Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

21 червня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що її звільнено незаконно. Вказала, що з 12.07.1988 року прийнята відповідачем на роботу. З 15 червня 2011 року переведена на посаду інженера по кадрах, де працювала по час незаконного звільнення. О 12 год.50 хв. 02 червня 2016 року, під час обіднього перериву, який встановлений з 12 год. 30 хв. до 13 год. 30 хв., в кабінет відділу матеріально-технічного забезпечення зайшли помічник генерального директора з питань безпеки [PERSON], юрисконсульт [PERSON], начальник сторожової охорони [PERSON], які звинуватили її в розпиванні алкогольних напоїв на робочому місці. [PERSON] почав знімати на особистий телефон. О 14 год. в кабінеті в.о.генерального директора дала пояснення щодо розпивання алкогольних напоїв на робочому місці, де вказала, що алкогольних напоїв не вживала. В 16 год. 50 хв. її ознайомили з наказом про звільнення на підставі п.7 ст.40 КЗпПУ. Зразу ж поїхала до Івано-Франківського обласного наркологічного диспансеру, де пройшла огляд на вставлення стану алкогольного сп'яніння. Була оглянута лікарем та отримала довідку з діагнозом «сп'яніння не має». Позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, просять визнати незаконним звільнення її з посади інженера по кадрах 2-ої категорії Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості у звязку із перебуванням у нетверезому стані на робочому місці на підставі п.7 ст.40 КЗпП України та поновити на посаді, стягнувши середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 22\~697,49 грн., 3000 моральної шкоди та 1000 грн. судових витрат. Представник відповідача позов не визнав, вважає законним звільнення позивачки з посади інженера по кадрах 2-ої категорії Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості у звязку із вживанням алкоголю, перебуванням її в нетверезому стані на робочому місці згідно п.7 ст.40 КЗпП України, оскільки вона розпивала спиртні напої та перебувала в стані алкогольного сп'яніння, що підтверджується актом про перебування на роботі в нетверезому стані та матеріалами відеозйомки. Вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Пунктом 7 статті 40 Кодексу законів про працю України передбачено можливість звільнення працівника, у випадку його появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння. Як встановлено в судовому засіданні позивачка 12.07.1988 року прийнята відповідачем на роботу. З 15 червня 2011 року переведена на посаду інженера по кадрах, де працювала по час звільнення. О 12 год. 50 хв. 02 червня 2016 року, під час обіднього перериву, який встановлений з 12 год. 30 хв. до 13 год. 30 хв., в кабінет відділу матеріально-технічного забезпечення зайшли помічник генерального директора з питань безпеки [PERSON], юрисконсульт [PERSON], начальник сторожової охорони [PERSON], які звинуватили [PERSON] про розпивання алкогольних напоїв на робочому місці. [PERSON] почав знімати на особистий телефон. О 14 год. в кабінеті в.о.генерального директора позивачка дала пояснення щодо розпивання алкогольних напоїв на робочому місці, де вказала, що алкогольних напоїв не вживала, а тільки обідала. В 16 год. 50 хв. [PERSON] ознайомили з наказом про звільнення на підставі п.7 ст.40 КЗпПУ. Позивачка, зразу ж, поїхала до Івано-Франківського обласного наркологічного диспансеру, де пройшла огляд на вставлення стану алкогольного сп'яніння. Була оглянута лікарем та отримала довідку з діагнозом «сп'яніння не має». Відповідачем не надано суду докази перебування на роботі у нетверезому стані позивачки у робочий час, письмові пояснення такого працівника, наказ про відсторонення працівника від роботи в звязку з появою на роботі в нетверезому стані. Підставою наказу про звільнення став акт про вживання спиртних напоїв та перебування на роботі у нетверезому стані позивачкою від 02 червня 2016 року, який суд оцінює критично, так, як він не відповідає обставинам справи, його не підписано особою відносно якої він складений. Для підтвердження перебування на роботі у нетверезому стані у робочий час працівника необхідно доставити для огляду в наркологічний диспансер. Якщо працівник не погоджується на проведення такого огляду, доцільно було б скласти про це акт, який повинен бути підписаний свідками. В цьому акті потрібно описати стан такого працівника, вказати обставини і час виявлення перебування працівника у зазначеному стані. Такий акт відповідачем не представлено. Продемонстрований в судовому засіданні відповідачем відеодиск факту перебування позивачки в нетверезому стані не підтверджує, як і не підтверджує факту розпивання позивачкою алкогольних напоїв та перебування її в стані алкогольного сп'яніння. Не знайшов підтвердження даний факт і в показаннях свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] Сам факт знаходження алкогольних напитків в кабінеті, в якому перебувала [PERSON], не є доказом вживання спиртних напоїв та перебування на роботі у нетверезому стані. З довідки Івано-Франківського обласного наркологічного диспансеру від 02 червня 2016 року №22 вбачається, що позивачка пройшла огляд на вставлення стану алкогольного сп'яніння. Була оглянута лікарем та отримала довідку з діагнозом «сп'яніння не має». Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] ствердили, що позивачка не вживала спиртних напоїв на роботі 02 червня 2016 року о 12 год.50 хв. та перебувала в тверезому стані. За змістом статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядає спір, підлягає негайному виконанню. За таких умов, коли факт знаходження позивача на робочому місця у стані алкогольного сп'яніння відповідачем не доведений, а обов'язок доведення такого факту лежить саме на ньому, тому відсутні підстави для звільнення позивача за п.7 ст. 40 КЗпП України і суд вважає за необхідне поновити її на роботі та виплатити їй заробітну плату за час вимушеного прогулу, оскільки вона була звільнена без законних підстав, у зв'язку з чим наказ Голови правління Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості №02-03/42 від 02 червня 2016 року про звільнення [PERSON] з посади інженера по кадрах 2-ої категорії підлягає скасуванню. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачка підлягає поновленню на посаді. Як вбачається з матеріалів справи, згідно довідки, наданої відповідачем, заробітна плата позивачки перед звільненням складала, відповідно, у грудні місяці 2015 року - 5 397 грн. 68 коп., у січні місяці 2016 року - 1 962 грн. 46 коп., у лютому місяці 2016 року - 4\~543 грн. 99 коп., у березні місяці 2016 року - 4 843 грн. 99 коп., у квітні місяці 2016 року 4\~863 грн. 99 коп., у травні місяці 2016 року 4 843 грн. 99 коп. Таким чином, загальний розмір заробітної плати за фактично відпрацьований час складає 26 456 грн. 10 коп. Всього кількість відпрацьованих фактично робочих днів складає 183 день. За таких обставин, одноденний заробіток позивача складає 144 грн. 57 коп. (26 456 грн. 10 коп. : 183 дні = 144, 57 грн.). Станом на 07 листопада 2016 року вимушений прогул позивачки склав 157 днів. Виходячи із вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, якою затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу складає 22\~697 грн. 49 коп. (144,57х157 днів = 22 697 грн. 49 коп.), які підлягають стягненню із відповідача на її користь, з індексацією відповідно до діючого законодавства та з відрахуванням податку з доходів та інших обов'язкових платежів. Крім того, позивач просить суд постановити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 3 000 грн., мотивуючи тим, що через незаконне звільнення вона змушена була приймати додаткові заходи для організації власного життя, був значно порушений її звичний режим життя, у зв'язку з чим вона переживала, нервувала, що призвело до погіршення стану її здоров'я, перешкоджає її працевлаштуванню та підриває її ділову репутацію. Крім того, також зауважила, що фактично вона стала безробітною, внаслідок чого вона позбавлена можливості утримувати сім'ю. Відповідно до статті 237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов в цій частині підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом приймається до уваги, що через звільнення без законних підстав, позивач змушена була вживати додаткові заходи для організації власного життя, судом також приймається до уваги, що вказаною обставиною був значно порушений її звичний режим життя. Тому суд, зважаючи на характер та обсяги душевних страждань, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках позивача, враховуючи вимоги розумності та справедливості, визначає відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000 грн. Крім того, відповідно до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1653,60 грн. ( по 551, 20 грн. за кожну позовну вимогу), а на користь позивачки 1000 грн. судових витрат на правову допомогу. При ухваленні рішення суд, відповідно до вимог статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, допускає негайне виконання рішення в частині щодо поновлення позивача на посаді та присудження позивачеві заборгованості по заробітній платі за один місяць. На підставі статті 23 Загальної декларації прав людини, статтей 21,40, 43, 233, 235, 237-1 Кодексу законів про працю України, Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 8 лютого 1995 року № 100, Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів",

Outcome: approved