Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-12 00:00:00

31 серпня 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що позивач та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі з 20 листопада 2009 року. Від шлюбу у сторін народився син [PERSON], [INFO]. Позивач вказує, що шлюбні відносини припинені остаточно у зв'язку з тим, що з часу реєстрації шлюбу вони проживали епізодично, у більшості відповідач проживає у своїх батьків, там же знаходяться його речі, шлюб носить формальний характер, як подружжя вони не проживають, спільного господарства не ведуть, у них різні життєві цінності, потреби та інтереси, різне ставлення до сімейного життя, а тому позивач вважає, що сумісне життя та збереження сім'ї неможливо. Спору про майно немає. За таких обставин позивач просить шлюб розірвати, дитину залишити проживати з матір'ю. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, пояснили, що строк на примирення результатів не дав, просили позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні проти розірвання шлюбу не заперечував, пояснив, що він з позивачем не примирився, просив на час виїзду позивача за кордон залишити дитину на проживання з ним. Суд, заслухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 20 листопада 2009 року (а.с. 4). У шлюбі у сторін народився син [PERSON], [INFO] (а.с. 5). З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що подружні стосунки сторони фактично припинили. Суд, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини припинення сімейних стосунків, дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - це одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка (ст. 24 Сімейного кодексу України). Шлюб припиняється внаслідок його розірвання (ст. 104 Сімейного кодексу України). Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 Сімейного кодексу України). Згідно із ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що причина розладу подружніх відносин між сторонами є справжньою, глибинною, подружжя фактично припинили спільне проживання і сімейне життя з поважних причин. Строк для примирення позитивних результатів не дав. Суд дійшов висновку, що у даний час шлюб носить формальний характер, подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а тому вважає, що шлюб між сторонами необхідно розірвати. У відповідності зі ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу позивачу не відновлювати дошлюбне прізвище. Згідно із ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Щодо вимог про визначення місця проживання дитини, то суд, враховуючи інтереси дитини та її благополуччя, шестирічний вік дитини, психофізіологічні особливості малолітньої дитини, її прихильність у цьому віці до матері, виходячи з балансу інтересів дитини та її батьків, у зв'язку з відсутністю виняткових обставин для розлучення дитини з матір'ю, вважає, що встановлення місця проживання дитини з матір'ю на даному етапі розвитку дитини буде максимально відповідати інтересам дитини, тому дитину слід залишити проживати з матір'ю. Окрім того, відповідач [PERSON] не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір'ю дитини щодо встановлення часу спілкування. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст. 24, 110, 112, 113, 114 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved