Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-02 00:00:00

29.10.2018 року ТОВ "Автодистрибюшн Карго Партс" звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за поставлений товар в сумі 13467,96 грн., пеню в розмірі 1648,63 грн., інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 159,82 грн. та 3% річних в розмірі 140,58 грн. Ухвалою судді від 16.11.2018 року було відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Представник позивача надав клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, судова повістка, направлена відповідачу повернулась на адресу суду не врученою адресату, з відміткою пошти «За закінченням терміну зберігання». Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, на підставі ст.ст. 211, 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін. У відповідності до ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію представника позивача, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 03.04.2017 р. між ТОВ "Автодистрибюшн Карго Партс" та фізичною особою [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу № 11063-06/2017. (а.с.5) Відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов'язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, поставляти покупцю визначені цим договором запчастини та експлуатаційні матеріали (далі - товар), а покупець зобов'язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, приймати товар та оплачувати його. Згідно з п. 1.2 договору визначено, що номенклатура, найменування, одиниця виміру, походження товару, загальні кількість, ціна за одиницю товару, що підлягає поставці за цим договором, термін та умови поставки визначаються у рахунках-фактури та товарних-транспортні накладних, або інших передбачених чинним законодавством документах на товар, які є невід'ємною частиною договору та остаточно узгоджується сторонами на кожну окрему партію товару. У відповідності до п. 3.1 договору оплата згідно даного договору здійснюється покупцем шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальнику на підставі рахунку-фактури та за умов зазначених в п. 2 даного договору. Згідно з п. 8.2 договору останній набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2017 року. Матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов вищевказаного договору, позивачем в період з 13.04.2018 р. по 17.04.2018 р.на підставі виставлених рахунків-фактури було поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 21940,50 грн., що підтверджується видатковими накладними № SI0001092657 від 13.04.2018 року на суму 21164,34 грн.; № SI0001094366 від 16.04.2018 року на суму 228,54 грн., № SI0001096087 від 17.04.2018 року на суму 547,62 грн. Згідно ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобовязання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Як передбачено ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Частина 1 статті 530 ЦК України визначає, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Суд встановив, що товар був поставлений позивачем відповідачу на умовах відстрочення платежу. Термін відстрочення платежу був зазначений позивачем у кожній накладній окремо. Граничний строк оплати товару був обрахований судом з урахуванням ч. 5 ст. 254 ЦК України та даних щодо строків оплати, зазначених позивачем у видаткових накладних. Натомість відповідач свої зобов'язання щодо здійснення розрахунків за товар у порядку та строки, визначені умовами договору, належним чином не виконав. Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Порушенням зобов'язання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Як визначено у ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22.11.1996 р. встановлює, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню у розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. В ч.1, 3 ст.549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Ч. 6 ст. 232 ГК України визначає, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. Згідно п. 5.2 договору в разі простроченого платежу зазначеного в видатковій накладній, покупець сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, від загальної вартості невиконання зобов'язання за кожен день прострочення платежу. За умовами п. 5.3 договору, на підставі ст.. 625 ЦК України, у разі прострочення виконання грошового зобов'язання боржник на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 (три) відсотків річних від простроченої суми за кожен день прострочення. Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Таким чином, оскільки відповідачем не було виконано належним чином у строки, передбачені кредитним договором, грошових зобов'язань, передбачених умовами договору, позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1762,00 грн. Враховуючи викладене та

Outcome: approved