Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-21 00:00:00

16 лютого 2018 року [PERSON] звернувся до суду з заявою в якій просить встановити факт смерті матері [PERSON], [INFO], уродженки [INFO], яка померла 10 вересня 2017 року в м. Сімферополь, Автономна Республіка Крим, Україна. Отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій було видано свідоцтво про смерть, яке не може бути прийнято відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до\~ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Ухвалою суду від 19 лютого 2018 року заяву було залишено без руху. У звязку з виконанням заявником вимог ухвали про залишення заяви без руху, 21 березня 2018 року провадження по справі відкрито та призначено до судового розгляду. Заявник\~[PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав в повному обсязі та пояснив, що встановлення факту смерті матері йому необхідно для отримання свідоцтва про право на спадщину. Свідоцтво про смерть він отримав лише два місяці тому. Представник Самарського районного у м. Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області\~в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заперечень проти вимог заявника не надав. Суд, вислухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Статтею 317 ЦПК України передбачено, що заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Судом встановлено, що заявник [PERSON] являється сином померлої [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.2). Факт смерті матері заявника підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 11 вересня 2017 року відділом реєстрації смерті м. Сімферополь Департаменту записів актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим (органом на тимчасово окупованій території), згідно якого [PERSON], [INFO], померла 10 вересня 2017 року в м. Сімферополь, Республіка Крим (а.с.3). Таким чином, наявність таких доказів, на думку суду, є достатньою підставою для встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, оскільки отримання будь-яких інших доказів через не роботу відділень УДППЗ «Укрпошта» на вказаній території та інших державних органів робить неможливим отримання офіційної інформації про смерть особи. Заявник звертався до Самарського районного у місті Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області з приводу державної реєстрації смерті [PERSON],\~на що отримав відмову у проведенні державної реєстрації смерті (а.с.4). Відповідно до ст. 3 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", тимчасово окупованою територією визначається сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; повітряний простір над територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини. Згідно статей 1, 9, 17 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. У разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна; громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституції України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про факт смерті особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів про факт смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини. З огляду на викладене та ту обставину, що для проведення державної реєстрації смерті [PERSON] на території України є обєктивні перешкоди, з метою захисту прав і свобод громадянина України, яким є заявник [PERSON], суд вважає, що заявлені вимоги слід задовольнити та встановити факт смерті\~його матері [PERSON], що надасть заявнику можливість провести державну реєстрацію її смерті в державному органі України. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 317 ЦПК України, ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved