Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

12 грудня 2019 року Путивльська міська рада звернулась з вищезазначеним позовом, який обгрунтовує тим, що 01 лютого 2007 року [PERSON] за договором купівлі-продажу набув у власність нежитлову будівлю, загальною площею 87,6 кв.м., по [ADDRESS] , що розташована на земельній ділянці, площею 0,0552 га, яка перебуває в комунальній власності. 14 травня 2019 року право власності на вказану нежитлову будівлю за договором дарування від [PERSON] до [PERSON] . Оскільки всупереч вимогам ст.ст. 125, 126 ЗК України відповідачі використовували земельну ділянку без оформлення договору оренди землі, чим міській раді завдаються збитки у вигляді неотриманих доходів (орендної плати), позивач, уточнивши свої вимоги, просить стягнути безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати з [PERSON] за період з 14 травня 2016 року по 14 травня 2019 року в сумі 59806 грн. 94 коп., з [PERSON] за період з 14 травня 2019 року по 1 вересня 2019 року в сумі 5769 грн. 50 коп. Заслухавши пояснення представника відповідача [PERSON] - [PERSON] , який вважає позовні вимоги необгрунтованими та безпідставними у зв`язку з тим, що позивачем неправильно визначено як площу земельної ділянки під будівлею, належною відповідачу, так і коефіцієнт Кф для розрахунку її нормативно-грошової оцінки, а також заявив про застосування позовної давності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі - продажу нежитлової будівлі на аукціоні від 08 листопада 2005 року, [PERSON] було придбано нежитлову одноповерхову цегляну будівлю під літ « Б-1 », загальною площею 86,8 кв.м., сарай під літ «Ж», вбиральню цегляну під літ. «У», що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці Путивльської міської ради. 1 травня 2006 року між Путивльською міською радою та [PERSON] укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого останній було передано в строкове платне користування земельну ділянку для комерційного використання, загальною площею 0,0552 га в тому числі: під капітальною забудовою - 0,0118 га, під тимчасовою - 0,0034 га, під проїздами, проходами, площадками - 0,0399 га, на якій розташоване вищевказане нежитлове приміщення. Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 5 відсотків нормативної грошової оцінки землі, що становить 3 848 грн. 55 коп. на рік. Договір укладено строком на 15 років (а. с. 9-13). За договором купівлі-продажу від 01 лютого 2007 року, [PERSON] придбав у [PERSON] вищезазначене нежитлове приміщення, що знаходиться по [ADDRESS] на земельній ділянці, площею 0,0552 га, яка перебуває в комунальній власності Путивльської міської ради Сумської області та надана у користування, де розташовані: основна будівля - «Б-1», сарай «Ж», вбиральня «У» ( а. с. 6, 7 ). Згідно з п. 11 зазначеного договору купівлі-продажу, нотаріусом було роз`яснено [PERSON] обов`язок укласти договір оренди земельної ділянки з Путивльською міською радою. Проте, договору оренди земельної ділянки [PERSON] не уклав, орендної плати за користування земельною ділянкою не сплачував. 14 травня 2019 року право власності на вказану нежитлову будівлю за договором дарування від [PERSON] до [PERSON] (а.с.26-27). Останній також договору оренди земельної ділянки, на якій знаходиться подароване йому майно, також не уклав. Як убачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, площа земельної ділянки кадастровий №5923810100:02:004:0013 становить 0,0552 га, має цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, належить до комунальної власності, власником зазначена Путивльська міська рада, зареєстровано на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 6 липня 2016 року (а.с.16). Обєкт нерухомого майна, що за договором дарування від 14 травня 2019 року належить [PERSON] , є будівлею нежитловою літ.Б-1 (а.с.26-27). Згідно з актом обстеження земельної ділянки від 23 жовтня 2019 року №23-10/19/7 по [ADDRESS] на земельній ділянці, кадастровий номер якої 5923810100:02:004:0013 , встановлено, що на вказаній земельній ділянці площею 0,0552 га розташовані будівлі та споруди, які на момент обстеженняперебувають у власності відповідача [PERSON] (а.с.47-48). Як убачається з витягу з технічної документації по грошовій оцінці земель від 4 березня 2015 року №881, нормативно-грошова оцінка зазначеної земельної ділянки станом на 1 січня 2015 року становить 215 871 грн. (а.с.44). Відповідно до витягу з технічної документації про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки від 22 березня 2017 року №162/86-17 нормативно-грошова оцінка земельної ділянки кадастровий №5923810100:02:004:0013 становить 382880,08 грн. (а.с.45). Згідно з розрахунком розмір завданих власнику землі збитків [PERSON] за період з 14 травня 2016 року по 14 травня 2019 року становить 59806 грн. 94 коп., [PERSON] - за період з 14 травня 2019 року по 1 вересня 2019 року становить 5769 грн. 50 грн., що визначено відповідно до ставки орендної плати для земельних ділянок під комерційне використання, яка діяла у відповідний період. Відповідно до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Суб`єктами права на землі комунальної власності згідно ст. 80 ЗК України, є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування. Відповідно до статей 122, 123, 124 Земельного Кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі - продажу права оренди земельної ділянки. У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, в якому згідно з частиною 1 статті 21 Закону України "Про оренду землі" визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини 1 статті 96 ЗК України). Використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону (стаття 206 ЗК України). За змістом статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно зі ст. 288 ПК України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (п. 288.1). Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем та визначається на підставі законодавчих актів, тобто є регульованою ціною (п. 288.4, п. 288.5). Оскільки відповідачі не зверталися за оформленням права оренди на земельну ділянку, речові права відповідачів на земельну ділянку не реєструвались, останні не набули належних прав власності або користування щодо земельної ділянки, а тому вони використовують земельну ділянку без достатніх правових підстав. Відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладання договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України. Такі правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, провадження № 14-77цс18. У даній справі предметом позову є стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати. Відповідно до ч. 1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно з положеннями ч. 1 ст.1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи. Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність захисту порушеного права позивача у справі та стягнення з відповідачів безпідставно збережених коштів у вигляді недоотриманої орендної плати за час фактичного користування земельною ділянкою комунальної власності під належним на даний час [PERSON] майновим комплексом. Представником відповідача [PERSON] - адвокатом Грициком Г.О., заявлено про застосування позовної давності. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За змістом ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Ч.5 ст.267 ЦК України передбачено, що порушене право підлягає захисту у випадку визнання судом поважними причини пропущення позовної давності. Позивач звернувся до суду 12 грудня 2019 року, а період, за який він просить стягнути з відповідача [PERSON] безпідставно збережені кошти, очинається з 14 травня 2016 року, що виходить за межі позовної давності. Доводи представника позивача про те, що позовну давність не пропущено, оскільки порушення прав позивача є триваючим, на переконання суду, є безпідставними, оскільки позивачу було відомо про бездіяльність відповідача [PERSON] щодо оформлення права користування земельною ділянкою і жодних перешкод для звернення до суду в межах позовної давності не було. Що стосується заперечень представника відповідача [PERSON] щодо розрахунку суми безпідставно збережених коштів, зокрема, щодо коефіцієнту, що підлягав застосуванню, то вони є непереконливними. Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 19 липня 2017 року у спрві за позовом Путивльської міської ради до [PERSON] про стягнення збитків встановлено, що земельна ділянка, на якій знаходиться майно відповідача, призначена під комерційне використання (а.с.22-25). Після набрання чинності 17 липня 2018 року Наказом Мінагрополітики та продовольства України від 27 березня 2018 року №162, яким внесено зміни до Порядку нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженого Наказом Мінагрополітики та продовольства України від 25 листопада 2016 року №489, такого виду функціонального використання земельної ділянки як «Землі житлової забудови та комерційного призначення» тепер не існує, є тільки вид «Землі житлової та громадської забудови», а поняття комерційного призначення - відсутнє, хоча наявні інші замінюючі види, які є більш деталізованими. Згідно з частиною 5 статті 20 ЗК України види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою. Отже, земельне законодавство розрізняє поняття «категорія земельної ділянки за цільовим призначенням» та «вид використання земельної ділянки в межах певної категорії». Інші доводи представника відповідача також не є підставою для відмови у позові. З огляду на те, що ставка орендної плати за комерційне використання у 2016 році становила 10% від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, а з 2017 року - 5%, з відповідачів слід стягнути безпідставно збережених коштів у вигляді недоотриманої орендної плати за час фактичного користування земельною ділянкою комунальної власності: з [PERSON] у межах позовної давності за період з 12 грудня 2016 року по 13 травня 2019 року з 12 грудня по 31 грудня 2016 року: 215871 грн. (нормативно-грошова оцінка земельної ділянки за 2015 рік) х 1,06 (Кі) х 10% : 365 х 20 = 1253,80 грн. з 1 січня по 31 грудня 2017 року: 382880,08 (нормативно-грошова оцінка земельної ділянки за 2017 рік) х 5% = 19144 грн. з 1 січня по 31 грудня 2018 року: 382880,08 (нормативно-грошова оцінка земельної ділянки за 2017 рік) х 1 (Кі) х 5% = 19144 грн. з 1 січня по 13 травня 2019 року: 382880,08 (нормативно-грошова оцінка земельної ділянки за 2017 рік) х 1 (Кі) х 5% : 365 х 132 = 6923,31 грн. всього 1253,8 + 19144 + 19144 + 6923,31 = 46465,11 грн. з [PERSON] за період з 14 травня по 1 вересня 2019 року: 382880,08 (нормативно-грошова оцінка земельної ділянки за 2017 рік) х 1 (Кі) х 5% : 365 х 110 = 5769,5 грн. Окрім того, у відповідності з вимогами ст.141 ЦПК України, підлягає стягненню на користь позивача в рахунок повернення витрат по сплаті судового збору з [PERSON] 1682 грн. 41 коп., з [PERSON] - 238 грн. 41 коп. враховуючи, що при подачі позову судовий збір був сплачений у мінімальному розмірі, передбаченому законом. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial