Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-05 00:00:00

24 березня 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що їй відповідно до Договору дарування квартири від 19.06.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Гіль Д.В. на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Крім неї в квартирі зареєстрований її колишній чоловік [PERSON] з яким, відповідно до рішення Миргородського міськрайонного суду від 21.01.2020, шлюб розірвано, та який не проживає в квартирі з вересня 2019 року. Оскільки відповідач не проживає в квартирі у неї виникають проблеми пов`язані з необхідністю надмірної сплати комунальних послуг, які фактично не надаються, але нараховуються на непроживаючу особу, чим порушуються її права, тому вона змушена звернутися до суду. Ухвалою суду від 30.03.2021 відкрито провадження по вищезазначеній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного провадження з викликом сторін. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Представник позивача, адвокат Ковердяєва Л.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, суду пояснила, що відповідач [PERSON] , колишній чоловік позивача, зареєстрований в квартирі, але фактично не проживає з вересня 2019 року. Шлюб між сторонами розірвано відповідно до рішення Миргородського міськрайонного суду від 21.01.2020. Оскільки відповідач не проживає в квартирі понад один рік, просила його визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився повторно, про місце та час розгляду справи належно повідомлений за адресою місця реєстрації та шляхом публікації оголошення на веб-сторінці Миргородського міськрайонного суду, офіційного веб-порталу судової влади (а.с. 27,32,37,39). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він проживає в будинку по [ADDRESS] . Стверджував, що відповідач [PERSON] не проживає квартирі понад 1,5 року, він його не бачив з 2019 року. Бачив, як останній забирав речі з квартири. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що діти сторін та її дитина однолітки, тому часто спілкувалася з родиною [PERSON] . Років два, вона не бачила в будинку [PERSON] . Після розірвання шлюбу він виїхав з квартири. Їй достовірно відомо, що відповідач не проживає в квартирі понад один рік. Враховуючи згоду представника позивача суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність відповідача на підставі наявних у справі даних та доказів та ухвалення заочного рішення відповідно до ст.280 ЦПК України. Заслухавши представника позивача, свідків, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до статті 7 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що на підставі Договору дарування квартири від 19.06.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Гіль Д.В. позивачу [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] (а.с. 9,10). В зазначеній квартирі відповідно до довідки виданої відділом реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області від 29.03.2021 року за адресою: [ADDRESS] , крім позивача зареєстрований [PERSON] [INFO] (а.с.21.). Відповідно до акту голови вуличного комітету [PERSON] , колишній чоловік [PERSON] , [PERSON] за реєстрований за адресою: [ADDRESS] , але фактично не проживає з вересня 2019 року (а.с. 11). Відповідач в квартирі фактично не проживає, що підтверджується беззаперечними твердженнями свідків в судовому засіданні . Таким чином, оскільки судом достовірно встановлено, що [PERSON] , без поважних причин не проживає в квартирі [ADDRESS] , понад один рік, з метою усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власником своїм майном, суд вважає, що вимога позивача про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням підлягає до задоволення, що є підставою для зняття його з реєстрації за вказаною адресою згідно ст.7 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні". Судові витрати підлягають до стягнення із відповідача [PERSON] на користь [PERSON] на підставі ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved