Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Українська залізниця» в особі Структурного підрозділу «Пологівське локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Окрім того, під час розгляду справи позивач надав суду заяву з розрахунком суми заробітку за час вимушеного прогулу з 04 листопада 2017 року по 29 серпня 2018 року в розмірі 197908,67 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначив, що наказом в.о.начальника структурного підрозділу «ІІологівське локомотивного депо» №55/с від 03 листопада 2017 року його було звільнено 03 листопада 2017 року з посади машиніста тепловоза цеху експлуатації локомотивів за вчинення дій, що дають підставу для втрати довір'я відповідно до п.2 ст.41 КЗПП України. Вказаний наказ позивач вважає незаконним. Так, підставою для звільнення стало те, що локомотивна бригада у складі машиніста тепловоза [PERSON], помічника машиніста [PERSON] допустила грубі порушення нормативних документів з безпеки руху, вимог Положення про дисципліну працівників залізничного транспорту, погодженого з Радою профспілки залізничників і транспортних будівельників України 29 липня 1992 року та затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 січня 1993 року №55 в частині збереження матеріально-технічних засобів, забезпечення схоронності вантажів і багажу, вживання заходів для запобігання випадкам їх розкрадання, втрат, пошкоджень та псування, дотримання Правил внутрішнього трудового розпорядку. Окрім того, всупереч вимогам п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України посада машиніста тепловоза цеху експлуатації локомотивів не відноситься до таких, що безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, а така підстава для звільнення, як «розтрата матеріально-технічних засобів», про які йдеться у оскаржуваному наказі, не дає підстав для звільнення його за п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України, тим більше, що роботодавець у наказі не визначив і не обґрунтував, чи відноситься пальне, недостача якого нібито ним виявлена, до «матеріально-технічних засобів». Оскаржуваним наказом позивача звільнено з посади за дії, що дають підставу для втрати довір'я, тобто, як зазначено у наказі, своїми умисними діями з корисливих спонукань з метою особистого збагачення [PERSON] начебто скоїв протиправні дії - використовував довірений локомотив в особистих цілях. При цьому, як зазначає позивач, роботодавець не навів мотивів для винесення наказу про звільнення і не зазначив, у чому саме проявилися протиправні дії, а також не встановив наявність вини позивача у недостачі дизельного палива. Відповідно до наказу №55/с, підставою для звільнення стали пояснення працівника ВОХР [PERSON], який на дільниці «Оріхівська» на 244 км побачив з вікна задньої кабіни з правого боку по руху поїзда каністри у кількості 10 шт., які лежали на узбіччі і до яких під'їжджав автомобіль. Ці пояснення [PERSON], які, як стверджує позивач, не підтверджуються фото- чи відеофіксацією, не могли бути підставою для винесення наказу про звільнення у зв'язку з тим, що охоронець бачив лише каністри, які лежали біля залізничної колії. Повідомити про те, були вони пусті чи наповнені якоюсь рідиною, він не міг. Навіть якби каністри і були наявні, вони ніякого відношення до нього, позивача, не мають, оскільки після заїзду локомотиву в депо комісія під керівництвом в.о.начальника депо [PERSON] виконала огляд локомотива на якість виявлення, пломбування та фарбування паливної системи локомотива і не виявила незаконного зливу палива. У наказі роботодавцем зазначено, що позивач вчинив «умисні дії з корисливих спонукань з метою особистого збагачення, використовував довірений локомотив в особистих цілях», однак не вказано, у чому саме полягали ці протиправні дії. Факт крадіжки працівником [PERSON] дизельного пального нічим не підтверджується. [PERSON], обґрунтовуючи свої позовні вимоги, також зазначив, що згідно із ч.3 ст.41 КЗпП України при звільненні працівника з підстав втрати довір'я до нього власнику або уповноваженому ним органу необхідно дотримуватись вимог статті 43 КЗпП України, якою визначено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 2 статті 41 КЗпП, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. На звернення власника до профспілкового комітету про надання згоди на звільнення [PERSON] профспілковий комітет локомотивного депо 03 листопада 2017 року відмовив у наданні такої згоди на його звільнення і це рішення позивач вважає цілком обґрунтованим і мотивованим. Проте, незважаючи на таке рішення профспілкового комітету, власник у порушення вимог ст.43 КЗпП України звільнив позивача без згоди профспілкового комітету. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги [PERSON] також зазначив, що він працював у відповідача з 1994 року по день звільнення і за весь час роботи він не притягувався до дисциплінарної або іншого виду відповідальності, а, навпаки, має низку заохочень. Отже, як стверджує позивач у позові, він є працівником, який безпосередньо не обслуговує грошові або товарні цінності, не вчинив жодних умисних чи необережних дій, які надавали б відповідачу підстави для втрати до нього довір'я, бо, зокрема, відносно нього не порушено кримінального провадження щодо викрадення дизельного пального. Окрім того, в порушення вимог ч.3 ст.41, ст.43 КЗпП України відповідач, не маючи попередньої згоди первинної профспілкової організації на його звільнення, а, навпаки, маючи рішення про ненадання такої згоди, звільнив позивача. Тобто, відповідач не мав при звільненні позивача жодних доказів наявності винних дій з боку позивача, а тому звільнення з підстав втрати довір'я є незаконним. У судовому засіданні позивач і його представник адвокат [PERSON] підтримали позов у повному обсязі та просили його задовольнити. Окрім того, вони просили поновити [PERSON] на посаді машиніста тепловоза і стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 листопада 2017 року до 29 серпня 2018 року у розмірі 197908 грн. 67 коп. У судовому засіданні представник відповідача Михайлова К.В. заперечувала проти позовних вимог [PERSON] і просила відмовити в їх задоволенні у повному обсязі. Також представник відповідача надала відзив на позов, відповідно до якого вважає позовні вимоги [PERSON] безпідставними та такими, що не відповідають обставинам справи та вимогам законодавства, а позовну заяву вважає такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Позивач, працюючи у ПАТ «Українська залізниця», повинен був у своїй роботі дотримуватися вимог Закону України «Про залізничний транспорт», Кодексу законів про працю України, Положення «Про дисципліну працівників залізничного транспорту України», інших локальних нормативних актів, прийнятих ПАТ «Українська залізниця» згідно з чинним законодавством України за погодженням з галузевими профспілками. Відповідно до п.3 Положення про дисципліну працівників залізничного транспорту, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 січня 1993 року №55, кожен працівник, на якого поширюється дія цього Положення, зобов'язаний: знати і неухильно виконувати його вимоги; дотримуватися порядку і правил, установлених чинним законодавством, правил технічної експлуатації залізниць, наказів, інструкцій та інших нормативних актів, що діють на залізничному транспорті, точно і своєчасно викопувати накази і розпорядження керівників; забезпечувати безпеку руху поїздів і маневрової роботи, виконувати вимоги правил і норм охорони праці, техніки безпеки, виробничої санітарії, пожежної безпеки і охорони навколишнього природного середовища; берегти матеріально-технічні засоби, забезпечувати схоронність вантажів і багажу, вживати заходів до запобігання випадкам їх розкрадання, втрат, пошкоджень та псування. Спеціальними нормативними актами в сфері залізничного транспорту, які регулюють роботу та яких чітко повинні дотримуватись локомотивні бригади, окрім Положення, є Правила технічної експлуатації залізниць України, затверджені наказом Міністерства транспорту України від 20 грудня 1996 року №411, Інструкція локомотивній бригаді №ЦТ-0106, затверджена наказом Укрзалізниці від 22 листопада 2004 року №876/ЦЗ, Інструкція з технічного обслуговування електровозів і тепловозів в експлуатації ЦТ-0056, затверджена наказом Укрзалізниці від 27 грудня 2002 року №670-Ц, та інші локальні нормативні акти. Відповідно до п.3.1 Інструкції №ЦТ-0106 працівники локомотивних бригад повинні знати і чітко виконувати вимоги Правил технічної експлуатації залізниць України, Інструкції з сигналізації залізниць України, Інструкції з руху поїздів і маневрової роботи на залізницях України, Інструкції з експлуатації гальм рухомого складу на залізницях України, чинних інструкцій, наказів, указівок та інших нормативно-правових актів, віднесених до кола обов'язків працівників локомотивних бригад, правил та інструкцій з безпеки руху, охорони праці та пожежної безпеки при експлуатації, ремонті локомотивів (МВРС). 02 листопада 2017 року позивач, працюючи машиністом у складі локомотивної бригади спільно з помічником машиніста [PERSON], прийняв дизельне паливо у кількості 2750 л (або 2255 кг) по секції А та 2600 л (або 2132 кг) по секції Б локомотиву 2ТЕ116-1240, про що свідчать маршрутний лист №2007186 та журнал форми ТУ-156. Як зазначає представник відповідача з посиланням на п.28 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику вирішення трудових спорів», звільнення з підстав втрати довір'я (п.2 ст.41 КЗпП) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я. Відповідно до п.2 ст.134 КЗпП України повна матеріальна відповідальність працівника настає і в тому випадку, коли майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами. Саме такими разовими документами, на думку відповідача, є отримання локомотивною бригадою локомотиву, дизельного пального, мастил та іншого майна по журналу ф.ТУ-152 локомотиву, маршруту машиніста. Пунктом 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року роз'яснено, що безпосереднім обслуговуванням грошових і товарних цінностей є їх прийняття, зберігання, транспортування, розподіл і т. п. Локомотивні бригади на підставі разових документів, таких як журнал ф.ТУ-152 локомотиву, маршруту машиніста, приймають локомотив разом з дизельним паливом, транспортують, зберігають його під час здійснення своїх трудових обов'язків. Відповідно до п.2.2.7 "Інструкції з технічного обслуговування електровозів і тепловозів в експлуатації" ЦТ-0056 від 27 грудня 2002 року при прийманні і здачі локомотива звіряється запис про втрати електроенергії або палива, та після приймання локомотива локомотивна бригада несе повну відповідальність за збереження локомотива до здачі його іншій локомотивній бригаді або постановки на чергові ТО-2, ТО-3 або поточні ремонти у депо. Таким чином, позивач як член локомотивної бригади, яка приймає, зберігає, транспортує, забезпечує схоронність, передає одна іншій локомотивній бригаді локомотив та дизельне паливо, безперечно, на думку відповідача, відноситься до кола працівників, які безпосередньо обслуговують товарно-матеріальні цінності та на яких поширюється дія п.2 ст.41 КЗпП України. Дане твердження, на думку відповідача, узгоджується з висновком Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у подібній справі, а саме - в ухвалі від 26 листопада 2015 року у справі №6-28197ск15. Окрім того, у відзиві зазначено про те, що не заслуговують на увагу доводи позивача стосовно того, що дизельне пальне не є матеріально-технічним засобом. Так, позивач наполягає, що матеріально-технічні засоби - це лише основні засоби, при цьому керується словником юридичних понять невідомого походження, який до джерел права віднести не можна. У той же час, відповідно до Порядку забезпечення транспортними і матеріально-технічними засобами органів прокуратури, затвердженого наказом Генеральної прокуратури України від 18 листопада 2016 року №387 30 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 листопада 2016 року за №1548/29678, термін «матеріально-технічні засоби» вживається в такому значенні: продукція, об'єкти будь-якого виду та призначення, вироби, устаткування, технології, засоби зв'язку, комп'ютерна, організаційна та електронно-обчислювальна техніка, запасні частини для транспортних засобів і зазначеної техніки, пально-мастильні матеріали, канцелярські та паперові вироби, друкована продукція, канцелярське приладдя, формений одяг, меблі, побутова техніка, будівельні матеріали, інвентар, інструменти та засоби для господарської діяльності. Як зазначає представник відповідача у відзиві, 02 листопада 2017 року позивач, працюючи у складі локомотивної бригади спільно з помічником машиніста [PERSON], прийняв дизельне паливо у кількості 2750 л (або 2255 кг) по секції А та 2600 л (або 2132 кг) локомотиву 2ТЕ116-1240, про що свідчать маршрутний лист №2007186 та журнал форми ТУ-156. На станції Запоріжжя-Ліве до локомотиву був допущений стрілок стрілкової команди станції Запоріжжя-Ліве Дніпровського загону воєнізованої охорони [PERSON] для охорони вантажу поїзду №2477, про що також зазначено в маршрутному листі №2007186. На дільниці Обща-Оріхівська на 244 км [PERSON] помітив з вікна задньої кабіни локомотиву з правого боку по руху поїзда каністри в кількості близько 10 шт., які невідомі особи завантажували на ВАЗ 2105. Узгодивши свої дії з начальником караулу, [PERSON] поставив локомотивній бригаді вимогу про зупинку поїзда, яка виконана не була. Відповідно до Постанови Кабінету міністрів України від 22 лютого 1994 року №106 «Про забезпечення охорони вантажів, що перевозяться залізничним транспортом», наказу Міністерства транспорту України від 20 січня 1997 року №18 «Про охорону і супроводження вантажів, що перевозяться залізничним транспортом України», у редакції наказу Міністерства інфраструктури України від 27 червня 2012 року №363, стрілки воєнізованої охорони охороняють особливо важливі номенклатурні вантажі, в тому числі і бензин, газ, масло дизельне, дизельне паливо. Таким чином, в побачених [PERSON] каністрах могли знаходитися паливно-мастильні матеріали, вкрадені як з паливного баку локомотива 2ТЕ116-1240, так і з вантажу, який перевозить залізниця. Однак, позивач не виконав вимогу стрільця воєнізованої охорони [PERSON], чим порушив вимоги Положення про дисципліну працівників залізничного транспорту в частині необхідності збереження матеріально-технічних засобів, забезпечення схоронності вантажів і багажу, вжиття заходів до запобігання випадкам їх розкрадання, втрат, пошкоджень та псування. Після заїзду локомотива 2ТЕ116-1240 в Пологівське локомотивне депо комісійно було перевірено тепловоз №2ТЕ116-1240 і виявлено ряд недоліків щодо стану паливної системи (відсутність пломб, сліди підтікання дизельного палива, пробиті сітки заправочної горловини правої і лівої сторони). Крім того, згідно з п.5.17 Інструкції з експлуатації локомотивних швидкостемірів 3СЛ2М, приводів до них і по розшифруванню швидкостемірних стрічок, технік з розшифрування швидкостемірних стрічок зобов'язаний записувати в журналі ф.ТУ-133 №1,2,3 результати розшифрування, в т.ч. і всі виявлені порушення, допущені машиністами. За даними розшифрування швидкостемірної стрічки поїзду №2793/2749 локомотиву 2ТЕ116-1240 за 02 листопада 2017 року виявлено, що швидкість на дільниці Растуща-Лежіно складає 18.8 км/год., в той час як за даними швидкостемірної стрічки ця швидкість складає 30 км/год., що свідчить про умисні дії локомотивної бригади, які вплинули на перевитрати пального. При виконанні контрольного розрахунку права витрат дизельного палива згідно питомих витрат норма використання палива локомотивною бригадою була завищена норма використання витрат дизельного палива на 174 кг, що позивачем не заперечується. Так, позивачем зазначено в позовній заяві, що мала місце недостача дизельного пального у кількості 174 кг. Однак, позивач не надав пояснень щодо причин такої нестачі, що також послужило в комплексі з іншими обставинами підставою для втрати до нього довір'я. Згідно ч.7 ст.43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Згідно ч.6 ст.39 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії" рішення профспілкового комітету про ненадання згоди на розірвання трудового договору з робітником повинно бути обґрунтованим. У випадку, якщо в рішенні немає обґрунтованості у відмові, роботодавець має право звільнити робітника без згоди виборчого профспілкового комітету. Всупереч вимог ст.43 КЗпП України, на думку відповідача, у протоколі профспілкового комітету профспілкової організації Пологівського локомотивного депо №11 від 03 листопада 2017 року відсутні обґрунтовані доводи, які б давали законні підстави для відмови у наданні згоди на розірвання трудового договору з [PERSON] Так, у протоколі профспілкового комітету Пологівського локомотивного депо не зазначено, чому профспілковим комітетом відкинуті доводи відповідача про те, що у стані паливної системи тепловозу №2ТЕ116-1240 виявлено ряд недоліків згідно акту огляду від 02 листопада 2017 року (відсутність пломб, сліди підтікання дизельного палива, пробиті сітки заправочної горловини правої і лівої сторони). Крім того, профкомом не зазначено, чому ним відкинуті доводи про те, що згідно даних бортового журналу ТУ-152 помічник машиніста виходив з локомотиву 3 рази, тоді як згідно наданих ним пояснень - 8 разів. Таким чином, профспілковий комітет не розглянув усіх доводів подання роботодавця на притягнення позивача до відповідальності, а тому його рішення є необґрунтованим, у зв'язку з чим,

Outcome: partial