Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-14 00:00:00

23 жовтня 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,15 га., що розташована по [ADDRESS], кадастровий номер 4823355300:07:009:0020. В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те, що на підставі договору довічного утримання (догляду) від 23 липня 2007 року посвідченого приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 886, а також зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за номером 2233170 до нього перейшло право власності на нерухоме майно, а саме на житловий будинок та земельну ділянку площею 0,15 га., що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Державний акт на право приватної власності на землю був виданий на підставі рішення 13 сесії ХХІ скликання Воскресенського виконкому Ради народних депутатів від 01 лютого 1994 року на ім'я [PERSON]. В кінці 2007 року позивачем, на підставі договору довічного утримання (догляду) був виготовлений державний акт на право приватної власності на землю серії ЯЕ № 919766, проте цей акт не був зареєстрований. На даний час позивач вирішив розпорядитися належним йому майно, а саме: продати житловий будинок та земельну ділянку, але нотаріусом йому було повідомлено, що правовстановлюючий документ на земельну ділянку не оформлений належним чином - в державному акті на право приватної власності на землю не зазначена дата його реєстрації. 27 вересня 2013 року ним була подана заява до відділу Держземагенства в Жовтневому районі Миколаївської області про підтвердження державної реєстрації державного акту на право приватної власності на землю серії ЯЕ № 919766. Як вбачається з відповіді відділу Держземагенства від 01 жовтня 2013 року право власності на спірну земельну ділянку за позивачем не зареєстровано. У здійсненні державної реєстрації права на земельну ділянку позивачу було відмовлено та відповідно до листа реєстраційної служби Жовтневого районного управління юстиції Миколаївської області роз'яснено, що Державний акт не був зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі, в зв'язку з чим право на землю не було набуте позивачем. З метою захисту порушеного права щодо визнання за ним права власності на земельну ділянку, позивач змушений звернутися до суду із позовом. Позивач в судове засідання не з'явився. Від представника позивача до суду надійшла заява, відповідно до якої заявлені позовні вимоги свого довірителя підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, а також розглядати справу за її відсутністю. Представник Відділу Держземагенства у Жовтневому районі Миколаївської області в судове засідання не з'явилась, направила до суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. Дослідивши письмові докази матеріалів справи, судом встановлено наступне. 23.07.2007 року між позивачем [PERSON] та [PERSON], [PERSON] укладений договір довічного утримання, на підставі якого позивач набув право власності на житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6), який належним чином оформлений, нотаріально посвідчений, зареєстрований в реєстрі за № 886 та в Державному реєстрі правочинів за № 2233170 (а.с. 6-7). Згідно з Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим ММБТІ від 08.10.2007 року за позивачем зареєстроване право приватної власності на житловий будинок [ADDRESS]. Як вбачається з листів-відповіді Відділу Держземагенства у Жовтневому районі Миколаївської області № 883 від 01.10.2013 року та № 1189 від 03.12.2013 року, право власності на спірну земельну ділянку, згідно з «Книгою записів реєстрації державних актів на право власності на землю» належить [PERSON] за № реєстрації 138 (а.с. 9, 24). Державним реєстратором прав на нерухоме майно відмовлено [PERSON] у державній реєстрації права власності на земельну ділянку, оскільки позивачем Державний акт виданий на його ім'я не був зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі, в зв'язку з чим право на землю позивачем набуте не було. (а.с. 22-23). Відповідно до ч. 6 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) будь-які правочини щодо нерухомого майна (відчуження, управління, іпотека тощо) вичиняються якщо право власності чи інше речове право на таке майно, зареєстровано згідно з вимогами цього Закону. Статтею 5 Закону передбачена реєстрація речових прав та їх обтяжень відносно земельних ділянок. Відповідно до ст. 19 Закону Державна реєстрація прав відносно земельної ділянки проводиться на підставі державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом. Проте, згідно з п. 9 розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр» від 7 липня 2011 року N 3613-VI, з 1 січня 2013 року державні акти на земельні ділянки не видаються. Згідно зі ст. 126 Земельного кодексу України, з 1 січня 2013 року, право власності на земельну ділянку оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" Відповідно до п. 26 Постанови КМУ від 22.06.2011 року № 703 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно», для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно та інші документи, визначені цим Порядком. Пунктом 27 цього Порядку, встановлено, що документами, які підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на земельну ділянку, що набута у власність до 01.01.2013 року, можуть бути лише державний акт на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою або рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (п.п.9, п.п 10). Відповідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частина 1 ст. 334 ЦК України передбачає, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 3 ст. 152 ЗК України, одним зі способів захисту прав громадян на земельну ділянку - є визнання права. Положення ч.1 ст.15 та ст.392 ЦК України вказують, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-ГУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Оскільки судом встановлено, що на підставі договору довічного утримання (догляду) позивачу було передано у власність земельну ділянку площею 0,15 га. та житловий будинок, що розташовані по [ADDRESS], відбулося повне виконання договору, було проведено реєстрацію права власності за позивачем на житловий будинок, також позивачем був виготовлений державний акт на право приватної власності на землю, який не був зареєстрований відповідно до визначеного законом порядку, за вказаних вище обставин право набувача на нерухоме майно - земельну ділянку не визнається іншою особою, а тому на підставі ст.ст. 16, 392 ЦК України, суд вважає необхідним захистити цивільне право позивача шляхом визнання за ним права власності на вказану земельну ділянку.

Outcome: approved