Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-19 00:00:00

11.12.2018 року [PERSON] звернулась до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області із позовом до [PERSON], за участю третьої особи: Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, мотивувавши свої вимоги тим, що з [PERSON] вона проживала однією сім'єю з лютого 2011 року, [INFO] року народився син [PERSON] Вказала, що в серпні 2014 року [PERSON] зібрав свої речі та пішов із сім'ї, син залишився проживати із нею. З того часу відповідач не цікавиться життям дитини, не відвідує його вдома, та дитячому дошкільному закладі. [PERSON], на її думку, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не турбується про духовний та фізичний розвиток дитини, не цікавиться станом здоров'я, не проявляє батьківського піклування. Просить суд, позбавити [PERSON], [INFO], батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO]. Стягнути з [PERSON] на її користь на утримання сина [PERSON], аліменти в розмірі ј частини його доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення сином повноліття. Позивач [PERSON] у судовому засіданні надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просила їх задовольнити Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі \-\-Договору про надання правової допомоги та представництва інтересів від 10.12.2018 року (а.с.10), у судовому засіданні пояснила, що відповідач не займається вихованням дитини з 2014 року, та не звертався до Органу опіки та піклування для того щоб встановити час та місце участі у вихованні сина. Вважає, що у відповідача був час з моменту пред'явлення позову, побачити сина, однак він цього не зробив, просила суд задовольнити позовну заяву. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовної вимоги щодо позбавлення батьківських прав відносно сина, однак не заперечує щодо стягнення з нього аліментів на утримання дитини. Пояснив у 2016-2017 роках він разом із позивачем та дітьми мешкали у Республіці Білорусь, після цього їх сім'я розпалась та він поїхав на заробітки до Криму. Додав, що цікавився завжди дітьми, та матеріально допомагав, однак чеки не зберігав. 11.02.2019 року на адресу суду [PERSON], було надано заперечення на позовну заяву з якої слідує, що позовні вимоги він визнає лише в частині стягнення аліментів, зауважив, що за час коли він з [PERSON] не проживає разом, він постійно надавав матеріальну допомогу на утримання дітей. Позов в часті позбавлення батьківських прав не визнає, оскільки позбавлення батьківських прав - крайній захід вплинути на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. В силу обставин, вимушений працювати за кордоном, не має фізичної можливості спілкуватися постійно з дітьми (а.с.37). Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі Договору про надання юридичних послуг від 07.02.2019 року (а.с.34), заперечував проти задоволення позовної заяви [PERSON], оскільки вважає, що позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина - це крайній захід. Додав, що відповідач не судимий, та не має жодних негативних сторін. Вважає, що між сторонами наявний конфлікт. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради Костіна О.В., яка діє на підставі довіреності №29/01-2714 від 28.12.2018 року (а.с.19), у судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи без участі представника, при винесенні рішення просила врахувати висновок Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради (а.с.21). Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що вона є знайомою позивача, їй відомо, що сторони мешкали разом однією сім'єю разом із двома дітьми. Додала, що [PERSON], останні чотири роки не займається вихованням сина, матеріальної допомоги не надає. Батьки [PERSON]. допомагали сім'ї матеріально. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона знає позивача з дитинства, та їй відомо, що [PERSON] та [PERSON] мешкали з 2006 року разом. [PERSON] не надає постійної матеріальної допомоги дитині, в родині були скандали. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що є знайомим відповідача, останній бажає спілкуватися з дітьми, однак [PERSON], чинить йому перешкоди. Відомо, що [PERSON] надає матеріальну допомогу на утримання дітей, оскільки він підвозив [PERSON] до банкомату для того, щоб він перерахував кошти. Для того, щоб не провокувати конфлікт з [PERSON], відповідач не приходить до дітей. Заслухавши думку сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заявлений позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи у їх сукупності та взаємозв'язку і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що в позов підлягає частковому задоволенню. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 16.10.2012 року, [PERSON] народився 07.10.2012 року, його матір'ю є [PERSON], а батьком [PERSON] (а.с.4). Відповідно до Довідки № 01-30/733 від 26.11.2018 року слідує, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Разом із нею за вказаною адресою мешкають: донька [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO] (а.с.5). Згідно довідки № 36 від 21.11.2018 року, яка видана КЗ «Дошкільний навчальний заклад №3 «Ромашка», [PERSON] відвідує дитячий садок з 17.08.2015 року. За цей час батько [PERSON] не підтримував зв'язок з вихователем, не відвідував батьківські збори та заходи (а.с.6). Як вбачається з довідки № 01-27/168 від 23.11.2018 року, яка видана В.о. директора Комунального некомерційного підприємства Слов'янської міської ради «Центр первинної медико - санітарної допомоги м. Слов'янська», [PERSON] спостерігається в амбулаторії № 5. Зі слів лікаря [PERSON] за медичною допомогою з дитиною звертається мати (а.с.7). Згідно Висновку органу опіки та піклування Слов'янської міської ради №29/01-81 від 15.01.2019 року, мати малолітнього [PERSON] чинить перешкоди у спілкуванні з малолітнім сином батьку дитини. Батько бажає приймати участь у вихованні та утриманні сина. Орган опіки і піклування Слов'янської міської ради вважає недоцільним позбавляти [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO] (а.с.22) Дитинство в Україні охороняється державою (частина третя статті 51 Конституції України). Пріоритетом у правовому регулюванні сімейних відносин є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (частина друга статті 1, частина третя статті 5 Сімейного Кодексу України. Ратифікувавши у 1991 році Конвенцію про права дитини, Україна визнала, що дитині для повного і гармонійного розвитку особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові та розуміння. Відповідно до ч.1 ст. 165 Сімейного Кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відносно своїх дітей батьки мають як права так і обов'язки стосовно її виховання. Так відповідно до приписів ст.150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Згідно зі ст. 164 СК України батьки можуть бути судом позбавленні батьківських прав, якщо вони не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли до нього батьківського піклування, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, засуджені за вчинення умисного злочину проти дитини. Пунктом 6 ч.1 ст.3 Цивільного Кодексу України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах справедливості, добросовісності та розумності. Згідно п.п.15,16 Постанови Пленуму ВСУ №3 від 30.03.2007року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України № 20 від 19 грудня 2008 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування; медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Як вказано в ч.1 ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України"). Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Так, в судовому засіданні встановлена наявність між батьками дитини негативних відносин. Позивач в підтвердження позовних вимог про позбавлення батьківських прав, послалася на те, що, відповідач з 2014 року батьківських обов'язків не виконує, життям, здоров'ям та почуттями сина не цікавиться, жодної часті у його навчанні, вихованні, розвитку, матеріальному утриманні не приймає, що повністю спростовується Висновком органу опіки та піклування Слов'янської міської ради про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO] від 15.01.2019 року № 29/01-81. Крім того, відповідачем було зазначено, що він не має можливості для фізичного спілкування з сином, оскільки він вимушений працювати за кордоном, ця обставина, на думку суду, є причиною того, що відповідач не має можливості належним чином виконувати свої батьківські обов'язки по відношенню до дитини. Таким чином, суд вважає, що позивачем належним чином не доведено ухилення [PERSON] від виховання сина та свідомого нехтування ним батьківськими обов'язками. Не підтверджено належними доказами те, що до відповідача застосовувалися заходи впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. При цьому факт заперечення відповідачем позовних вимог про позбавлення батьківських прав свідчить про наявність у нього бажання піклуватись про свого малолітнього сина. В даному конкретному випадку [PERSON] не доведено належним чином необхідність позбавлення відповідача батьківських прав, не обґрунтовано мету такого позбавлення, а саме позбавлення батьківських прав не відповідає нагальній соціальній потребі та не є необхідним. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов'язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов'язки. Суд зазначає, що позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Жодної з цих обставин на час розгляду судом справи та ухвалення судового рішення не встановлено. Враховуючи викладене,суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], не підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], суд виходить з наступного. За змістом ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 2.,3 ст. 181 СК України). Згідно із вимогами ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд приймає до уваги обставини, що мають значення, а саме: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до положень ст.ст. 183, 184 СК України, розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, а якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. - у твердій грошовій сумі. Згідно із вимогами ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів повинен бути не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З огляду на викладене, оскільки передбачених законом підстав для звільнення відповідача від обов'язку утримання дитини судом не встановлено, з врахуванням встановлених у судовому засіданні обставин, досліджених доказів у їх сукупності, суд вважає, що слід стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання їх малолітньої дитини [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Крім того, відповідач не заперечує щодо стягнення з нього аліментів на утримання сина. На підставі ст. 191 СК України, аліменти з відповідача підлягають стягненню з моменту пред'явлення позову до суду. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає розподіл судових витрат між сторонами , судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач звільнена від сплати судового збору. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Згідно із ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлений на 01 січня 2018 року становить - 1853,00 грн. Згідно із ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви немайнового характеру яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи, що позов в частині стягнення аліментів задоволено, розмір судового збору який підлягає стягненню з відповідача в дохід держави становить 768,40 грн. На підставі наведеного,

Outcome: partial