Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати інформацію про нього, яка розміщена в мережі інтернет недостовірною та такою, що порушує особисте немайнове право на повагу честі та гідності; зобовязати відповідача [PERSON],[PERSON] спростувати поширену ними недостовірну інформацію; зобовязати відповідача принести свої вибачення перед позивачем перед невизначеним колом осіб. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що ним була розпочата реконструкція квартири, після чого відповідачі почали писати скарги на в різні органи про ніби-то незаконне будівництво; відповідач [PERSON] в присутності співпрацівників позивача принижував його гідність і ділову репутацію. Таким чином, [PERSON] вважає, що внаслідок розповсюдження неправдивої інформації, він не може вести нормальний спосіб життя, постійно перебуває в стресовій ситуації, почалися безсоння, страх за здоровя та життя. В судовому засіданні [PERSON] та представник позивача адвокат [PERSON] підтримала позовні вимоги, просить такі задоволити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечили, пояснили,що дійсно звертались до Директора Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області з приводу незаконного будівництва по вул.Каліча Гора,9»а» , оскільки [PERSON] не мав належних дозволів на реконструкцію квартири; видана йому раніше ліцензія була скасована;Муха О.І. також не заперечує, що як представник [PERSON] спілкувався із позивачем,однак, не ображав його та не принижував людської гідності; у задоволенні позову відмовити. Заслухавши думку сторін, пояснення свідків, дослідивши надані докази в їх сукупності та давши їм оцінку, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи із наступного. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). За правилами ст. ст.297,299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації. У відповідності до 277 ЦК України та п.15 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Ст. 34 Конституції України та ст. 10 Європейської конвенції «Про захист прав людини і основних свобод» гарантують право особи висловлювати судження, оцінки та думки. Як вбачається з листа, адресованого на адресу Державної архітектурно-будівельної інспекції України у Львівській області, відповідач [PERSON] звернулась з заявою наступного змісту : «Я живу в квартирі [ADDRESS]. Мої сусіди незаконно, тобто всупереч встановленому порядку здійснюють будівництво мансардного поверху за рахунок спільного горища, також вони здійснюють незаконне будівництво всупереч проектній документації та за підробленими згодами… ». У своїх запереченнях відповідач [PERSON] покликається на ст. 1 Закону України «Про звернення громадян», відповідно до якої громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Крім того зазначає, що неправдивість відомостей, викладених у зверненнях відповідачів, не встановлена жодним рішенням компетентних органів чи суду. Право на звернення позивача до відповідних органів чи посадових осіб гарантоване ст. 40 Конституції України, саме тому прав позивача, у звязку з викладеним не порушено. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" ( 2657-12 ) оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК ( 435-15 ) не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції ( 475/97-ВР ). Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму ВСУ №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно дост.60 ЦПК України, кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. У відповідності до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»- при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до п.16 вищезазначеної постанови, суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до органів чи посадових осіб, що зобовязані розглянути звернення, і в разі, якщо в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки в такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Розглядаючи позовні вимоги про зобовязання відповідача [PERSON] принести публічні вибачення, суд приходить до наступного висновку. Стаття 16 ЦК України, яка містить перелік способів захисту цивільних прав та інтересів не передбачає такого способу захисту як зобовязання вибачитись. Ця стаття не передбачає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав. Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Проте, будь-яким договором між сторонами або законодавством України не передбачений такий спосіб захисту цивільного право, як зобовязання вибачитись. На думку суду зобовязання вибачитись суперечить конституційному праву на свободу поглядів та переконань. Крім того, відповідач не допустив жодних порушень прав позивачки. З зазначених підстав суд прийшов до висновку про необхідність відмовити позивачці в частині позовних вимог щодо зобовязання відповідачки вибачитись за ображення. Будь-яких доказів з приводу цієї вимоги [PERSON] суду не надав, зіславшись , що не бажає втягувати у приватний судовий спір своїх співробітників. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог, оскільки Позивачем не представлено, а судом не здобуто жодних переконливих доказів для підтвердження позовних вимог Позивача.

Outcome: dismissed