Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-01 00:00:00

09.08.2017 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], який помер [INFO] на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами загальною площею 96,6 кв.м, житловою площею 46,6 кв.м, що розташований по [ADDRESS] та земельної ділянки розміром 0,0992 га, кадастровий номер [NUMBER] за цією ж адресою з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 08.07.2014 року [PERSON] складено заповіт, згідно якого він на випадок своєї смерті розподілив між спадкоємцями житловий будинок [ADDRESS] між спадкоємцями - відповідачами по справі: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], вказавши конкретні приміщення та кімнати кожному з них. Цим же заповітом спадкодавець заповів по 1/3 частині земельної ділянки. Позивач, як спадкоємець І-ї черги має право на обов'язкову частку у спадщині як повнолітня непрацездатна дочка спадкодавця, а тому має право на 1/6 ідеальну частку спадщини після смерті батька. У встановлений строк позивач прийняла спадщину шляхом подання заяви до нотаріальної контори і було заведено спадкову справу. Однак, нотаріус не видає позивачці свідоцтво про право на спадщину через наявність спору між сторонами, що і змусило позивача вирішувати зазначене питання у судовому порядку. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просить суд їх задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме не погоджувався із сумою, заявленою позивачем, якою остання оцінила свою частку. Зазначив, що задовго до смерті батька він виплатив останній грошові кошти за її частину спадщини в розмірі 800,00 доларів США, які рішенням суду зобов'язано [PERSON] повернути йому, однак, вона рішення суду не виконує, тому вважає, що позивач має спочатку повернути йому ці грошові кошти. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував посилаючись на те, що їх батько [PERSON] не включив в заповіт позивача [PERSON], так як знав, що останній було сплачено за будинок та земельну ділянку грошові кошти. Пояснив, що після смерті батька позивач [PERSON] забрала гроші спадкодавця в сумі 35 000,00 грн. та 1 100,00 доларів США, а через деякий час повідомила, що ніяких грошей вона не брала, в зв'язку з чим він з братом [PERSON] вимушені були звернутися до правоохоронних органів, заведено кримінальне провадження. Зазначив, що ці гроші також відносяться до спадкової маси і мають бути враховані при розподілі спадщини. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, 12.09.2017 року через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи без його участі, з позовними вимогами погоджується та просить проводити розгляд справи без його участі (а.с.51). Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. За змістом ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ст.ст. 59, 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивач [PERSON] (дошлюбне прізвище «[PERSON]» народилася [INFO] і її батьками записані [PERSON] та [PERSON]) 30.05.2006 року отримала пенсійне посвідчення, термін дії якого - довічно (а.с.6,7,10). [INFO] в м. Радомишль Житомирської області помер її батько [PERSON] (а.с.9). З довідки ПП «Житлоремсервіс-9» від 06.04.2017 року вбачається, що на день смерті [INFO] [PERSON] був зареєстрований в[ADDRESS]. Разом з ним були зареєстровані: син [PERSON] та онук [PERSON] (а.с.8). 08.07.2014 року [PERSON] на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: належні йому на праві особистої власності будинок [ADDRESS] розподілив між спадкоємцями: синами [PERSON], [PERSON] та онуком [PERSON], вказавши конкретні приміщення та кімнати кожному з них. Земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] за цією ж адресою з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, належну спадкодавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER], заповів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в 1/3 ідеальній частці кожному (11-13,18). Згідно копії технічного паспорта на житловий будинок [ADDRESS], виготовленого 10.06.2015 року, інвентаризаційна вартість житлового будинку та господарський споруд визначена 219 631,00 грн. (а.с.14-16). Із пояснень сторін вбачається, що між сторонами склалися неприязні відносини з приводу грошових коштів, спори щодо яких вже були підставою судових розглядів (а.с.40-44), однак із зустрічними позовними заявами відповідачі [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] не зверталися, належних доказів про заволодіння позивачем грошовими коштами спадкодавця суду не надано. В судовому засіданні було досліджено копію спадкової справи № 4/2016 до майна померлого [INFO] [PERSON] та встановлено, що із заявою про прийняття спадщини після смерті останнього у визначений законом термін звернулися: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Свідоцтва про право на спадщину станом на 09.09.2017 року Радомишльською державною нотаріальною конторою Житомирської області не видавалися. Згідно довідки Радомишльської державного нотаріуса від 07.02.2017 року № 121/02-14, виданій [PERSON] про те, що вона є спадкоємцем за законом на 1/6 обов'язкову частку спадкового майна [PERSON], який помер [INFO], роз'яснено зміст ст. 1296 ЦК України та ст. 1297 ЦК України (а.с.21). Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно положень частин 1, 2 ст. 1220, частини 1 ст. 1222, частини 3 ст. 1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом відкриття спадщини в такому випадку є день смерті особи. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до положень ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов'язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов'язкову частку. При цьому суд зазначає, що спадщина, яка відкрилася на користь обов'язкового спадкоємця, не переходить до нього автоматично. Такий спадкоємець, як і будь-який інший, для придбання права на спадщину зобов'язаний її прийняти встановленими законом способами і у належні строки (ст. ст. 1268 - 1270 ЦК). Частинами 1, 3 ст. 1268, частиною 1 ст. 1269, частиною 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Главою 89 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику в справах про спадкування", згідно якогоза наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Разом з тим, суду не надано доказів відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальних дій, навпаки матеріалами справи підтверджується роз'яснення нотаріусом позивачеві її право на отримання свідоцтва про право на спадщину та вимоги ст. 1297 ЦК України щодо обов'язку спадкоємця, який прийняв спадщину у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (а.с.21). При цьому в матеріалах спадкової справи відсутня заява позивача про видачу свідоцтва про право на спадщину. Аналіз наведених норм права та встановлених в судовому засіданні обставин справи дає можливість зробити висновок про те, що позивач не надала доказів, які свідчать про неможливість оформити спадщину в нотаріальному порядку, а томупозовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed