Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-02 00:00:00

20.05.2015 року представник позивача звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з зазначеною позовною заявою, у якій просив постановити рішення, яким визнати п. 1.4.1.6., п. 4.1.1., 4.1.3., 8.3. частини № 2 кредитного договору № 010/2-0-1/07-701 від 28.12.2007 р. між «[PERSON] Аваль» та [PERSON] недійсними. В судовому засіданні представник позивача підтримав зазначені позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача ПАТ «[PERSON] Аваль» в судовому засіданні позов не визнав, вказуючи, що п. 1.4.1.6., п. 4.1.1., 4.1.3., 8.3. частини № 2 кредитного договору № 010/2-0-1/07-701 від 28.12.2007 р. відповідають вимогам чинного законодавства. На підставі пояснень представників сторін, наданих ними доказів, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що 28.12.2007 р. між ВАТ «[PERSON] Аваль», в подальшому назву було змінено на Публічне акціонерне товариство «[PERSON] Аваль» (далі [PERSON]) та [PERSON] (далі [PERSON]) укладено Кредитний договір № 010/2-0-1/07-701 (далі Договір). Відповідно до ч. № 1 [PERSON] цей Договір складається з 2 частин, які нероздільно повязані між собою. Згідно з умовами п. 2-4 ч. № 1 [PERSON] надає [PERSON] кредит, а [PERSON] приймає його на наступних умовах: розмір кредиту 59200, 00 доларів США для придбання нерухомого майна з датою повернення кредиту 28.12.2022 р., процентна ставка за користування кредитом буде використовуватись у розмірі 13 % річних. Повернення кредиту та сплати процентів відбувається щляхом сплати [PERSON] Платежів, що зменшуються згідно з графіком погашення до цього договору. Детальний порядок повернення Кредиту та сплати процентів визначений в частині № 2 цього [PERSON]. Крім того, поручителем за даним [PERSON] є [PERSON], предметом іпотеки є місце стоянки № 147, загальною площею 12,1 кв.м. та місце стоянки № 145, загальною площею 12,3 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Одеса, пл. Грецька, 3/4. (а.с. 5-6) Розмір річної бази нарахування процентів згідно п. 3 ч. 1 кредитного договору № 010/2-0- 1/07-701 від 28 грудня 2007 року встановлено в розмірі 13% річних. В п. 1.4 [PERSON] сторони встановили плату за користування кредитом, зокрема розмір процентів за користування кредитом. Згідно п. 1.4.1.6. ч. 2 [PERSON] № 010/2-0-1/07-701 від 28 грудня 2007 року передбачено, що Сторони цим підтверджують, що у разі порушення [PERSON] своїх зобов'язань, встановлених в пунктах 2.3.8.-2.3.13. ч. 2 цього [PERSON] фіксована процентна ставка підвищується на 2 % (два відсотки) річних, з розрахунку Річної бази нарахування процентів. Підвищення процентної ставки не звільняє [PERSON] від виконання вищенаведених пунктів цього [PERSON]. В цьому пункті мається два застереження, в яких зазначається, що [PERSON] має право не вимагати виконання умов п. 1.4.1.6. цього [PERSON] виключно на власний розсуд, а також Сторони розуміють, що підвищення процентної ставки буде здійснено в силу настання вищевказаних умов та не потребує укладення будь-якої додаткової угоди до цього договору чи/та Графіку повернення Кредиту та сплати процентів у новій редакції, та Сторони згодні з таким підвищенням по відношенню до всієї неповернутої суми Кредиту. На вимогу [PERSON] може скласти з [PERSON] Графік повернення Кредиту та сплати процентів у новій редакції. В п. 4.1 [PERSON] сторони встановили умови відповідальності [PERSON]. Відповідно до п. 4.1.3. за невиконання зобов'язань, передбачених п.п. 2.3.8.-2.3.13. ч. 2 цього [PERSON], Банк має право збільшити процентну ставку на 2 % (два відсотки) річних, з розрахунку Річної бази нарахування процентів. Отже, з правового аналізу вищевикладених пунктів договору вбачається, що підвищення процентної ставки до 15 % річних в односторонньому порядку Банком ставиться в залежність від належного виконання [PERSON] своїх зобов'язань, встановлених в пунктах 2.3.8.-2.3.13. ч. 2, які направлені на забезпечення виконання зобовязань [PERSON]. Також пунктом 4.1.1. ч. 2 кредитного договору № 010/2-0-1/07-701 від 28 грудня 2007 року закріплено, що за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами, у визначенні цим [PERSON] строки, [PERSON] зобов'язаний сплати Банку пеню від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожний день прострочення. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум, що підлягають сплаті згідно цього [PERSON]. Крім того, згідно п. 8.3. ч. 2 кредитного договору № 010/2-0-1/07-701 від 28 грудня 2007 року передбачено, що цей Договір набуває чинності з моменту його підписання Сторонами (дата [PERSON]), включаючи всі додатки до нього (додатки складають невід'ємну частину цього [PERSON]) і діє до виконання Сторонами взятих на себе зобов'язань по цьому [PERSON] в повному обсязі. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачена одна із підстав недійсності правочину, а саме, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У відповідності до ч.ч. 1 і 2, п. 5 ч. 3 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Частиною 5-7 цієї ж статті передбачено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Відповідно до положень ч. 5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовується положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з яким встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Згідно ст. 627 ч. 1 ЦК України, сторони є вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог даного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.\~\~ Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.\~\~ За змістом ст.ст. 536 та 1054 ЦК України необхідною умовою кредитного договору є розмір процентної ставки, тобто це є істотною умовою, щодо якої сторони повинні дійти згоди в належній формі.\~\~ У пункті 1.4. Розділу 1 вказаного кредитного договору [PERSON] сторони встановили плату за користування кредитом та визначали і узгодили умови кредитного ризику та порядок зміни процентної ставки відповідно до вимог ч. 1 ст. 651 ЦК України та абз. 4 ч. 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції чинній на момент укладання договору. При узгоджені сторонами зазначених умов сторони були вільні у своєму волевиявленні. [PERSON] передбачено, що лише у разі порушення позичальником своїх зобов'язань, встановлених в пунктах 2.3.8.-2.3.13. ч. 2 цього [PERSON], фіксована процентна ставка підвищується на 2 % (два відсотки) річних, з розрахунку річної бази нарахування процентів. Таке підвищення не перевищує непропорційно велику суму компенсації (понад пятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання зобовязань за [PERSON] у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України, виконання зобов'язання забезпечуються, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. (ч. 2\~ст. 549 ЦК України) Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення (ч. 3\~ст. 549 ЦК України). Згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобовязання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності. За змістом ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачено, що пеня повинна становити не більше подвійної облікової ставки НБУ. Представник позивача у позовній заяві вказав, що розмір облікової ставки НБУ на момент укладення [PERSON], а саме 28.12.2007 р. складала 8 %, а подвійна облікова ставка становить 16 %, однак згідно з умовами п. 4.1.1 [PERSON] сплата пені за порушення зобовязань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами, у визначені цим [PERSON] строки, обчилюється на час виникнення заборгованості, а не на дату укладення [PERSON]. Вказаний розмір подвійної облікової ставки НБУ не перевищує розміру суми компенсації, яку можна вважати несправедливою (понад 50 відсотків вартості продукції). Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Згідно роз'яснень, які містять у п.27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» положення частини третьої ст. 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка. Тому, [PERSON] вправі звернутися до суду, який розглядає позов Публічного акціонерного товариства «[PERSON] Аваль» до неї про стягнення заборгованості за кредитним договором, з заявою про зменшення розміру неустойки до відсотків, які нараховуються як неустойка. Таким чином, судом встановлено, що зміст п. 1.4.1.6., п. 4.1.3., та 4.1.1. ч. 2 вказаного кредитного договору не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а саме статтям 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Тому, в цій частині суд відмовляє у задоволенні позову. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Договір є обовязковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Визначення поняття зобовязання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобовязання" (статті 530, 631 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Як убачається з матеріалів справи, сторони встановили як строк дії договору до повного погашення позичальником заборгованості за кредитами та процентами за користування ними, кінцевий строк повернення кредиту до 28 грудня 2022 року (пункти 1.4.1, 1.5, 1.6 та 2 кредитного договору), так і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів щомісяця до 15 числа включно кожного календарного місяця для основної заборгованості. ( п. 4 кредитного договору і додаток № 1 до договору графік погашення ) Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України). Про правові наслідки порушення зобовязання боржником йдеться також у частині першій статті 611, частині другій - четвертій статті 612 ЦК України, частині першій, які передбачають відповідальність боржника. Як зазначалося вище, сторони встановили як строк дії договору до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобовязань, так і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню у строк до 27 грудня 2022 року. Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Таким чином, сторони встановили як строк дії договору до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобовязань, так і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню в строк до 28 грудня 2022 року. Графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Такі висновки міститься у постановах Верховного Суду України № 6-116 цс 13 від 6 листопада 2013 року та № 6-20цс14 від 19 березня 2014 року. Тому, посилання позивача на порушення вимог 252, ч. 1 ст. 631, ч. 1 ст. 530, п. 7 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» у п. 8.3. ч. 2 кредитного договору № 010/2-0-1/07-701 від 28 грудня 2007 року, що строк дії [PERSON], вказаний у [PERSON] 28.12.2022 р., може бути продовжений у випадку невиконання сторонами зобовязнаь, що є підставою для визнання зазначеного пункту недійсним не ґрунтується на вимогах законодавства. Визнання недійсності пункту 8.3. [PERSON] не може ставитися у залежність з продовженням строку його дії через навиконання зобовязань, тобто продовження нарахування процентів за користування кредитом та нарахування пені після 28.12.2022 р. Посилання представника позивача на постанови Верховного Суду України (зокрема № 6-80цс12, № 6-153цс14, № 6-53цс15) суд не приймає до уваги, тому що в цих постановах не йдеться про подібні правовідносини з аналогічними фактичними обставинами, які виникли між сторонами по справі. Зміст п. 8.3. ч. 2 з урахуванням зазначених вище інших пунктів вказаного кредитного договору не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. На цій підставі суд вімовляє у позові в частині визнання недійсним п. 8.3. ч. 2 кредитного договору № 010/2-0-1/07-701 від 28 грудня 2007 року. На підставі зазначеного, суд відмовляє [PERSON] у задоволенні її позовних вимог про визнання недійсними п. 1.4.1.6., п. 4.1.1., 4.1.3., 8.3. частини № 2 кредитного договору № 010/2-0-1/07-701 від 28 грудня 2007 року.

Outcome: dismissed