Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-11 00:00:00

12 липня 2018 року позивач звернулась до суду з позовом до Держави Україна в особі управління Державної казначейської служби у м. Хмельницькому, третя особа на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про відшкодування шкоди. Позивач вказує, що з 17.09.2016 року, вона, як суддя у відставці, отримувала в управління ПФУ в м. Хмельницькому, правонаступником якого є ГУ ПФУ в Хмельницькій області, щомісячне довічне грошове утримання судді. На підставі положення абз 1 пп 164.2.19 п 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, цей орган ПФУ з вересня 2016 року по лютий 2018 року включно, щомісячно утримував із нарахованого їй довічного утримання судді податок з доходів фізичних осіб. За цей період розмір утриманого податку склав 47 950,21 грн. Рішенням від 27.02.2018 року №1-р/2018 у справі за конституційним поданням 48 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України положень абзаців тринадцятого, чотирнадцятого пункту 32 розділу І ЗУ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» та Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України положення абз 1 пп 164.2.19 п 164.2 ст. 164 Податкового Кодексу України Конституційний Суд України визнав неконституційними ці положення ПКУ. У зв'язку із наведеним просить стягнути на її користь 47 950,21 грн. шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним. В судове засідання позивач не з'явилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує та просить його задовольнити з підстав наведених у позові. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила, вважає його необгрунтованим, просить відмовити в його задоволенні. Представник третьої особи в судове засідання не з'явилась, про день та час слухання справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Представник відповідача, Управління Державної казначейської служби у місті Хмельницькому, 30.07.2018 р. направив відзив на позовну заяву, проти позову заперечує мотивуючи тим, що позивач не має права вимагати повернення відрахованого податку з дати внесення змін до відповідних норм Податкового кодексу України, оскільки саме в Рішенні Конституційного Суду України від 27.02.2018 року передбачено, що дана норма втрачає чинність з моменту ухвалення даного рішення. Положення ст.1175 ЦК України підлягають застосуванню тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується. У випадку, коли закони чи інші нормативно-правові акти або їх окремі положення визнаються Конституційним Судом України неконституційними та у зв'язку з цим втрачають чинність, вказана норма не підлягає застосуванню. Представник третьої особи, Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, 31.07.2018 р. направив відзив на позовну заяву, проти позову заперечує мотивуючи тим, що механізм відшкодування шкоди, завданої актами та діями, що визнані неконституційними будь-яким Законом не врегульований. Оподаткування щомісячного довічного грошового утримання позивача здійснювалась в порядку встановленому чинним законодавством з вересня 2016 по лютий 2018 року. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, у зв'язку із наступним. Судом встановлено, що з 17.09.2016 року, [PERSON], як суддя у відставці, отримувала в управління ПФУ в м. Хмельницькому, правонаступником якого є ГУ ПФУ в Хмельницькій області, щомісячне довічне грошове утримання судді. На підставі положення абз 1 пп 164.2.19 п 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, цей орган ПФУ з вересня 2016 року по лютий 2018 року включно, щомісячно утримував із нарахованого їй довічного утримання судді податок з доходів фізичних осіб. За цей період розмір утриманого податку склав 47 950,21 грн. Рішенням від 27.02.2018 року №1-р/2018 у справі за конституційним поданням 48 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України положень абзаців тринадцятого, чотирнадцятого пункту 32 розділу І ЗУ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» та Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України положення абз 1 пп 164.2.19 п 164.2 ст. 164 Податкового Кодексу України Конституційний Суд України визнав неконституційними ці положення ПКУ. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити в своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону(ч.2.ст.5 ЦПК). Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування (ч.3 ст.82 ЦПК). Ст. 152 Конституції України визначено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Ч.3 цієї статті фізичним або юридичним особам гарантоване право на відшкодування державою у встановленому законом порядку матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними. Ст.22 ЦК України гарантовано право особі на відшкодування збитків завданих у результаті порушення її цивільного права. Частиною 2 цієї статті визначено, що збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Отже, поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено. Збитки позивача полягають не в його реальних втратах, яких він зазнав або зазнає, а в тих доходах, які позивач недоотримав або недоотримає внаслідок порушення його цивільного права, про що зазначив Верховний Суд України у постанові №6-237цс16 від 18 травня 2016 року. Згідно ч.3 ст. 22 ЦК України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно зі ст. 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів. Вищезазначена норма є спеціальною по відношенню до положення ст. 1173 ЦК України, оскільки для її застосування необхідні певні особливі умови, а саме: завдання шкоди в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта та визнання такого нормативно-правового акту незаконним та його скасування. Під невідповідністю нормативно-правового акту актам вищої юридичної сили слід розуміти суперечність між нормами оскаржуваного нормативно-правового акту та нормами встановленими актами вищої юридичної сили. Відповідно до п. 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України №1р/2018 від 27 лютого 2018 року положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України визнане неконституційним та втрачає свою чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Тобто, положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України визнано неконституційним та втрачає свою силу з 27 лютого 2018 року на майбутнє. Отже, до прийняття Конституційним Судом України вказаного Рішення, зокрема станом на час виникнення спірних відносин, положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України підлягали застосуванню, а з 27 лютого 2018 року вказані положення застосуватись для умов оподаткування довічної грошової допомоги судді у відставці не можуть. Між тим, невідповідність приписів Закону Конституції України як такого, може свідчити про порушення прав та інтересів особи на отримання очікуваного прибутку. Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VII (далі - Закон № 1166) пункт 164.2статті 164 Кодексу доповнено новим підпунктом 164.2.19, яким передбачено включення до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять тисяч гривень на місяць, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Внаслідок прийняття Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VII (далі - Закон № 1166) пункт 164.2статті 164 Кодексу доповнено новим підпунктом 164.2.19, відбулось фактичне звуження змісту та обсягу прав позивача на майно, зокрема, пенсійні виплати, на які він міг очікувати відповідно до норм законодавства чинного на момент виникнення відповідних прав. Після запровадження у законодавстві України в липні 2014 року оподаткування пенсій упродовж двох років Верховна Рада України тричі вносила зміни. Норми абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2. статті 164 Податкового кодексу втратили чинність з 27 лютого 2018 року, з моменту прийняття Рішення Конституційного Суду Укрїни. Суд підтвердив неконституційність норми Податкового кодексу, що існувала з 2014 року, тобто мав місце факт триваючого порушення прав позивача, що припинено після 27.02.2018 р., зупинено здійснення відрахувань з пенсійних виплат, що підтверджено в судовому засіданні. В той же час позивач недоотримала дохід у вигляді утриманого податку з пенсійних виплат, що, зокрема, підтверджується діями третьої особи, що припинила здійснювати відрахування податкових зобов'язань з пенсійних виплат позивача після визнання вищезазначеного акту неконституційним. Діями відповідача, третьої особи було порушено конкретно право позивача на майно, яке розглядається як автономне поняття в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та полягає в правомірному очікуванні. Мається на увазі, що набувши право на відставку, позивач мав право очікувати отримання пенсійних виплат у розмірі визначеному законодавством на дату виникнення такого права. Зміни в законодавстві нівелюють право позивача на майно, можливість правомірного очікування доходу. Суб'єктом відшкодування завданої шкоди є держава і шкода відшкодовується за рахунок державного бюджету. Статтею 25 Бюджетного кодексу України передбачено казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про підставність заявленого позову та необхідність його задоволення.

Outcome: approved