Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області з вказаним позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29.10.2009 позивач та [PERSON] уклали договір найму (оренди) транспортних засобів. 29.12.2009 до даного договору внесено зміни шляхом укладання додаткового договору № 1. За умовами вказаного договору позивач передала [PERSON] у користування такі транспортні засоби: автомобіль марки DAF, моделі 95.430XF, 2003 року випуску, шасі (кузов, рама) № XLRAS47ХS0Е613568, тип ТЗ Бортовий-С, реєстраційний номер [NUMBER], належний [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САА 010605, виданого 08.07.2009 Могилів-Подільським ВРЕР УДАІ УМВС України у Вінницькій області, а також причіп, моделі іноземний, 2002 року випуску, шасі (кузов, рама) № XL92056042М281104, тип ТЗ Причіп-платформа-Е, реєстраційний номер [NUMBER], належний [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САА 010606, виданого 08.07.2009 Могилів-Подільським ВРЕР УДАІ УМВС України у Вінницькій області. На підставі заяви позивача від 27.09.2012 Могилів-Подільським ВРЕР УДАІ УМВС України у Вінницькій області на імя [PERSON] видано свідоцтво про реєстрацію вказаних транспортних засобів для участі в міжнародному русі серії САО № 167606. На даний час строк дії договору найму (оренди) транспортних засобів від 29.10.2009, укладеного між позивачем та [PERSON], припинилась, однак транспортні засоби позивачу повернуті не були. 05.03.2014 позивач звернулась до Могилів-Подільського ВРЕР УДАІ УМВС України у Вінницькій області із заявою про анулювання свідоцтва про реєстрацію для участі в міжнародному русі. В подальшому [PERSON] пояснив, що у лютому 2013 року оформив довіреність на право користування вказаними транспортними засобами на імя [PERSON]. На даний час [PERSON] транспортні засоби не повернув ні [PERSON], ні [PERSON] З листа Вінницької митниці № 23/2-4688 від 23.09.2013, довідки Могилів-Подільського ЦНП ДАІ 0509 № 49 від 27.02.2014 та листа Могилів-Подільського прикордонного загону № 51/1168 від 07.08.2014 позивач дізналась, що [PERSON], керуючи належними позивачу транспортними засобами, 18.02.2013 перетнув митний кордон України в напрямку «виїзд з України» через пункт пропуску «Должанський Новошахтинськ» митного посту «Должанський» Луганської митниці. На даний час вказані транспортні засоби на територію України не повернуто, оскільки в березні 2013 року на паромі сполученням «Зонгулдак Євпаторія», якими транспортувались належні позивачу транспортні засоби, сталося загорання, внаслідок якого транспортні засоби пошкоджено, що унеможливлює їх транспортування на територію України, а тому вони знаходяться на території Туреччини в м. Зонгулдак. Вказане підтверджується матеріалами кримінального провадження № 42014020220000021 від 21.07.2014. Зважаючи на те, що позивач жодним чином не передавала у користування належні їй на праві власності транспортні засоби [PERSON], в тому числі і для їх користування за межами країни, то відповідач, на думку позивача, заволодів належним позивачу майном без достатніх правових підстав, внаслідок чого позивачу завдана шкода у виді зменшення майна, що є підставою для застосування до спірних правовідносин положень ст.ст. 1212, 1213 ЦК України. Також внаслідок таких протиправних дій відповідача та втрати майна [PERSON] змушена була неодноразово звертатись до суду за захистом порушених прав, через що зазнала глибоких душевних хвилювань. Транспортні засоби, якими відповідач безпідставно заволодів, придбані позивачем за кошти, які вона складала тривалий час, що також завдало їй значної моральної шкоди. За таких підстав, з урахуванням положень ст.ст. 1212, 1213 ЦК України, позивач вважає, що [PERSON] набув належні їй транспортні засоби без достатньої правової підстави, повернути їх в натурі відповідач не має можливості, а тому позивач просить стягнути з відповідача на її користь вартість автомобіля марки DAF, моделі 95.430XF, 2003 року випуску, шасі (кузов, рама) № XLRAS47ХS0Е613568р, тип ТЗ Бортовий-С, реєстраційний номер [NUMBER], та причіпа, моделі іноземний, 2002 року випуску, шасі (кузов, рама) № XL92056042М281104, тип ТЗ Причіп-платформа-Е, реєстраційний номер [NUMBER], в розмірі 383270,32 грн., а також моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали повністю з підстав, викладених у ньому, просили позов задовольнити. Представник позивача додатково зазначила, що договір найму (оренди) транспортних засобів, укладений між [PERSON] та [PERSON], який використовував їх для здійснення підприємницької діяльності, припинив свою дію 29.10.2012. Транспортні засоби їй повернуто не було, однак між нею та [PERSON] склались довірительні стосунки і вона не вимагала негайного повернення належного їй майна. Однак в 2013 році позивач почала зясовувати, що сталось з автомобілем та причепом і дізналась, що [PERSON] видав на імя [PERSON] довіреність на право користування належними позивачу транспортними засобами. Оскільки позивач не укладала із [PERSON] жодних договорів, які б надавали останньому право користуватись належним позивачу майном, то [PERSON] заволодів даним майном безпідставно. Транспортні засоби позивачу не повернуто до цього часу. Про порушення своїх прав саме відповідачем вона дізналась в березні 2014 року, а тому 05.03.2014 вона звернулась із заявою про анулювання свідоцтва про реєстрацію для участі в міжнародному русі, а в подальшому і з заявою про вчинення злочину. Повернути належне позивачу майно в натурі [PERSON] відмовляється. Крім того, оскільки транспортні засоби знаходяться в Туреччині, вони пошкоджені, а у позивача відсутні правовстановлюючі документи на транспортні засоби, вона також не може доставити їх до України. Також пояснила, що моральна шкода, завдана позивачу протиправними діями відповідача, полягає в тому, що [PERSON] та її чоловік все життя збирали кошти, щоб придбати автомобіль, а тепер позивач не може повернути належне їй майно. Через душевні хвилювання у позивача порушився сон, зявились головні болі і вона змушена звертатись до лікарні за медичною допомогою. Крім цього, використання транспортних засобів приносило позивачу прибуток, а після втрати майна позивач не має фінансової можливості вести звичний спосіб життя, купувати необхідні речі та ліки. Щодо строку позовної давності звернення до суду з позовом зазначила, що [PERSON] достеменно дізналась про порушене право саме відповідачем в березні 2014 року, коли їй стало відомо про те, що останній без будь-яких правових підстав заволодів належними їй транспортними засобами, вони пошкоджені і знаходяться в несправному стані поза межами території України. Вказане підтверджується її заявою від 05.03.2014 до Могилів-Подільського ВРЕР УДАІ УМВС України у Вінницькій області про анулювання свідоцтва про реєстрацію для участі в міжнародному русі. За таких обставин вважає, що відсутні підстави для застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] позовні вимоги не визнали, просили у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача зазначила, що нею та відповідачем не заперечуються ті обставини, що між позивачем та [PERSON] був укладений договір оренди належних позивачу транспортних засобів, які він використовував у своїй підприємницькій діяльності для участі в міжнародному транспортному русі. Також представник відповідача та відповідач визнали, що [PERSON] дійсно в лютому 2013 року виїхав на належних позивачу автомобілі з причепом до Туреччини, а в березні під час транспортування транспортних засобів на паромі сталась пожежа, внаслідок якої вони були пошкодженні та були несправні. Представник вказувала, що відповідач керував транспортними засобами на підставі довіреності, виданої на його імя [PERSON] у 2012 році, яка залишилась в Туреччині, а тому не може бути надана суду. Вважає, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки вини відповідача у пошкодженні належних позивачу транспортних засобів немає, а тому відповідати за матеріальну шкоду, завдану позивачу, має [PERSON] Також представник відповідача підтвердила відсутність трудових відносин між [PERSON] та відповідачем. Крім цього, звертала увагу, що майно позивача на даний час знаходиться в Туреччині і позивач може забрати належні їй транспортні засоби. Заявила клопотання про застосування строку позовної давності, оскільки строк дії договору, укладеного між [PERSON] та [PERSON], закінчився 29.10.2012, а тому станом на 29.09.2014 трирічний строк звернення до суду із позовом сплив. Відповідач додатково також пояснив, що власником спірних транспортних засобів до 27.09.2017 є [PERSON] на підставі Свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів САО 167605 та САО167606. Під час перетину державного кордону України 18.02.2013 у нього були всі правові підстави для керування транспортними засобами, а саме: у нього були наявні оригінали свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів на імя [PERSON], та які перебувають у нього і на даний час, копія свідоцтва про реєстрацію [PERSON] як фізичної особи-підприємця, його власні паспорт та посвідчення водія, а також необхідні документи на товар, який він перевозив. Підтвердив, що він з [PERSON] у трудових відносинах не перебував, будь-які угоди з позивачем на транспортні засоби з ним також не укладались. Вважає, що за умови відсутності у нього правових підстав керувати транспортними засобами під час перетину кордону України, це мав враховувати саме [PERSON], а не він. Зазначив, що не має наміру повертати транспортні засоби на територію України, вважає, що їх має забрати позивач. Він не може повернути автомобіль, оскільки не є його власником і не має ніяких правових підстав для його повернення. Зазначив, що [PERSON] надав йому довіреність у 2013 році, вже після пожежі, щоб він міг вчинити дії для переміщення транспортних засобів на території Туреччини з метою їх відновлення. На даний час транспортні засоби знаходяться в Туреччині, в м. Зонгулдак, де відбулась пожежа. Спеціаліст [PERSON], який є начальником Могилів-Подільського ТСЦ 0543, в судовому засіданні під час дослідження облікових карток на спірні транспортні засоби розяснив, що, зважаючи на їх зміст, право керування транспортними засобами до 27.09.2017 (строк дії свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів) в міжнародному русі має лише [PERSON] за попередньої згоди власника [PERSON], яка була підтверджена її заявою про видачу на його імя свідоцтва про участь у міжнародному русі. При цьому незмінним власником транспортних засобів є [PERSON] Звертав увагу суду на те, що згідно вимог постанови КМУ № 1388 від 07.09.1998 для зняття транспортного засобу з міжнародного руху для огляду потрібний сам автомобіль, а тому лише за заявою [PERSON] без наявності автомобіля неможливо скасувати реєстрацію автомобіля з міжнародного руху. При цьому оригінали Свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів на імя [PERSON] на даний час зберігаються в Могилів-Подільському ТСЦ 0543 і будуть їй повернуті лише після повернення транспортних засобів до України, а тому позивач обєктивно позбавлена можливості самостійно повернути належні їй транспортні засоби з Туреччини на територію України через відсутність у неї оригіналів документів на них. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідка, консультацію спеціаліста, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] є власником автомобіля марки DAF, моделі 95.430XF, 2003 року випуску, шасі (кузов, рама) № XLRAS47ХS0Е613568р, тип ТЗ Бортовий-С, реєстраційний номер [NUMBER], та причепу, моделі іноземний, 2002 року випуску, шасі (кузов, рама) № XL92056042М281104, тип ТЗ Причіп-платформа-Е, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 16, 112-116). 29.10.2009 [PERSON] та [PERSON] уклали договір найму (оренди) вказаних транспортних засобів, який посвідчено приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 1997. Строк дії даного договору до 29.10.2012 (а.с. 11-13). 29.12.2009 [PERSON] та [PERSON] уклали додатковий договір № 1 до вказаного договору найму, який посвідчено приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 2223 (а.с. 14). За умовами даних договорів позивач передала [PERSON] в тимчасове користування належний їй автомобіль та причіп до нього. Також на підставі заяви позивача від 27.09.2012 на імя [PERSON] видані Свідоцтва про реєстрацію належних позивачу транспортних засобів для участі в міжнародному русі. 18.02.2013 транспортний засіб з реєстраційним номером АВ 7201 ВВ/АВ 4945 ХТ прослідував через митний кордон України на напрямку «виїзд з України» через пункт пропуску «Должанський Новошахтинськ» митного поста «Довжанський» Луганської митниці під керуванням водія [PERSON] (паспорт серії АВ № 953958). Вказане не заперечувалось учасниками судового розгляду та підтверджується листом Вінницької митниці № 23/2-4688 від 23.09.2013 (а.с. 19). 04.03.2013 вказані транспортні засоби були завантажені [PERSON] на паром в м. Зонгулдак, Туреччина, де сталась пожежа, в результаті якої транспортні засоби були пошкоджені і не могли технічно рухатись. Станом на даний час транспортні засоби продовжують перебувати в Туреччині, в м. Зонгулдак. Порядок оформлення документів на транспортні засоби для їх участі в міжнародному русі визначений Конвенцією про дорожній рух від 08.11.1968, ратифікованою Указом Президії ВР УРСР\~№ 2614-VIII від 25.04.74, Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою КМУ № 1388 від 07.09.1998 та Інструкцією про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затвердженою наказом МВС від 11.08.2010 № 379. Відповідно до глави ІІІ ст. 35 Конвенції про дорожній рух положення цієї Конвенції застосовуються до автомобілів, що знаходяться в міжнародному русі, і причепів, інших, ніж зчеплених з автомобілем легких причепів, які зареєстровані однією з Договірних сторін або одним із її територіальних підрозділів, при чому водій автомобіля повинен мати свідоцтво про реєстрацію, видане на підтвердження факту реєстрації, або відповідним компетентним органом цієї Договірної Сторони, або її територіальним підрозділом, або від імені Договірної Сторони або її територіального підрозділу уповноваженим нею на те обєднанням. В свідоцтві про реєстрацію повинні бути зазначені, зокрема, прізвище, імя та місце проживання власника свідоцтва. Жодне з положень цієї Конвенції не повинно тлумачитися як таке, що обмежує право Договірних сторін або їх територіальних підрозділів вимагати підтвердження права водія на володіння транспортним засобом, що знаходиться в міжнародному русі та не зареєстровано на імя особи, що в ньому перебуває. Рекомендується, щоб Договірні сторони, які ще не зробили цього, створили орган, якому було б доручено зареєструвати в національному або регіональному масштабі автомобілі, що здаються в експлуатацію, і вести централізований облік по кожному транспортному засобу відомостей, що містяться в свідоцтві про реєстрацію. Так згідно п. 50 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою КМУ № 1388 від 07.09.1998 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у разі відсутності права власності на транспортні засоби оформлення документів для поїздок за кордон здійснюється на підставі заяви власника транспортного засобу або документів, що підтверджують право користування і (або) розпорядження транспортними засобами. Особам, що здійснюють поїздку за кордон, на період поїздки за їх бажанням видаються свідоцтва про реєстрацію на їх ім'я. Свідоцтво про реєстрацію, видане на ім'я власника транспортного засобу, і документи, які підтверджують право користування і (або) розпорядження транспортними засобами, зберігаються у відповідних підрозділах Державтоінспекції. Видане на період поїздки за кордон свідоцтво про реєстрацію підлягає поверненню відповідному підрозділу Державтоінспекції не пізніше ніж протягом 10 днів після повернення з-за кордону. Так само й відповідно до п. 8.1., 8.2 Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затвердженої наказом МВС України від 11.08.2010 № 379, для поїздки за кордон за письмовою заявою власника ТЗ, фізичних або юридичних осіб, яким власник ТЗ у встановленому порядку надав право користування і (або) розпорядження ТЗ, за їх бажанням працівниками Центру за місцем реєстрації ТЗ видається свідоцтво про реєстрацію ТЗ на термін, визначений у заяві, але який не перебільшує термін дії документів, що надають право користування і (або) розпорядження ТЗ. При цьому в графі "Особливі відмітки" робиться запис: "Видано для участі в міжнародному русі. Дійсне до ___________ року". Свідоцтво про реєстрацію ТЗ, оформлене на ім'я власника, номерні знаки (у разі їх обміну) та документи, що підтверджують право користування і (або) розпорядження ТЗ, вилучаються та зберігаються в Центрі. Видане для поїздки за кордон свідоцтво про реєстрацію ТЗ підлягає поверненню в Центр, який його видав, після повернення з-за кордону або закінчення терміну його дії. Після повернення вказаного свідоцтва про реєстрацію ТЗ власнику або уповноваженій особі повертаються раніше вилучені свідоцтво про реєстрацію ТЗ, доручення та номерні знаки (якщо вони обмінювалися). Відповідно до даних норм 28.09.2012 за заявою [PERSON] від 27.09.2012 (а.с. 17) на імя [PERSON] видані свідоцтва про реєстрацію належних позивачу транспортних засобів для участі в міжнародному русі на пять років з терміном дії до 27.09.2017 (а.с. 200, 201). Разом з тим, з аналізу викладених норм також вбачається, що Центр за місцем реєстрації ТЗ видає свідоцтво про реєстрацію ТЗ на термін, визначений у заяві, але який не перебільшує термін дії документів, що надають право користування і (або) розпорядження ТЗ. Зважаючи на те, що строк дії договору, укладеного між позивачем та [PERSON] 29.10.2009 визначено до 29.10.2012, то й свідоцтво про реєстрацію транспортних засобів діє в межах строку дії даного договору, тобто до 29.10.2012, а тому зазначений в ньому строк дії до 27.09.2017 суперечить вказаним положенням нормативно-правових актів та умовам укладеного між позивачем та [PERSON] договору від 29.10.2009. Отже, з аналізу вказаних норм слідує, що участь в міжнародному русі транспортних засобів їх користувачами можлива виключно за попередньою згодою власника таких транспортних засобів, що спростовує твердження відповідача про наявність у нього правових підстав для керування спірними транспортними засобами у міжнародному русі на підставі свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів, виданих на імя [PERSON] для участі в міжнародному русі, копії свідоцтва про реєстрацію [PERSON] як фізичної особи-підприємця, його паспорту та посвідчення водія. Крім того, таке користування відповідач здійснював після закінчення строку дії договору найму (оренди) транспортних засобів, укладених між позивачем та [PERSON] Також судом встановлено та не заперечувалось як сторонами так і їхніми представниками, що будь-які правочини, які б надавали можливість відповідачу користуватись належними позивачу транспортними засобами в міжнародному русі 18.02.2013, між ними не укладались, письмову згоду до відповідних органів на користування [PERSON] належними їй транспортними засобами в міжнародному русі в порядку, визначеному вказаними нормативно-правовими актами, [PERSON] не подавала. Так само не заперечувався сторонами та їх представниками факт відсутності трудових відносин між [PERSON] та [PERSON] Даний факт також підтверджується листом Могилів-Подільського міськрайонного центру зайнятості від 20.06.2017 № 01-19/749, згідно якого за період з жовтня 2009 року по грудень 2013 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] реєстрація трудових договорів не проводилась (а.с. 199). При цьому, як зазначив в судовому засіданні спеціаліст та слідує з аналізу зазначених вище норм, свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів, виданих на імя власника [PERSON], вилучені та зберігаються в Могилів-Подільському сервісному центрі та можуть бути повернуті їй лише після повернення транспортних засобів з міжнародного руху, їх огляду та здачі Свідоцтв, виданих для участі в міжнародному русі, що обєктивно виключає можливість як повернення особисто позивачем належних їй транспортних засобів з Туреччини, так і уповноваження на вчинення таких дій іншої особи через відсутність правовстановлюючих документів на них. Так само позбавлений такої можливості і [PERSON], оскільки оригінали Свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів, виданих на його імя, йому не повернуті, а знаходяться у відповідача та були оглянуті судом під час розгляду справи. За таких підстав, суд приходить до висновку, що станом на 18.02.2013, належні позивачу транспортні засобі, перебували у володінні саме [PERSON], саме під його керуванням перетнули державний кордон України, були поміщені ним на паром, де сталась пожежа, внаслідок якої транспортні засоби отримали пошкодження, що унеможливило їх рух. При цьому, зважаючи на викладені вище обставини, позивач та [PERSON] обєктивно позбавлені можливості повернути вказані транспортні засоби. Згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналіз наведеної норми закону дає підстави до висновку, що ст. 1212 ЦК України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Така позиція висловлена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.06.2016 (справа № 607/16414/15-ц). Крім того, відповідно до правового висновку ВСУ по справі № 6- 122 цс 14 від 24 вересня 2014 року,\~ст. 1212 ЦК України\~застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої\~не може бути усунуте з допомогою інших, спеціальних способів захисту.\~Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої\~статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому. При цьому у ч. 2 ст. 1212 ЦК України встановлюється правило, відповідно до якого виникнення зобовязань з безпідставного набуття майна не обмежується поведінкою тільки потерпілого або набувача майна. Дане зобовязання може виникнути у результаті дій третіх осіб або бути наслідком події. Як зазначалось вище, існування належним чином оформлених відповідно до вимог чинного законодавства України договірних відносин між сторонами, а відтак наявності у відповідача правових підстав для набуття, належного позивачу майна, судом не встановлено. Встановивши, що між сторонами у справі відсутній договірний характер правовідносин, майно відповідачем набуте за рахунок позивача і порушення прав позивача не може бути усунуте за допомогою інших спеціальних способів захисту, суд приходить до висновку про застосування до спірних правовідносин положення Глави 83 ЦК України щодо набуття відповідачем спірного майна без достатньої правової підстави. При цьому матеріалами справи, а саме повним витягом з Єдиного реєстру довіреностей, наданим суду на виконання ухвали про витребування доказів (а.с. 84-86), підтверджується, що довіреності на право користування спірним майном [PERSON] на імя [PERSON] у 2012 році не видавались, що спростовує твердження представника відповідача про наявність у останнього правових підстав для керування відповідачем транспортними засобами під час їх участі в міжнародному русі 18.02.2013. Положення\~глави 83 ЦК України\~застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення ст.ст.\~1212,\~1213 ЦК України\~покладають на особу, яка набула/зберегла у себе майно за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, обов'язок повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Разом з тим, судом встановлено, що в результаті пожежі спірні транспортні засоби були пошкоджені, наразі вони знаходяться на території Туреччини і відсутня можливість їх повернення позивачу в натурі. Частина 2 ст. 1213 ЦК України визначає, що у разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Згідно висновку експерта № 44 від 18.04.2017 за результатами судової автотоварознавчої експертизи ринкова вартість на дату оцінки повнокомплектного, технічно справного автомобіля марки DAF, моделі 95.430XF, 2003 року випуску, шасі № XLRAS47ХS0Е613568р, тип ТЗ Бортовий-С, реєстраційний номер [NUMBER], складає 327110,00 грн., а ринкова вартість на дату оцінки повнокомплектного, технічно справного причепа, моделі іноземний, 2002 року випуску, шасі № XL92056042М281104, тип ТЗ Причіп-платформа-Е, реєстраційний номер [NUMBER], складає 255969,00 грн. Суд, з урахуванням висновку експерта та на виконання вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, розяснив позивачу її право на збільшення позовних вимог, проте позивач таким своїм правом не скористалась, наполягала на стягненні вартості майна в розмірі, зазначеному в позовній заяві, а тому суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог. Зважаючи на викладене, суд вбачає усі підстави для стягнення з відповідача на користь позивача вартості безпідставно набутого майна в розмірі 383270,32 грн. Щодо відшкодування моральної шкоди суд зазначає таке. Частина 1 ст. 1167 ЦК України визначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 1, 2 п. 2, 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Враховуючи, що в результаті безпідставного набуття відповідачем належного позивачу майна, останнє перебуває поза межами держави Україна, транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а їх повернення позивачу в натурі наразі є неможливим, суд приходить до висновку що позивач зазнала моральної шкоди, яка не може бути відшкодована самим лише визначенням такого порушення та стягненням на її користь грошового відшкодування вартості майна, а тому позивач має право на відшкодування завданої їй моральної шкоди. При визначені розміру компенсації за завдану моральну шкоду суд враховує обставини її завдання, ступень вини відповідача у її завданні, характер моральних страждань позивача, термін впродовж якого така шкода спричиняється, та вважає, що розмір моральної шкоди, визначений позивачем в позовній заяві у сумі 10000 грн. відповідає засадам розумності та справедливості та підлягає стягненню з відповідача на її користь. Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає таке. За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як встановлено судом, [PERSON] перетнув державний кордон України на належному позивачу транспортному засобі 18.02.2013, 04.03.2013 транспортні засоби були пошкоджені. Разом з тим, як пояснила в судовому засіданні позивач про порушення свого права саме відповідачем вона дізналась лише в березні 2014 року, що підтверджується її заявою про анулювання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу для участі в міжнародному русі від 05.03.2014, з якою позивач звернулась до Могилів-Подільського ВРЕР УДАІ УМВС України у Вінницькій області. Так само, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, з заявою про вчинення злочину щодо її майна [PERSON] позивач звернулась 21.07.2014. Вказане дає суду підстави вважати, що позивачем доведено, що про особу, яка порушила її право, їй стало відомо не раніше березня 2014 року, а тому саме з цього часу починається перебіг строку позовної давності для звернення [PERSON] до суду за захистом порушеного права. Як вбачається із матеріалів цивільної справи, позивач звернулась до суду 29.09.2016, тобто в межах трирічного строку загальної позовної давності, а тому суд не вбачає підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, передбачених ст. 267 ЦК України. За змістом ч. 1, 3 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а у разі звільнення такої сторони від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Як вбачається з матеріалів справи, 07.12.2016 позивач змінила предмет позову та збільшила розмір позовних вимог і просила стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн. При цьому позивачем сплачено судовий збір у розмірі 100,00 грн. Разом з тим, згідно ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, становить 0,4 розміру мінімальної заробітної плати. За таких підстав суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь держави недоплачений позивачем судовий збір в розмірі 540,00 грн.

Outcome: approved