Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Просив: скасувати наказ по виробничому підрозділу «Христинівська дистанція колії Служби колії регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» від 08.08.2017 р. № 237/ос, яким його було звільнено з роботи; поновити його на посаді помічника машиніста виробничого підрозділу «Христинівська дистанція колії Служби колії регіональної філії «Одеська залізниця»; стягнути з АТ «Укрзалізниця» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 51309,60 грн.; стягнути з АТ «Укрзалізниця» на його користь моральну шкоду в розмірі 25000 грн.; стягнути з АТ «Укрзалізниця» судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилався на такі обставини. З 2001 р. він працював у виробничому підрозділі Христинівська дистанція колії ДТГО «Одеська залізниця» на посадах токаря ІV розряду, монтером колії, на момент звільнення працював помічником машиніста незнімної дрезини. 12.05.2017 \~ \~ \~ \~р. він отримав з воєнкомату повістку на проходження військової служби терміном на 1 місяць. Після закінчення навчання йому було запропоновано укласти контракт щодо проходження військової служби в Збройних Силах України. З 15.05.2017 р., згідно з наказом командира військової частини [NUMBER] №135 від 15.05.2017р. він приступив до виконання службових обов`язків. Під час укладення контракту у військовому комісаріаті йому роз`яснили, що у випадку підписання контракту про проходження служби в Збройних Силах України за ним зберігається місце роботи, на якому він працював до укладення контракту та середній заробіток, що передбачено Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби» від 06.12.2016 р. № 1769-VІІІ, яким були внесені зміни в частину третю статті 119 КЗпП України. Копії довідки та контракту були надані в дистанцію колії. Заяв щодо звільнення він не писав. 14.08.2017р. \~ \~ \~ \~з ВП Христинівська дистанція колії РФ «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» з поштового відділення м. Христинівка на його ім`я надійшло повідомлення щодо отримання у відділенні пріоритетного листа. В зв`язку з тим, що на той час він перебував на військовій службі, у нього не було можливості отримати лист у відділенні. Лист був виданий його дочці [PERSON] . Від неї він і дізнався, що в листі була його трудова книжка, де зазначено, що наказом по ВП Христинівська дистанція колії РФ «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 08.08.2017 р. № 237/ос його звільнено з роботи на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП (вступ працівника на військову службу). За отримання трудової книжки він не розписувався. В травні 2018 р. по пошті він отримав від керівництва дистанції погрожуючий лист від 18.05.2018 \~ \~ \~ \~р. № 10/313 щодо сплати заборгованості за 10 днів відпустки в сумі 1482,51 грн. та копію наказу, де зазначено, що він звільнений у зв`язку з призовом на військову службу. За отримання наказу він не розписувався. Листом від 28.08.2018р. він звернувся до ПАТ «Українська залізниця» щодо скасування наказу від 08.08.2017 р. № 237/ос та щодо виплати йому заробітної плати за вимушений прогул з 15.05.2017 р. по 15.11.2017 р. На його звернення він отримав відповідь від регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 16.11.2018 р. № НГК-08-М-269, де зазначено, що гарантії, передбачені ст. 119 КЗпП України, на нього не поширюються. Через вказані вище незаконні дії відповідача для захисту своїх прав та законних інтересів він змушений звертатися до суду. \~ \~ \~ \~Сума середнього заробітку, який відповідач зобов`язаний сплатити на його користь за час вимушеного прогулу становить 51309, 60 грн. Йому також було заподіяно і значну моральну шкоду, яка полягає у переживаннях з приводу розуміння цілковитої незаконності дій керівника ВП Христинівської дистанції колії» РФ «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», повному, цинічному, зверхньому ігноруванні ним як норм чинного законодавства, так і норм людської моралі, оскільки він чітко усвідомлював, що чинить свої неправомірні дії відносно працівника, який щодня ризикує своїм власним життям за його благо та благо його рідних; у використанні відповідачем свого домінуючого положення, що призвело до вчинення ним протиправних дій. З моменту виникнення такого протиправного ставлення відповідача до нього він перебуває в сумнівах щодо добровільного відновлення порушених відповідачем його законних прав, розуміючи, що віднайти нову роботу, яка надасть йому можливість на належному рівні відчувати себе фінансово захищеним, він не зможе. З родиною у нього виникають сварки, через що постійно відчуває психологічний дискомфорт. Знаходячись в скрутному фінансовому становищі, він був змушений звернутись в Олександрівську районну філію Кіровоградського обласного центру зайнятості. Моральну шкоду він оцінює у розмірі 25000 грн. Згідно з п. 6.4. Методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди», викладених в листі Міністерства юстиції України від 13.05.2004 р. № 35-13/797) немає точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Відповідачем поданий відзив на позов, в якому просив застосувати у справі строки позовної давності та у задоволенні позову відмовити повністю. У відзиві зазначено, що з наказом про звільнення позивач ознайомився особисто в серпні 2018 р. Таким чином, право на звернення до суду позивач втратив у вересні 2018 р. У позовній заяві позивач зазначає, що на нього розповсюджуються права та гарантії, передбачені ст. 119 КЗпП України, що не відповідає дійсності та наявним у матеріалах справи доказам. 15.11.2017 р. позивача було звільнено з військової служби із зарахуванням в резерв. Контракт, укладений позивачем у 2017 р., був укладений строком на 6 місяців. Позивач не звернувся після звільнення з військової служби до дистанції колії щодо питання приступити до виконання посадових обов`язків, а невідомо де перебував до серпня 2018 р., коли ним було отримано лист про існування заборгованості, яка виникла при звільненні. У період з 16.11.2017 р. по теперішній час гарантії, передбачені ст. 119 КЗпП України, на [PERSON] не поширюються, оскільки ним не здійснювалася служба за призовом або за контрактом, яка є беззаперечною умовою для збереження гарантій, передбачених ст. 119 КЗпП України. У позовній заяві позивач просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, проте його розмір та нарахування жодним чином не підтверджені. Представником позивача [PERSON] було надане заперечення на відзив на позов, у якому просив задовольнити позовну заяву [PERSON] повністю. Зазначив, що законодавство не передбачає строк позовної давності для стягнення працівником заборгованості із заробітної плати. [PERSON] заяв на звільнення не писав, в наказі про звільнення не розписувався, трудову книжку в Христинівській дистанції колії не отримував та письмової згоди на її пересилання не надавав. Після закінчення проходження військової служби [PERSON] не міг приступити до виконання посадових обов`язків у Христинівській дистанції колії, оскільки був звільнений в період проходження військової служби. У подальшому від представника позивача [PERSON] надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій останній просив стягнути із АТ «Укрзалізниця» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.08.2017 р. до 19.12.2019 р. в розмірі 175153 грн. 44 коп. Довідку про розмір нарахованої та виплаченої [PERSON] заробітної плати суд зобов`язав позивача надати після закриття підготовчого провадження у справі, тому надати раніше розрахунок втраченого заробітку, а відповідно і заяву про збільшення позовних вимог, позивач був позбавлений можливості. Відповідачем поданий відзив на заяву про збільшення позовних вимог, в якому просив застосувати у справі строки позовної давності, в тому числі і до вимог заяви про збільшення позовних вимог, відмовити у задоволенні позову повністю. Зазначено, що заява про збільшення позовних вимог подана з порушенням строків, передбачених ст. 49 ЦПК України, посилання позивача на витребування доказів судом є необгрунтованим, оскільки це обов`язок позивача визначати розмір позовних вимог та доводити його будь якими доказами, саме позивач під час звернення до суду мав забезпечити такий доказ як довідка про середній заробіток. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100. Вимога про стягнення середнього заробітку за період з 16.11.2017 р. (наступний день після звільнення позивача з військової служби) по теперішній час є необгрунтованою, оскільки після звільнення позивача з військової служби гарантії, передбачені ст. 119 КЗпП України, на нього не розповсюджуються. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав повністю, посилаючись на обставини, зазначені в позовній заяві. Також пояснив, що трудову книжку в серпні 2017 р. на пошті отримала його дочка, в цей час він перебував на військовій службі. Він не давав згоду на відправлення поштою трудової книжки. Копію наказу про звільнення він не отримував. Він планував, що після закінчення військової служби буде працювати далі. Коли дізнався про звільнення, то вимушений був працювати на різних роботах. Після звільнення з роботи у нього розпалася сім`я, він вимушений був переїхати у інше місце. Проходив курс лікування, у нього проблеми з тиском. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав повністю, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала повністю, посилаючись на обставини, зазначені у відзиві. Пояснила також, що не може назвати конкретну дату вручення копії наказу про звільнення або дня видачі трудової книжки. Проте станом на 08.02.2018 р., коли розпочались виплати Центром зайнятості, позивач вже отримав трудову книжку. Вимога про відшкодування моральної шкоди є необгрунтованою, не підтвердженою доказами. Просила застосувати строки позовної давності. Заслухавши вступне слово учасників процесу, дослідивши письмові докази у справі: трудову книжку позивача [PERSON] , копії наказу виробничого підрозділу «Христинівська дистанція колії Служби колії регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» від 08.08.2017 р. № 237/ос про звільнення [PERSON] , контракту [PERSON] про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового та сержантського складу від 15.05.2017 р., витягу з наказу командира військової частини польова пошта [NUMBER] (по стройовій частині) №135 від 15.05.2017р. про зарахування до списків особового складу, витягу з наказу командира військової частини польова пошта [NUMBER] (по стройовій частині) №319 від 15.11.2017р. про виключення із списків особового складу частини, інші письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював на посаді помічника машиніста\~незнімної дрезини\~5\~розряду виробничого\~підрозділу «Христинівська\~дистанція колії\~ Служби\~колії регіональної\~філії «Одеська\~залізниця»АТ «Українська залізниця», він був переведений на цю посаду наказом № 161/ос від 31.07.2014 р. З 15.05.2017 р. до 15.11.2017 р. включно позивач [PERSON] перебував на військовій службі за контрактом, що стверджується контрактом [PERSON] про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового та сержантського складу від 15.05.2017 р., витягом з наказу командира військової частини польова пошта [NUMBER] (по стройовій частині) №135 від 15.05.2017р. про зарахування до списків особового складу та витягом з наказу командира військової частини польова пошта [NUMBER] (по стройовій частині) №319 від 15.11.2017р. про виключення із списків особового складу частини, копії яких наявні у матеріалах справи. 08.08.2017 р., тобто в період перебування позивача [PERSON] на військовій службі за контрактом, наказом № 237/ос останній був звільнений з посади на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України. Причиною звільнення у наказі зазначений призов на військову службу. Вказаний наказ підлягає скасуванню, а позивач [PERSON] підлягає поновленню на роботі з таких підстав. Пункт 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України передбачає, що підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника на військову службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої ст. 119 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до\~Закону України\~"Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Суд вважає, що позивач [PERSON] звільнений з посади під час дії особливого періоду. Відповідно до\~статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»\~особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»). Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII\~був затверджений\~Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності з дня його опублікування у газеті «Голос України» від 18 березня 2014 року № 49. Таким чином, з 18 березня 2014 року по теперішній час в Україні діє особливий період. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Указом Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України від 15 січня 2015 року № 113- VII, який набрав чинності 20 січня 2015 року, оголошено проведення часткової мобілізації, доведено до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно зі\~статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»,\~статтею 119 КЗпП України\~за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року (пункт 7 Указу Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію»). Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав. Згідно зі\~статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»\~захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку. Відповідно до частин першої та другої\~статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»\~військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені\~статтею 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Згідно зі частиною другою\~статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»\~громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою\~статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті\~51, частиною п`ятою статті\~53, частиною третьою статті\~57, частиною п`ятою статті\~61 Закону України «Про освіту». За змістом\~статті 119 КЗпП України, у редакції\~Закону України від 06 грудня 2016 року №\~1769-VIII,\~на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених\~законами України «Про військовий обов`язок і військову службу»\~і «;Про альтернативну (невійськову) службу», «;Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. У постанові Верховного Суду від 25.04.2018 р. у справі N 205/1993/17-ц (касаційне провадження N 61-1664св17) установлено, що особливий період діє в Україні від 17.03.2014 р., після оприлюднення\~Указу Президента України від 17.03.2014 N 303/2014 "Про часткову мобілізацію"\~(Указ N 303/2014). Також у цій справі наголошується, що Президент України відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав. Окрім наведеної постанови, таку саму правову позицію сформульовано і в інших постановах Верховного Суду: від 14.02.2018 р. у справі N 131/1449/16-ц (касаційне провадження N 61-4157св18); від 14.02.2018 р. у справі N 727/2187/16-ц (касаційне провадження N 61-3951св18); від 20.02.2018 р. у справі N 640/4439/16-ц (касаційне провадження N 61-4304св18) (Постанова N 61-4304зпв18, 640/4439/16-ц); від 21.02.2018 р. у справі N 211/1546/16-ц (касаційне провадження N 61-4255св18) та ін. Відповідно до частини першої ст.\~235\~КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Враховуючи, що позивач [PERSON] звільнений з роботи з порушенням вимог п. 3 ч. 1 ст. 36, ч. 3 ст. 119 КЗпП України, наказ про його звільнення підлягає скасуванню, а сам він підлягає поновленню на роботі. Сторона відповідача у відзиві на позов, а представник відповідача у судовому засіданні вказували на порушення позивачем [PERSON] вимог ч. 1 ст. 233 КЗпП України, подання ним позовної заяви після закінчення строку звернення до суду із заявою. Суд не погоджується з позицією відповідача з таких міркувань. Згідно з\~ч.\~1\~ст.\~233\~КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У відзиві на позов зазначено, що з наказом про звільнення позивач ознайомився особисто в серпні 2018 р., а тому право на звернення до суду він втратив у вересні 2018 р. Однак, відповідач не надав доказів на підтвердження вказаної обставини. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] пояснила, що не може назвати конкретну дату вручення позивачу копії наказу про звільнення або дня видачі йому трудової книжки. У той же час у своїх заявах до суду, у своєму поясненні у судовому засіданні позивач [PERSON] вказував про те, що копія наказу про звільнення йому вручена не була, а трудова книжка йому не видавалась. Зазначав також, що трудова книжка була надіслана відповідачем поштою та отримана його донькою у той час, коли він перебував на військовій службі за контрактом. Враховуючи вказані обставини, суд вважає, що копія наказу про звільнення позивачу вручена не була, а трудова книжка йому видана не була. Протилежного сторона відповідача у судовому засіданні не довела, доказів вручення копії наказу, видачі трудової книжки позивачу суду не надала. Тому позивачем не порушені вимоги ч. 1 ст. 233 КЗпП України щодо строків звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору. Відповідно до частини другої ст.\~235\~КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Суд вважає, що відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 51309, 60 грн., як про це зазначено у позовній заяві. Суд не бере до уваги заяву позивача про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 175153,44 грн., оскільки вказана заява подана з порушенням вимог п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України про те, що позивач вправі збільшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання. У даному ж випадку заява подана у судовому засіданні. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08.02.1995 р. Згідно з пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08 лютого 1995 року\~(з подальшими змінами і доповненнями), нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Суд погоджується з розрахунком середньоденної (годинної) заробітної плати позивача, наведеним у відзиві відповідача на заяву про збільшення позовних вимог, про те, що середньогодинна заробітна плата позивача становить 35,99 грн., а середньоденна 277,92 грн. При визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд бере до уваги положення ч. 2 ст. 235 КЗпП України про те, що така виплата повинна бути здійснена за час не більш як за один рік. Така виплата за один рік перевищує розмір позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тому з відповідача на користь позивача повинен бути стягнений заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 51309,60 грн., тобто в розмірі, зазначеному у позовній заяві. Суд при цьому не погоджується з позицією сторони відповідача про те, що вимога про стягнення середнього заробітку за період з 16.11.2017 р. (наступний день після звільнення позивача з військової служби) по теперішній час є необгрунтованою тому що, начебто, після звільнення позивача з військової служби гарантії, передбачені ст. 119 КЗпП України, на нього не розповсюджуються. Суд в даному випадку повинен керуватися загальними положеннями частини 2 ст. 235 КЗпП України про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У своєму позові позивач просив стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в розмірі 25000 грн. Суд вважає, що вказана позовна вимога повинна бути задоволена частково, а саме в розмір 5000 грн., з таких міркувань. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~237-1\~КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що порушення законних прав позивача [PERSON] призвели до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач [PERSON] вимушений був переїхати в іншу місцевість Олександрівський район Кіровоградської області, де він спочатку став на облік в Олександрівській районній філії Кіровоградського обласного центру зайнятості, а потім працював на різних роботах в ряді підприємств, що стверджується записами у його трудовій книжці, яка була досліджена у судовому засіданні, а копія її була долучена до матеріалів справи. Крім того, позивач в цей період часу хворів, вимушений був звертатись за медичною допомогою, що стверджується довідками Ставидлянської сільської лікарської амбулаторії загальної практики сімейної медицини Олександрівського району Кіровоградської області від 30.06.2018 р. та від 08.01.2019 р., копії яких долучені до матеріалів справи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди суд визначає, враховуючи характер порушення прав позивача, глибину душевних страждань позивача, вимоги розумності і справедливості, та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 5000 грн. на відшкодування заподіяної моральної шкоди. Згідно з ч. 7 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню.

Outcome: partial