дітей та їх істотні потреби. У спосіб вивезення за кордон дітей позивач прагне позбавити батька його прав на виховання, піклування, спілкування, забезпечення та догляду дітей. Окрім цього діти для постійного виїзду за кордон до бабусі не забезпечені належним чином, а не з боку батьків, а не з боку соціального забезпечення, так у дітей немає медичної страховки та консульського нагляду в Придністровській Молдавській республіці. Представник третьої особи позовні вимоги визнав частково та погодився, що позивачка має право вивозити дітей до бабусі на літні канікули, тобто три місяці. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Бабусею для дітей приходиться [PERSON], яка проживає та працює в [ADDRESS]. Зараз у матері дітей наявна нотаріальна згода батька на виїзд з дітьми за кордон у необмеженій кількості у Республіку Молдову та до Держави Ізраїлю, який діє до 01.06.2017 року. Вказані обставини сторони визнали в судовому засіданні, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України доведенню не підлягають. Також на підтвердження вищевказаних обставин суду були надані копії: дозволу на виїзд дітей за кордон; свідоцтва про народження позивача; паспорту [PERSON] (матері позивача) з відміткою про місце проживання; довідки з місця проживання [PERSON], видані та завірені Придністровською Молдавською республікою. Сторонами не заперечується, що вони мають зареєстроване постійне місце проживання в [ADDRESS]. В судовому засіданні під час запитань з боку представника відповідача позивачем було повідомлено, що діти фактично тимчасово проживають у м. Тирасполь Придністровської Молдавської республіки у [PERSON], починаючи з листопада 2016 року у зв'язку з непридатністю квартири [ADDRESS] для проживання а також несумісністю характерів сторін. На підставі показань позивача в судовому засіданні судом встановлено, що справжньою причиною для надання дозволу на виїзд дітей за кордон для позивача є фактично побоювання, що в майбутньому відповідач не надасть згоди на вивезення дітей за кордон і позивач не зможе повернутись з дітьми до м. Тирасполя. Підставою для таких побоювань з її боку стало те, що у них з відповідачем різні погляди на виховання дітей та відсутнє порозуміння з відповідачем. При цьому сторонами не заперечується, що у власності сторін знаходиться квартира [ADDRESS] в м.Одесі, яка належить їм у рівних частках. Проте позивач не хоче проживати там разом з відповідачем та в судовому засіданні пропонувала йому виїхати з квартири, лише після цього вона повернеться до постійного місця проживання з дітьми. Судом в судовому засіданні наголошувалось на необхідність вирішення таких проблем у першу чергу між сторонами на підставі взаємоповаги до прав та поглядів один одного, а також інтересів їх спільних дітей. Виходячи зі змісту ст. ст. 1, 3 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" передбачено, що громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюється Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. За правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 в редакції Постанови КМУ від 25.08.2010 року № 724 (п. п. 3-5), виїзд з України громадян, які не досягли 16 річного віку, здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду досягли 18-річного віку. Виїзд громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного із батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків з нотаріально посвідченою згодою здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого із батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого із батьків у разі пред`явлення зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого із батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Тобто, при постановленні рішення щодо надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу батька та посиланні на Закон України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" суду слід зазначати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий), з визначенням його початку й закінчення. З огляду на вищевказані вимоги законодавства, в позовних вимогах про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди другого батька повинна бути вказана конкретна держава, до якої має намір виїхати сторона у справі з неповнолітньою дитиною та відповідний проміжок часу перебування дитини у цій державі. Окрім цього при зверненні до суду з позовом про надання дозволу на виїзд за кордон слід зазначати: - точну мету поїздки для дитини, відповідність цієї мети нормам діючого законодавства України та інтересам дитини; - точний строк на який дитина виїжджає за кордон і коли точно вона має повернутись до свого місця проживання; - умови проживання та знаходження дитини в іншій країні, а також її забезпеченість матеріальними/фінансовими ресурсами (наприклад наявність у дитини медичної страховки, забезпеченість її житлом належної якості, їжею та іншим., це пов'язано з тим, що сама себе дитина забезпечити не може і відповідний обов'язок несуть батьки) та духовним розвитком; - підстави на яких батьки заперечують проти надання згоди на виїзд дитини та інші важливі умови. Як вбачається з уточненої позовної заяви позивач не вказує точної дати виїзду, не вказує точної дати повернення дітей до постійного місця проживання. Окрім цього позивач вказує напрямок вивозу дітей «Республіка Молдова», в той час коли бабуся дітей - [PERSON] проживає [ADDRESS]. Відповідно до ст.21 Договору про добросусідство, дружбу і співробітництво між Україною та Республікою Молдовою, ратифікованого Законом України № 459/96-ВР від 01.11.1996, високі Договірні Сторони співробітничатимуть у питаннях надання правової допомоги й розвитку правових відносин із громадянських, кримінальних і сімейних справ. На підтвердження всіх вищевказаних обставин у відповідності до ст. 58, ч. 1 ст. 60 ЦПК України сторона повинна надавати належні докази. Проте суду належні докази на підтвердження вищевказаних істотних обставин, на які мав посилатись позивач не надані та навіть не зазначені. Вищевказані вимоги витікають з ч. 3 ст. 313 ЦК України, яка встановлює, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Також вищевказані вимоги витікають з ч. 2 ст. 150, ч. 1 ст. 152, ч. 1 ст. 180 СК України. Згідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Отже предметом розгляду цієї справи є захист прав неповнолітніх дітей сторін по справі на виїзд за межі України за згодою батька у супроводі матері. Вбачається, що позивач відноситься до згоди батька як до чинника, який порушує право дітей на виїзд за кордон. Проте таке ставлення не відповідає вимогам чинного законодавства, адже сама по собі згода або не згода батька не є порушенням прав та інтересів дитини при виїзді за кордон. Діючим законодавством України не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. У разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду, що не було дотримано позивачем. Отже цивільним кодексом визначається лише право неповнолітньої особи за певних обставин виїзду за кордон і захист цього права має бути реальним, тобто цивільним кодексом не передбачено захисту права від можливого порушення в майбутньому. З позову вбачається, що метою для беззаперечного, з боку батька, виїзду дітей за кордон є необмежене відвідування бабусі строком на 1 рік за єдиним бажанням матері. Такого права взагалі не існує, такі вимоги суперечать інтересам дітей, правам батька, правам дітей та діючому законодавству України. Адже законодавчо закріплене надання дозволу від обох батьків для виїзду за кордон має на меті контроль, опіку, піклування, з боку батьків за життям та вихованням дитини, захист інтересів дитини у кожному конкретному випадку, а також захист сімейних прав самих батьків. Так задовольнивши позов, мати дитини зможе повністю і безстроково нівелювати вплив батька на виховання дитини, позбавити батька спілкування з дітьми за її власним бажанням, позбавити дітей своєчасного забезпечення матеріальними і духовними цінностями та позбавити можливості ефективно захищати права дітей та батька, адже у такому випадку у разі зловживання правами матері немає швидкого механізму повернення дитини до України. Слід зазначити, що особам, яких батьки уповноважують на виїзд разом з дітьми за кордон, у кожному конкретному випадку має бути надана згода обох батьків у відповідності до ч. 3 ст. 313 ЦК України. Позбавити у такий спосіб батька права надавати згоду законодавчо не можливо. Виходячи з вищевказаного суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: dismissed