Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-12 00:00:00

21.12.2015 року [PERSON] звернувся до Миргородського міськрайонного суду із вище зазначеним позовом. Ухвалою суду від 04.05.2016 року до участі в справі в якості третьої особи залучено ТОВ «Анкортранс» (а.с. 72 ) В судовому засіданні позивачка [PERSON] свої позовні вимоги підтримала. Пояснила, що 23 лютого 2013 року у м. Миргороді по вул. Гоголя відповідач [PERSON] керуючи службовим автомобілем [NUMBER] з напівпричепом ППЦП 1201 номерний знак [NUMBER] здійснив наїзд на велосипедиста [PERSON] В наслідок отриманих тілесних ушкоджень [PERSON] помер 05 березня 2013 року. Вона, дружина померлого, під час перебування чоловіка в реанімаційному відділенні понесла витрати в сумі 2693 грн. 26 коп. на придбання ліків, а в послідуючому витрати в сумі 3118 грн. на поховання чоловіка. Загальна сума матеріальних затрат понесених нею на лікування та поховання чоловіка складає 5811 грн. 26 коп. Дану суму просить стягнути з [PERSON] акціонерного товариства «Української охоронно-страхової компанії» на її користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди завданої їй злочином, зважаючи на ту обставину, що цивільно-правова відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки з яким відповідач [PERSON] перебував в трудових відносинах була застрахована в цій страховій компанії. Також просить суд стягнути з [PERSON] акціонерного товариства «Української охоронно-страхової компанії» на її користь в рахунок відшкодування завданої їй злочином моральної шкоди 5000 грн. Моральну шкоду обґрунтовує змінами в способі життя, значних психічних переживанням, яких вона зазнала в звязку з смертю чоловіка. Відповідач [PERSON] вироком Миргородського міськрайонного суду від 06 грудня 2013 року був засуджений по ст. 286 ч.2 КК України до 3-х років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами. На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання призначеного судом з випробуванням на іспитовий строк 1 рік. На досудовому розслідуванні підприємством ТОВ «Анкортранс», з яким відповідач перебував у трудових відносинах їй було відшкодовано матеріальну шкоду завдану злочином в сумі 40000 грн. В той же час, залишилася не відшкодованою моральна шкода, яку вона оцінює в 95000 грн. Дану суму просить стягнути з відповідача [PERSON] на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої злочином, як з особи винної в дорожньо-транспортній пригоді в результаті якої загинув її чоловік. Моральна шкода знову ж таки проявилася в зміні способу життя, сильних психічних стражданнях який вона зазнала в звязку з смертю близької людини на утриманні якої вона фактично перебувала. Стверджує, що 40000 грн. на досудовому розслідування їй було сплачено саме в рахунок відшкодування матеріальної шкоди завданої злочином, в той же час вказує, що не може надати суду докази в підтвердження суми понесеної нею матеріальної шкоди саме 40000 грн. Зазначає, що хоч матеріальна шкода і була їй відшкодована ТОВ «Анкортранс», але відшкодувати як матеріальну так і моральну шкоду їй повинно в повному обємі ще і Приватне акціонерне товариство «Українська охоронно-страхова компанія», зважаючи на ту обставину, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля була застрахована, а закон передбачає для страхової компанії такий обовязок. Моральну шкоду також повинен їй відшкодувати і її заподіювач відповідач [PERSON] До ТОВ «Анкортранс» вона не має жодних претензій матеріального та морального характеру. Представник позивачки [PERSON] адвокат [PERSON] позов підтримав, просив його задовольнити в повному обємі, як законний та обґрунтований. Представник відповідача [PERSON] акціонерного товариства «Української охоронно-страхової компанії» в судове засідання не зявився. З підприємства на адресу суду надійшло заперечення на позов, з яких вбачається, що позов страховою компанією не визнається. Даний відповідач вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими, оскільки позивачці відшкодовано збитки завдані внаслідок ДТП особою винною в їх заподіянні, адже нею на відшкодування шкоди отримано 40000 грн. Позивачка плутає два поняття страхова сума і страхова виплата. Зважаючи на викладене, в задоволенні позову [PERSON] просили відмовити за безпідставністю позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився. Направив на адресу суду клопотання про розгляд справи у його відсутності та заперечення на позов з яких вбачається, що позов ним не визнається, оскільки вважає, що позивачкою повністю було отримано відшкодування шкоди у 2013 році. Повторне звернення позивачки з тих саме підстав з позовом до суду є незаконним та необґрунтованим. Вважає, що в ДТП, яке мало місце 23 лютого 2013 року винен не тільки він, а і загиблий [PERSON] Позивачкою ще до винесення вироку по справі було отримано на відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої смертю чоловіка 40000 грн., що нею не заперечується. З цієї суми -5811,26 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди завданої злочином і 34188,74 грн. в рахунок відшкодування моральної (немайнової) шкоди. У вироку суду, винесеному відносно нього також іде мова про повне відшкодування ним позивачці шкоди заподіяної злочином, що стало підставою для помякшення йому покарання. Позивачка, заявивши вимогу про відшкодування моральної шкоди до нього в сумі 95000 грн. не надала жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування її розміру. Просить в задоволенні позовних вимог [PERSON] до нього про відшкодування моральної (немайнової) шкоди відмовити за недоведеністю позовних вимог. Третя особа ТОВ «Анкортранс» свого представника до суду не направила. Суд, заслухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Вироком Миргородського міськрайонного суду від 06 грудня 2016 року [PERSON] був засуджений за ст. 286 ч.2 КК України до 3-х років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами та на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання призначеного судом з випробуванням на іспитовий строк 1 рік (а.с. 71-73, архівна кримінальна справа). З наявних в матеріалах кримінального провадження документів (а.с.65; 69) вбачається, що підприємство з яким [PERSON] перебував в трудових відносинах - ТОВ «Анкортранс», сплатило [PERSON] 10000 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди завданої злочином, зокрема на поховання та ритуальну послуги. Також керівником даного підприємства було сплачено [PERSON] на відшкодування шкоди заподіяної дорожньо-транспортною пригодою 30000 грн. Отже, на досудовому розслідуванні підприємство ТОВ «Анкортранс» відшкодувало позивачці [PERSON] матеріальні та моральні збитки заподіяні злочином, що нею не заперечується. Вимоги [PERSON] про відшкодування заподіяної їй злочином матеріальної шкоди в сумі 5811,26 грн. та моральної в сумі 5000 грн. додатково також з [PERSON] акціонерного товариства «Української охоронно-страхової компанії», зважаючи на те, що цивільно-правова відповідальність ТОВ «Анкортранс» була застрахована є безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступних обґрунтувань. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України). Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні. Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Позивачка [PERSON] отримала повне матеріальне та моральне відшкодування шкоди завданої внаслідок ДТП від володільця джерела підвищеної небезпеки - ТОВ «Анкортранс», про що свідчать матеріали кримінального провадження. Отже, деліктне зобов'язання між [PERSON] і особою, яка несе відповідальність за заподіяну шкоду, припинилося згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином. Зважаючи на повне отримання [PERSON] матеріального та морального відшкодування шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, вона втратила право вимоги такого відшкодування від [PERSON] акціонерного товариства «Української охоронно-страхової компанії». Твердження позивачки [PERSON] про те, що нею не в повному обємі отримано відшкодування моральної шкоди завданої злочином спростовується вироком Миргородського міськрайонного суду від 06 грудня 2013 року, який набрав законної сили та в якому зазначено помякшуючою відповідальність [PERSON] обставиною відшкодування шкоди потерпілій, при цьому мова не йде про часткове відшкодування шкоди. Заявлені позивачкою [PERSON] вимоги до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди в сумі 95000 грн. не підлягають до задоволення виходячи з наступних обґрунтувань. Згідно до частини 1 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За частиною 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Частиною 1 статті 1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в абз. 3 п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 1 березня 2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Також, пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судам роз'яснено, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу (статті 130, 132-134 КЗпП), якщо спеціальною нормою закону не встановлено іншого. Отже, закон покладає обовязок по відшкодуванню, як матеріальної так і моральної шкоди завданої працівником під час виконання ним своїх трудових обовязків саме на підприємство з яким працівник перебував в трудових відносинах. Позивачці [PERSON] судом розяснювалася можливість завлення вимог про відшкодування шкоди до ТОВ «Анкортранс», але позивачка, своїм правом в судовому засіданні не скористалася. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України). Зважаючи на вище викладене, позовні вимоги [PERSON] до відповідача [PERSON] з приводу відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок ДТП є також безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed