Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-17 00:00:00

10.03.2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить суд стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на її користь грошові кошти у загальному розмірі 19428,41 грн., що складаються із: грошових коштів, безпідставно списаних з рахунку позивачки, у сумі 13281,29 грн.; інфляційних втрат у сумі 4722,71 грн.; 3 % річних від простроченої суми 1424,41 грн. В обґрунтування позову позивачка [PERSON] зазначає, що з листопада 2015 року вона працює в регіональному сервісному центрі МВС в Одеській області (після реорганізації - територіальний сервісний центр 5144 регіонального сервісного центру МВС в Одеській області) на посаді оператора комп`ютерного набору. Для отримання заробітної плати нею було відкрито рахунок № [NUMBER] (з січня 2020 року рахунок № [NUMBER] ) в Публічному акціонерному товаристві Комерційний банк «Приватбанк». Наприкінці грудня 2015 року вона мала намір зняти належні їй грошові кошти у терміналі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», однак їй стало відомо, що на її рахунку відсутні кошти. У січні 2016 року, вона звернулася до відділення ПАТ КБ «Приватбанк» м. Ізмаїл Южного ГРУ з метою отримання інформації щодо відсутності коштів на її рахунку. В період з 27 грудня 2015 року по 18 травня 2016 року з її рахунку були списані грошові кошти у сумі 18 708,64 грн. У січні 2016 року вона звернулася до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою про захист прав споживачів та заочним рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 10 червня 2016 року по справі №500/361/16-ц визнано недійсним з моменту його укладання договір про надання споживчого кредиту №OD10R001452970 від 06.08.2003р., укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та стягнуто з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь [PERSON] безпідставно набуті кошти в сумі 18708 грн. 64 коп. Зазначене рішення ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 30.11.2016 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 04.04.2018 року заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 10 червня 2016 року по справі №500/361/16-ц та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 30.11.2016 року у справі за позовом [PERSON] до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про визнання договору недійсним та стягнення суми залишено без змін. При цьому, в рамках вказаної справи, ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04 лютого 2016 року заборонено ПАТ КБ «Приватбанк» вчиняти будь-які дії щодо списання з рахунків відкритих на ім`я [PERSON] коштів на погашення заборгованості за договором №29096054401943. Проте, відповідач продовжував здійснювати списання грошових коштів з належного її рахунку. Так, в період, який не був предметом розгляду по справі №500/361/16-ц, з належного їй рахунку були безпідставно списані кошти, а саме: 19.06.2016 року - 44,26 грн.; 20.06.2016 року - 22,13 грн.; 29.06.2016 року - 2557,29 грн.; 27.07.2016 року - 4483,64 грн.; 18.08.2016 року - 567,42 грн.; 02.09.2016 року - 2298,03 грн.; 20.09.2016 року - 693,51 грн.; 28.09.2016 року - 2615,01 грн., а всього грошові кошти на суму 13281,29 грн. Позивачка вважає, що списання грошових коштів є протиправним, так як здійснювалося на погашення кредитної заборгованості по тому ж самому кредитному договору №OD10R001452970 від 06.08.2003р., укладеного між [PERSON] та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», який в свою чергу, було визнано судом недійсним, з тієї ж карти для виплат заробітної плати без її особистого розпорядження, без будь-яких законних підстав, а тому, вважає, що ці списані кошти повинні бути стягнути з відповідача. У лютому 2020 року вона звернулася до AT Комерційний банк «Приватбанк» з листом про повернення їй безпідставно списаних грошових коштів у сумі 13 281,29 грн. шляхом їх перерахування на належний їй картковий рахунок у АТ КБ «Приватбанк». Однак, листом АТ КБ «Приватбанк» за №20.1.0.0.0/7-200217/5118 від 26.02.2020 року їй було відмолено у поверненні належних їй грошових коштів з посиланням на необхідність звернення до Державної виконавчої служби. Оскільки позивачка не надавала банку згоду на списання грошових коштів з її карткового рахунку, на який зараховувалася її заробітна плата, та з огляду на те, що у відповідача АТ КБ «Приватбанк» були відсутні підстави для списання грошових коштів з її рахунку, так як згода на таке списання нею не надавалася, а рішення з цього приводу не ухвалювалось, вважає списання грошових коштів протиправним та обов`язковими до повернення їй. Окрім цього, позивачка зазначає, що з відповідача підлягає стягнення інфляційних втрат у сумі 4722,71 грн. та 3% річних від простроченої суми у сумі 1424,41 грн. Крім того, позивачка просить поновити їй строк для звернення до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживачів, вважаючи причини пропуску строку позовної давності поважними, оскільки про остаточні результати розгляду справи №500/361/16-ц за позовом [PERSON] до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про визнання договору недійсним та стягнення суми їй стало відомо у квітні 2018 році. Позивачка в судове засідання не з`явилася, проте надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, де зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та наполягає на їх задоволенні. В заяві від 22.04.2020 року представник банку висловив свою позицію по суті позовних вимог та зазначив, що в ухвалі Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04.02.2016р. по справі №500/361/16 вказано, що ухвала надіслана до відділу державної виконавчої служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції для виконання. При цьому, позивачкою не надано доказів щодо виконання ухвали суду ВДВС Ізмаїльського УЮ. Оскільки ж копію ухвали було надіслано банку для відома, то банк не зобов`язаний був виконувати дану ухвалу, а тому і нічого не порушував. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення позивачки, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що заочним рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 10 червня 2016 року по справі №500/361/16-ц визнано недійсним з моменту його укладання договір про надання споживчого кредиту №OD10R001452970 від 06.08.2003р., укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та стягнуто з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь [PERSON] безпідставно набуті за період з 27.12.2015р. по 18.05.2016р. кошти в сумі 18708 грн. 64 коп. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 30.11.2016 року зазначене рішення залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 04.04.2018 року заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 10 червня 2016 року по справі №500/361/16-ц та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 30.11.2016 року у справі за позовом [PERSON] до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про визнання договору недійсним та стягнення суми залишено без змін. Крім того, в рамках розгляду вказаної справи, ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04 лютого 2016 року заборонено публічному акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк» вчиняти будь-які дії щодо списання з рахунків відкритих на ім`я [PERSON] коштів на погашення заборгованості за договором №29096054401943. Незважаючи на викладене, незважаючи на покладення відповідної заборони суду на списання коштів за договором про надання споживчого кредиту від 06.08.2003р. ухвалою суду від 04.02.2016р., згідно витягів АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 23.07.2019 року про рух коштів з банківського рахунку [PERSON] , у період, який не був предметом розгляду по справі №500/361/16-ц, на погашення заборгованості за вказаним договором про надання споживчого кредиту від 06.08.2003р. з рахунку [PERSON] були списані кошти, а саме: 19.06.2016 року - 44,26 грн.; 20.06.2016 року - 22,13 грн.; 29.06.2016 року - 2557,29 грн.; 27.07.2016 року - 4483,64 грн.; 18.08.2016 року - 567,42 грн.; 02.09.2016 року - 2298,03 грн.; 20.09.2016 року - 693,51 грн.; 28.09.2016 року - 2615,01 грн., а всього грошові кошти на суму 13281,29 грн. (а.с. 20, 21). Стаття 509 ЦК України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з вимогами ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства. Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Відповідно до ст. 1071 ЦК України, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Відповідно до ст. 1073 ЦК України, разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаним злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом. Відповідно до п. 26.2, п. 26.4 статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», умови договору на договірне списання повинні передбачати обсяг інформації, достатній для належного виконання такого списання банком, що обслуговує платника (обставини, за яких банк має здійснити (здійснювати) договірне списання; найменування отримувача та банку отримувача; реквізити рахунка, з якого має здійснюватися договірне списання; реквізити договору між платником та отримувачем (за наявності договору), що передбачає право отримувача на договірне списання; перелік документів, що мають бути представлені отримувачем в обслуговуючий платника банк (якщо платник та отримувач домовились про надання цих документів до банку платника) тощо). У разі, якщо кредитором за договором є обслуговуючий платника банк, право банку на проведення договірного списання передбачається в договорі на розрахунково-касове обслуговування або в іншому договорі про надання банківських послуг. Враховуючи викладене, з огляду на те, що договір про надання споживчого кредиту №29096054401943 від 06.08.2003р. було визнано недійсним заочним рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 10.06.2016 року по справі №500/361/16-ц, яке набрало законної сили, то будь-які списання коштів з рахунків позивачки на виконання цього недійсного договору є безпідставними та протиправними. Період списання коштів з банківського рахунку позивачки: з 19.06.2016р. до 28.09.2016р. не охоплювався рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду від 10.06.2016 року по справі №500/361/16-ц., а отже порушене право в частині безпідставного списання коштів у період з 19.06.2016р. до 28.09.2016р. підлягає захисту. Крім того, безпосередня заборона на списання коштів з рахунків позивачки для погашення банком заборгованості за договором №29096054401943 була покладена ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04.02.2016р. Про існування вказаної ухвали відповідач був обізнаний, що вбачається із вхідного штампу датованого 16.02.2016р. на копії супровідного листа, доданій відповідачем до заяви від 22.04.2020р. Посилання відповідача на те, що вказана ухвала була надана відповідачу «для відома» та немає даних щодо її виконання органами виконавчої служби є безпідставними. Так, відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Згідно ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 157 ЦПК України, ухвала суду про забезпечення позову є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження. Примірник ухвали про забезпечення позову залежно від виду вжитих заходів одночасно з направленням заявнику направляється судом для негайного виконання всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову і яких суд може ідентифікувати, а також відповідним державним та іншим органам для вжиття відповідних заходів. Таким чином, ухвала суду про забезпечення позову є обов`язковою для виконання незалежно від звернення до виконавчої служби. Відсутність в ухвалі відмітки щодо набрання чинності, направлення її відповідачу «для відома» тощо, не свідчить про наявність у банка права її не виконувати. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в частині стягнення з акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь [PERSON] безпідставно списаних з рахунку позивачки коштів у сумі 13281грн. 29коп. позов підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимог щодо стягнення з відповідача інфляційних збитків та 3% річних, суд приходить до наступного висновку. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Як вбачається із п.2 Постанови Пленум Верховного Суду України від 12.04.1996р. № 5 "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів", до відносин, які регулюються Законом України "Про захист прав споживачів", належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття і ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачка має право на відшкодування трьох відсотків річних від суми боргу, оскільки їх стягнення передбачено ст. 625 ЦК України та критерієм щодо стягнення індексації є підвищення вартості життя. Згідно розрахунків інфляційних збитків, наданих позивачкою (а.с. 41-50), який був розрахований за формулою: (відсотки) = (сума боргу) х (процентна ставка) / 100% / 365 днів (кількість днів прострочення), загальна сума 3 % річних від простроченої суми складає 1424 грн. 41 коп. Відповідні індекси інфляції розраховуються Державним комітетом статистики України (раніше Міністерство статистики України), починаючи з серпня 1991 року щомісячно та публікуються, у тому числі, в газеті «Урядовий кур`єр». Опубліковані печатними засобами масової інформації з посиланням на Державний комітет статистики України ці показники відповідно до статей 19,21,22 Закону України «Про інформацію» являються офіційними. Згідно Листа Верховного Суду України щодо рекомендацій стосовно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ за № 62-97 від 03.04.1997р. для визначення індексу за будь-який період необхідно щомісячні індекси, які складають відповідний період, помножити між собою. Розмір збитків від інфляції, які відповідач повинен сплатити позивачці, розраховується по формулі: (сума боргу) х (підсумковий індекс інфляції) / 100% (сума боргу) = (збитки від інфляції). Індекс інфляції (індекс споживчих цін) показник, який характеризує зміни загального рівня цін на товари та послуги, які придбаються населенням для невиробничого споживання. Індекс інфляції за період з липня 2016 року по лютий 2020 року складає: липень 2016р. 99,9 %; серпень 2016р. 99,9 %; вересень 2016р. 101,8 %; жовтень 2016р. 102,8 %; листопад 2016р. 101,8 %; грудень 2016р. 100,9 %; за 2017р. 113,7 %; за 2018р. 109,8%; за 2019р. 104,1 %; за січень 2020р. 100,2 %; за лютий 2020р. 99,7 %. Таким чином: 1). з 19.06.2016р. - борг складає 44,26 грн. (період з червня 2016р. по лютий 2020р.); 99,9 х 99,7 х 101,8 х 102,8 х 101,8 х 100,9 х 113,7 х 109,8 х 104,1 х 100,2 х 99,7 100 = 1,39 % індекс інфляції; 44,26 х 1,39 44,26 = 17,26 грн. збитки від інфляції. 2). з 20.06.2016р. борг складає 22,13 грн. (період з липня 2016р. по лютий 2020р.); 99,7 х 101,8 х 102,8 х 101,8 х 100,9 х 113,7 х 109,8 х 104,1 х 100,2 х 99,7 100 = 1,39 % індекс інфляції; 22,13 х 1,39 22,13 = 8,63 грн. збитки від інфляції. 3). з 29.06.2016р. борг складає 2557,29 грн. (період з липня 2016р. по лютий 2020р.); 99,7 х 101,8 х 102,8 х 101,8 х 100,9 х 113,7 х 109,8 х 104,1 х 100,2 х 99,7 100 = 1,39 % індекс інфляції; 2557,29 х 1,39 2557,29 = 997,34 грн. збитки від інфляції. 4). з 27.07.2016р. борг складає 4483,64 грн. (період з серпня 2016р. по лютий 2020р.); 99,7 х 101,8 х 102,8 х 101,8 х 100,9 х 113,7 х 109,8 х 104,1 х 100,2 х 99,7 100 = 1,39 % індекс інфляції; 4483,64 х 1,39 4483,64 = 1748,62 грн. збитки від інфляції. 5). з 18.08.2016р. борг складає 567,42 грн. (період з вересня 2016р. по лютий 2020р.); 101,8 х 102,8 х 101,8 х 100,9 х 113,7 х 109,8 х 104,1 х 100,2 х 99,7 100 = 1,396 % індекс інфляції; 567,42 х 1,396 567,42 = 208,24 грн. збитки від інфляції. 6). з 02.09.2016р. борг складає 2298,03 грн. (період з вересня 2016р. по лютий 2020р.); 101,8 х 102,8 х 101,8 х 100,9 х 113,7 х 109,8 х 104,1 х 100,2 х 99,7 100 = 1,396 % індекс інфляції; 2298,03 х 1,396 2298,03 = 909,98 грн. збитки від інфляції. 7). з 20.09.2016р. борг складає 693,51 грн. (період з жовтня 2016р. по лютий 2020р.); 102,8 х 101,8 х 100,9 х 113,7 х 109,8 х 104,1 х 100,2 х 99,7 100 = 1,37 % індекс інфляції; 693,51 х 1,37 693,51 = 256,60 грн. збитки від інфляції. 8). з 28.09.2016р. борг складає 2615,01 грн. (період з жовтня 2016р. по лютий 2020р.); 102,8 х 101,8 х 100,9 х 113,7 х 109,8 х 104,1 х 100,2 х 99,7 100 = 1,37 % індекс інфляції; 2615,01 х 1,37 2615,01 = 967,55 грн. збитки від інфляції. Разом: 17,26 грн. + 8,63 грн. + 997,34 грн. + 1748,62 грн. + 208,24 грн. + 909,98 грн. + 256,60 грн. + 967,55 грн. = 5114,22 грн. Таким чином, за наведеним розрахунком, збитки від інфляції складають 5114,22грн. Однак позивачка у позовній заяві просить суд стягнути з відповідача 4722,71грн. інфляційного зростання боргу, у зв`язку з чим, суд відповідно до приписів ст.11 ЦПК України та принципу диспозитивності не може вийти за межі позовних вимог та приходить до висновку про необхідність задоволення цієї частини позовних вимог саме у сумі 4722,71 грн. Згідно розрахунку за формулою: (відсотки) = (сума боргу) х (процентна ставка) / 100% / 365 днів (кількість днів прострочення), загальна сума 3 % річних від простроченої суми складає: 44,26х1269х0,03/365=4,62; 22,12х1360х0,03/365-2,47; 2557,29х1351х0,03/365=283,96; 4483,64х1323х0,03/365=487,55; 567,42х1301х0,03/365=60,68; 2298,03х1286х0,03=242,90; 693,51х1268х0,03/365=72,28; 2615,01х1260х0,03/365=270,81. Загалом: 4,62+2,47+283,96+487,55+60,68+242,90+72,28+270,81=1425,27 грн. Таким чином, за наведеним розрахунком, збитки від інфляції складають 1425,27 грн. Однак позивачка у позовній заяві просить суд стягнути з відповідача 1424,41 грн. у якості 3 % річних від простроченої суми, у зв`язку з чим, суд відповідно до приписів ст.11 ЦПК України та принципу диспозитивності не може вийти за межі позовних вимог та приходить до висновку про необхідність задоволення цієї частини позовних вимог саме у сумі 1424,41 грн. У позовній заяві позивачка просить поновити строк позовної давності. Відповідно до ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Відповідно до ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Стаття 253 ЦК України встановлює, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до ст. 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Згідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Стаття 257 ЦК України встановлює, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 267 ЦК України, щодо наслідків спливу позовної давності, особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Так, судом було встановлено, що [PERSON] звернулася до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з позовом про захист прав споживачів у січні 2016 року. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04 лютого 2016 року заборонено публічному акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк» вчиняти будь-які дії щодо списання з рахунків відкритих на ім`я [PERSON] коштів на погашення заборгованості за договором №29096054401943. Заочним рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 10 червня 2016 року по справі №500/361/16-ц визнано недійсним з моменту його укладання договір про надання споживчого кредиту №OD10R001452970 від 06.08.2003р., укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та стягнуто з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь [PERSON] безпідставно набуті кошти в сумі 18708 грн. 64 коп. Зазначене рішення ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 30.11.2016 року залишено без змін. При цьому, 30.12.2016 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, при відкритті касаційного провадження по справі, було зупинено виконання заочного рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 10 червня 2016 року по справі №500/361/16-ц. Постановою Верховного Суду від 04.04.2018 року заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 10 червня 2016 року по справі №500/361/16-ц та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 30.11.2016 року залишено без змін. Тобто про остаточний результат розгляду вказаної справи позивачці стало відомо лише у квітні 2018 році. А отже й не звернення до суду із вказаним позовом до остаточного вирішення спору по справі №500/361/16-ц є, на думку суду, поважною причиною. В Рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2003р від 30.01.2003 року зазначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Існування строків для цілей судочинства зумовлено необхідністю додержання принципу стабільності існуючих правових відносин. Зокрема суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» (№ 22277/93 від 27.06.2000 року § 59) зазначено, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватись з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи. При цьому, з огляду на те, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а відповідач такої заяви до суду не подавав, то судом не вирішується питання про поважність причин пропущення позовної давності та її поновлення. Крім того, суд звертає увагу на те, що не звернення відповідача із відповідною заявою про застосування позовної давності у суді першої інстанції, позбавляє його права посилатися на цю обставину під час перегляду судового рішення у апеляційній чи касаційній інстанції. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.ч.4,6 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ті обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці її дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved