Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини, а сааме, вимогами позову просить: розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем; неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], залишити на проживання з нею; після розірвання шлюбу відновити її дівоче прізвище; стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини - [PERSON], [INFO], у розмірі 2000 грн. щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В подальшому, позивач зменшила розмір позовних вимог, згідно яких просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини - [PERSON], [INFO], у розмірі 1100 грн. щомісячно, до досягнення сином повноліття. Обґрунтовуючи позовну заяву, позивач зазначає, що 06.08.2011 року укладено шлюб між нею та відповідачем. Від шлюбу у них народився син - [PERSON], [INFO]. Причиною розірвання шлюбу є відсутність взаєморозуміння, через що вони проживають окремо. Вважає, що примирення та збереження їхньої сім"ї є неможливим. Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Позивач вважає обґрунтованим розмір аліментів, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, у розмірі 1100 грн. щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Позивач подала до суду заяву, в якій підтримала заявлені позовні вимоги, та просила суд позов задовольнити. Не заперечує щодо ухвалення рішення в підготовчому засіданні. Відповідач подав до суду заяву, в якій визнав заявлені позовні вимоги, зокрема розмір аліментів у розмірі 1100 грн. щомісячно, до досягнення сином повноліття та просив позов задовольнити. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про шлюб, виданного повторно, Серія І-НМ № 195014, виданого 23.05.2018 року, сторони 06.08.2011 року зареєстрували шлюб у Івано-Франківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківської області, про що зроблено відповідний актовий запис за № 1214 (а.с. 5). Від даного шлюбу у подружжя народився син - [PERSON], [INFO] (а.с. 6). Позивач стверджує, що причиною розірвання шлюбу є відсутність взаєморозуміння, через що вони проживають окремо. Вважає, що примирення та збереження їхньої сім"ї є неможливим. Тому такий шлюб зберігати не доцільно. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що оскільки сторони не підтримують шлюбні відносини, їхній шлюб існує формально, а тому шлюб між [PERSON] та [PERSON], слід розірвати. Малолітню дитину - [PERSON], [INFO], залишити на проживання з матір`ю [PERSON]. Після розірвання шлюбу прізвище позивача змінити на дівоче Довганюк. Вимога позову про стягнення з відповідача аліментів підлягає до задоволення з огляду на наступне. Відповідно до положень ч.8 ст.7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із ч.1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Положеннями ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. В силу дії ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За приписами ч. 2 ст. 182 цього кодексу розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з ч. 1 ст. 184 Сімейного кодексу України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів суд відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України враховує, що відповідач є працездатною особою, і спроможний платити аліменти на утримання неповнолітньої дитини. Відповідно до вимог ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. У зв'язку з наведеним суд вважає необхідним та можливим стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі 1100 гривень щомісячно, до досягнення ним повноліття, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитину відповідного віку, починаючи з моменту предявлення позову до суду, тобто з 05 липня 2018 року, зважаючи, що таку суму погоджено сторонами. Згідно із ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. А тому з відповідача слід стягнути в дохід держави 704,80 гривень судового збору. Відповідно до частини пятої статті 268 Цивільного процесуального кодексу України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. На підставі наведеного,

Outcome: approved