Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

[PERSON] 09.03.2017 року звернулася до Жмеринського міськрайонного суду з цим позовом, вказавши, що з відповідачем по справі [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому 29.04.2012 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Жмеринці Жмеринського міськрайонного управління юстиції Вінницької області за актовим записом №65. Повідомила, що від даного шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], яка проживає разом із позивачем та знаходиться на її утриманні. Пояснила, що останнім часом сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин сторін, їхній шлюб розпався, та вона подала до Жмеринського міськрайонного суду позовну заяву про розірвання шлюбу. Вказала, що з жовтня 2013 року відповідач перервав із сім'єю спілкування та сумісне проживання та проживає окремо від сім'ї, не виконує свого обов'язку стосовно матеріального утримання доньки, коштів на забезпечення дочки не надає, та навіть не цікавиться потребами дитини, внаслідок чого дочка перебуває в скрутному матеріальному становищі. Зазначила, що відповідач перебуває у працездатному віці, на даний час офіційно не працює, але він зобов'язаний та має можливість утримувати свою доньку. Просила стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі 2000 грн., але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з часу подання позову і до досягнення дитиною повноліття; також стягнути з відповідача кошти за оплату юридичних послуг в сумі 600 грн. Сторони, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явились. При цьому, позивач [PERSON] попередньо подала до суду письмову заяву щодо розгляду справи у її відсутність, у якій підтримала заявлені вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON], належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в порядку ч.5 ст.74 ЦПК України за останнім відомим місцем реєстрації та проживання згідно адресної довідки (а.с.15), вдруге не з'явився в судове засідання, причин своєї повторної неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи чи заперечень проти позову до суду не представив. Виходячи з наведеного суд дійшов висновку про можливість постановлення рішення в порядку заочного розгляду справи, так як згідно вимог ч.3 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Вивчивши позовну заяву, дослідивши докази, суд доходить наступного. Відповідно до вимог ст.180, 181 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до її повноліття; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у останнього інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст.184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно ст. 184 ч.2 СК України розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Згідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. У відповідності до положень ч.1,2 ст.3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. За змістом ч.1 ст.27 Конвенції визнано право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Так, з копії свідоцтва про народження [NUMBER] (а.с.6) вбачається, що сторони є батьками неповнолітньої [PERSON], [INFO], на утримання якої позивачем заявлено вимогу про стягнення аліментів з відповідача. Згідно довідки №321 від 06.03.2017 року виконавчого комітету Леляцької сільської ради Жмеринського району Вінницької області (а.с.8) позивач наразі проживає в [ADDRESS] разом із матір'ю [PERSON], [INFO] та братом [PERSON], [INFO] та неповнолітньою донькою [PERSON], [INFO], та остання знаходиться на її утриманні. Вказані докази суд приймає до уваги, так як вони представлені у відповідності до вимог закону, не суперечать один одному та ніким не оспорюються. На підставі наведених доказів в судовому засіданні встановлено наявність визначених матеріальним законом зобов'язань відповідача [PERSON] щодо надання утримання своїй неповнолітній доньці [PERSON], вказане позивачем невиконання яких у добровільному порядку відповідачем ні в який спосіб не спростовано. Також останнім не заявлено та недоведено суду обставин стосовно своєї непрацездатності, незадовільного стану власного здоров'я чи наявності на його утриманні інших осіб. Разом з тим, позивачем всупереч власного обов'язку доведення обгрунтування позовних вимог не представлено суду об'єктивних доказів на підтвердження такого майнового стану відповідача, при якому той був би спроможний виплачувати аліменти у заявленому розмірі 2000 грн. на місяць, не вказано про незадовільний стан здоров'я дитини, аліменти на утримання якої є предметом цивільного спору, а застереження у позові щодо відсутності будь-яких стягнень по виконавчим листам із заробітку відповідача є суперечливим з огляду на власні твердження про те, що останній ніде не працює, а надто не підтверджено жодними офіційними відомостями. Окрім того, такі доводи не виключають можливості надання відповідачем добровільного утримання іншим особам за відповідного його обов'язку. Необхідність встановлення розміру аліментів у твердій грошовій сумі може виникнути за наявності у платника аліментів нерегулярного або мінливого доходу, або отримання частини доходу в натурі. Стягнення аліментів у твердій грошовій сумі є можливим і в інших випадках, якщо суд прийде до висновку, що визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) платника є неможливим, ускладненим або суттєво порушує інтереси однієї із сторін. При встановленні розміру аліментів у твердій грошовій сумі виплата аліментів на дитину проводиться щомісячно, про що наголошено у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів". При цьому суд визначає безпідставною вимогу щодо визначення мінімального розміру аліментів не менше, ніж 30% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, оскільки таке обмеження згідно положень ч.2 ст.182 СК України не підлягає застосування щодо визначення аліментів у твердій грошовій сумі, саме які є предметом даного позову, у зв'язку з чим ця вимога підлягає залишенню без задоволення. Обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька дитини. Виконання передбачених статтею 150 СК України обов'язків батьків щодо виховання та розвитку дитини пов'язане з належним утриманням дитини, від якого залежить забезпечення умов для розвитку дитини здоровою як фізичного, так і духовно. Тому, визначений на законодавчому рівні прожитковий мінімум для дитини певного віку має забезпечуватись насамперед батьками дитини. Разом з тим, враховуючи обставини постійного проживання малолітньої дитини саме із позивачем, що вочевидь ускладнює можливість вільного отримання нею матеріального доходу, обсяг належного утримання неповнолітньої дитини з боку відповідача суд вважає справедливим визначити у більшому розмірі, аніж половина визначена законом прожиткового мінімуму дитини від 6 до 18 років, а саме в розмірі 1000 грн. щомісячно, що визначатиме достатнє утримання дитини, не порушуючи також прав відповідача, перебуваючи у межах прожиткового мінімуму працездатних осіб, яким є останній, відтак позов у цій частині вимог підлягає частковому задоволенню. У відповідності до п.1. ч.1 ст.367 ЦПК України рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми платежу (аліментів) за один місяць підлягає негайному виконанню. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Відповідно до вимог ч.1 та п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат повязаних з розглядом справи, зокрема, витрат на правову допомогу. Згідно ст.1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною не може перевищувати 40% встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що зазначається у відповідному судовому рішенні. Тож з відповідача на користь держави, з врахуванням задоволення позову, слід стягнути понесені останньою судові витрати в розмірі 640 грн. із розрахунку початкової ставки судового збору за відповідним предметом позову, від сплати якого звільнено позивача. Натомість 600 грн. витрат, сплачених позивачем на правову допомогу за представленим додатком №1 до договору про надання правової допомоги (а.с.10) не підлягають компенсації відповідачем з огляду на визначений договором обсяг правової допомоги від 03.11.2015 року (а.с.8) суто щодо підготовки позовної заяви та неучасті представника позивача у судовому засіданні та під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням, ознайомлення з матеріалами справи в суді, що не становлять відповідної підстави, лише які за наведеним виключним переліком вказаного нормативного акту можуть бути компенсовані стороні. Враховуючи викладене,

Outcome: approved