Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-27 00:00:00

25 вересня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Конотопське лісове господарство» (далі ДП «Конотопський лісгосп» ) про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення про поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди. В обгрунтування позову посилається на те, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем з 04 січня 2016 року\~ та наказом від 24 травня 2016 року звільнений на підставі п. 4\~ ст.40 Кодексу законів про працю України. В подальшому, рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 28 квітня 2017 року його поновлено на роботі та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Позивач стверджує, що дане рішення суду досі не виконане, відповідач не поновив позивача на його посаді, незважаючи навіть на примусове виконання вказаного рішення та звернення позивача до органів прокуратури з заявою щодо умисного його невиконання, у звязку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання вказаного вище рішення, а саме за період з 29.04.2017р. по день винесення рішення у дані справі. Також позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 40000 грн., посилаючись на те, що внаслідок таких неправомірних і злочинних дій з боку відповідача він зазнав значних моральних та фізичних страждань, порушились його життєві звязки, він був змушений постійно виправдовуватись перед близькими та знайомили щодо відсутності роботи протягом тривалого часу. Вказане в сукупності викликало у позивача депресію, він постійно перебував у стані хвилювання, втратив сон, апетит, погіршився стан здоровя.\~ 07.02.2018р. відповідач надав до суду відзив, у якому заперечуючи проти позову зазначив, що на виконання рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 28 квітня 2017 року державним підприємством «Конотопське лісове господарство»\~ виплачено позивачу всі належні кошти та запропоновано працевлаштування на підприємстві на посаді інженера з радіаційної безпеки, оскільки та посада, яку на час звільнення займав [PERSON], наразі скорочена, а тому поновити його саме цій посаді немає можливості. Відповідач додатково пояснює, що введення посади заступника директора державного лісогосподарського підприємства регламентовано Наказом Державного агенства лісових ресурсів України № 808 від 21.12.2011р. та здійснюється за чисельності працівників такого підприємства понад 500 чол. і кількості структурних підрозділів не менше 5, в іншому випадку - тільки з дозволу органу управління майном. Згідно зі статутом ДП «Конотопський лісгосп», на якому працює 221 чоловік, органом управління майном є Державне агенство лісових ресурсів, яким такого дозволу не надано. Вказане, на думку відповідача, свідчить про те, що ним вжито всіх можливих заходів для виконання рішення суду. Також відповідач вважає необґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди, посилачись на недоведеність її розміру і відсутність причинно-наслідкового звязку між діями відповідача та\~ моральною шкодою. Відповідач вважає, що перебування позивача у скрутному матеріальному становищі, є виключно наслідком бездіяльності останнього, який відмовився від пропозиції працевлаштуватись на підприємстві на іншу посаду, бажаючи займати лише посаду заступника директора, і не перебуває на обліку у центрі зайнятості. В свою чергу позивач, 23.03.2018р., надав до суду відповідь на відзив, в обґрунтування якої посилався, зокрема, на доводи та обставини викладені у позові, додатково просив вважати початком періоду його вимушеного прогулу 28.07.2017р., оскільки, як стверджує позивач, наступного робочого дня після проголошення рішення суду про поновлення його на роботі та до 27.07.2017р. включно він перебував на лікарняному. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, з підстав, зазначених у позові. Представники відповідача проти задоволення позову заперечували з наведених вище підстав, а\~ правом на участь свого представника в останньому судовому засіданні відповідач не скористався, хоча\~ про час, дату та місце його проведення був повідомлений. Суд, заслухавши сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, дійшов до наступного. Судом встановлено, що позивач та відповідач в період з 04.01.2016р. по 24.05.2016р. перебували у трудових відносинах. Наказом виконуючого обовязки директора державного підприємства «Конотопське лісове господарство» від 24 травня 2016 року №103-к [PERSON] звільнено з посади заступника директора ДП «Конотопський лісгосп» на підставі п. 4\~ ст. 40 КЗпП. Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 28.04.2017р. у справі №589/2862/16-ц визнані незаконними та скасовані накази виконуючого обовязки директора ДП «Конотопський лісгосп» від 24.05.2016р. №102-к про застосування до [PERSON] дисциплінарного стягнення у виді догани та від 24.05.2016р. №103-к про звільнення [PERSON] на підставі п.4\~ ст. 40 КЗпП, [PERSON] поновлено на роботі у ДП «Конотопський лісгосп» на посаді заступника директора, стягнуто середній заробіток за час його вимушеного прогулу. При цьому, в частині поновлення на роботі рішення звернуто до негайного виконання. Слід зазначити, що дане рішення було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 17.07.2017р. 28.07.2017р. позивач звернувся до відповідача з заявою про поновлення на роботі. В свою чергу, листом від 10.08.2017р. відповідач повідомив, зокрема, про неможливість поновлення на роботі на попередній посаді - заступника директора підприємства, у зв'язку з тим, що ДП «Конотопський лісгосп» самостійно не може ввести відповідну посаду у штатний розпис. Разом\~ з тим, [PERSON] було запропоновано зайняти посаду інженера з радіаційної безпеки. Наявність такої пропозиції, зробленої позивачу до того 28.07.2017р. усно, підтвердив в судовому засіданні і свідок [PERSON] 31.07.2017 року позивач пред'явив виконавчий лист, виданий на виконання вказаного судового рішення в цій частині, до виконання/а.с. 39,40/. Постановою від 07.09.2017р. виконавче провадження з примусового виконання вказаного виконавчого документа закінчено\~ на підставі п. 11 ч. 1 ст.39, ч. 3 ст. 63 Закону України "Про виконавче провадження" через невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника. Досі позивач\~ на роботі у ДП «Конотопський лісгосп» на посаді заступника директора не поновлений. Звертаючи до положень законодавства, якими врегульовано спірні питання, суд вважає за необхідне зазначити\~ наступне. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайому виконанню (ч. 7 ст. 235 КЗпП). Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обовязковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні. Обовязковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (ст. 129 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов'язковості судових рішень за змістом статей 14, 367 ЦПК України (в редакції на час ухвалення\~ рішення від 28.04.2017р.) судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обовязковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обовязків. Отже аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обовязок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і полягає у тому, що у роботодавець зобовязаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Саме до цього зводиться правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року №6-435цс15. Крім того, зазначений обов'язок не є похідним і від дій працівника (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження). Проте, не дивлячись навіть на звернення до виконання відповідного виконавчого листа, до цього часу державним підприємством «Конотопське лісове господарство» не виданий наказ про позивача поновлення на роботі, тобто судове рішення в цій частині залишилось невиконаним. Вказані обставини жодним чином не спростовані відповідачем, а посилання останнього на неможливість виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на роботі у звязку зі скороченням посади, яку він займав, суд до уваги не приймає, оскільки рішення суду є обовязковим для виконання, відповідно поновлення позивача на роботі є обовязком, а не правом відповідача, а тому в разі звільнення без законної підстави\~ працівник має бути поновлений на попередній роботі незалежно від того, що у роботодавця на час вирішення спору вже немає такої роботи (посади), в такому випадку штатний розпис відповідача має бути приведений у відповідність до рішення суду, шляхом введення скороченої посади, а позивача поновлено на ній. Разом\~ з тим, відповідачем не надано суду жодного доказу навіть звернення,\~ з огляду на необхідність виконання вказаного судового рішення, до органу, до сфери управлення якого входить ДП «Конотопський лісгосп», - Держлісагенства України з клопотанням ввести таку посаду. Статтею 236 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, у\~ всіх\~ інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата\~ працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року №6-648цс15, постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 р. у справі N 21-6309а16. Згідно з довідкою про доходи №2135, виданою державним підприємством «Конотопське лісове господарство» заробітна плата позивача за фактично відпрацьовані протягом двох місяців 43 робочі дні становить 14994 грн. 29 коп. (березень 2016 року 5154 грн. 29 коп. (22 робочі дні) та квітень 2016 року 9840 грн. 00 коп. (21 робочий день))/а.с. 53/, а його середньоденна заробітна плата відповідно складає 348 грн. 70 коп. (14994,29/43=348,70). Таким чином, у звязку із затримкою відповідачем виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, позивачу підлягає виплаті середній заробіток за період з 28 липня 2017 року до 28 січня 2019 року, що є добутком середньоденної заробітної плати (348 грн. 70 коп.) на кількість робочих днів у цей період (376 днів), та складає 131111 грн. 20 коп. Враховуючи викладене, вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі підлягають задоволенню, та, як наслідок, з відповідача слід стягнути на користь позивача вищевказану суму. Вирішуючи позовну вимогу про стягнення моральної шкоди в розмірі 40000 грн. 00 коп., суд вважає за необхідне зазначити наступне. У відповідності до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Згідно роз'яснень п.9\~ постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Оцінюючи докази на підтвердження одержання позивачем моральної шкоди, приймаючи до уваги той факт, що останній дійсно тривалий час (більш ніж півтора року), незважаючи на наявність судового рішення про поновлення його на посаді, внаслідок невиконання цього рішення відповідачем, був змушений шукати\~ і працювати на іншій роботі,\~ що негативно вплинуло на емоційний стан позивача та нормальний хід його життя, вимагаючи від нього додаткових зусиль для організації свого життя, з урахуванням принципу розумності та справедливості, суд, враховуючи конкретні обставини справи, задовольняє позовні вимоги про стягнення моральної шкоди частково, у сумі 3000 грн. Саме такий розмір моральної шкоди суд вважає співрозмірним доведеним наслідкам її завдання. При цьому, судом не враховуються доводи позивача щодо погіршення його стану здоровя, покладені в обґрунтування розміру моральної шкоди, оскільки хоча в матерілах справи й маються медичні довідки [PERSON], проте з них не вбачається, що погіршення стану здоровя позивача є наслідком саме неправомірних дій відповідача. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі, а також стягнувши з відповідача на користь позивача грошовий еквівалент завданої моральної шкоди в розмірі, достатньому, на думку суду, для компенсації порушення його прав. Судові витрати зі сплати судового збору покласти на відповідача\~ з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України.\~

Outcome: partial