Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-25 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовною заявою до ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (далі по тексту - відповідач), третя особа АТ КБ «Експобанк» (далі по тексту - третя особа), відповідно до якого просив визнати недійсним договір кредиту і забезпечення № 212/АК-2007 від 26.07.2007, укладений між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Експобанк» та [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26.07.2007 між ЗАТ КБ «Експобанк» та позивачем укладено договір кредиту і забезпечення № 212/АК-2007 (далі по тексту - Кредитний договір), відповідно до умов якого Банк надає позивачу кредит у розмірі 32 000, 00 доларів США на умовах забезпеченості кредиту, цільового використання, строковості, повернення та платності, відсоткова ставка - 12 % річних від суми кредиту. Позивач вказує, що умови кредитного договору суперечать положенням чинного законодавства, зокрема, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти, як засобу платежу можливо при дотриманні суб`єктами господарських відносин імперативних вимог законодавства, щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії. При цьому, умови кредитного договору є несправедливими, такими, що порушують принцип добросовісності та призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків, направлені на шкоду позичальника як споживача кредитних послуг. Позивач вказує, що несправедливим договір є в частині надання кредиту в доларах США, тобто в іноземній валюті, що є способом зловживання правом відповідача, оскільки всі ризики знецінення національної валюти Банк покладає на позичальника як споживача кредитних послуг, що є порушенням ч. 3 ст. 13 ЦК України. При цьому, використання Банком долара США, як предмету кредитування за споживчим кредитом призводить до погіршення становища позичальника, як споживача порівняно з Банком в разі настання певних подій, що є порушенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», норм ЦК України, та є підставою для визнання кредитного договору недійсним на підставі ст. 215 ЦК України. Крім того, оскільки кредитний договір суперечить чинному законодавству України, то забезпечення зобов`язання за спірним правочином у вигляді накладення арешту на авто позивача направлене на порушення прав та обов`язків останнього. Представник відповідача в своєму відзиві заперечував проти позовних вимог, просив відмовити в їх задоволенні, оскільки Банком було виконані взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, надано кредит. В свою чергу, позивач взяті на себе зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим у останнього перед Банком виникла заборгованість. Так, позивач був ознайомлений з умовами кредитного договору та виконував його певний час. Також позивач був вільний у виборі банківської установи та умов укладення кредитного договору, йому було відомо, що кредит надається в іноземній валюті (долар США). При цьому, останній мав би усвідомлювати, що зобов`язання в гривневому еквіваленті можуть змінитись в бік збільшення. Вважає що твердження позивача про те, що умови договору несправедливі в бік істотного погіршення балансу прав та обов`язків сторін договору, є надуманими. Зазначає, що позивач не надав до матеріалів справи жодного доказу, який би підтверджував ту обставину, що є підстави для визнання кредитного договору недійсним чи того, що діями Банку порушуються права позивача. Представник третьої особи в своїх запереченнях також просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Вказав, що на момент укладення кредитного договору, Банк мав право надавати кредит в іноземній валюті. Крім того, позивач був ознайомлений з умовами кредитного договору та своїм підписом засвідчив згоду з ними. 24.05.2017 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Гуменюк А.І. відкрито провадження по справі, справу призначено до розгляду. 01.09.2017 від представника третьої особи АТ КБ «Експобанк» надійшла заява про застосування строків позовної давності. 01.09.2017 від представника третьої особи АТ КБ «Експобанк» надійшли заперечення на позовну заяву. 06.10.2017 від представника третьої особи АТ КБ «Експобанк» надійшли додаткові заперечення на позовну заяву. 09.10.2017 від представника позивача надійшли додаткові пояснення. Відповідно до Розпорядження керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва № 01-08-1033 від 21.11.17 щодо повторного автоматичного розподілу справи, вказана справа була передана до провадження судді Мальцева Д.О. 22.11 2017 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду. 11.01.2018 від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. 30.04.2018 від представника третьої особи АТ КБ «Експобанк» надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника третьої особи. 07.05.2018 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. з урахуванням змін, внесених до ЦПК України 15.12.2017, справу призначено до розгляду в загальному порядку та призначено підготовче судове засідання. 04.06.2018 від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів. 04.06.2018 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів. 04.06.2018 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. залучено до участі у справі в якості третьої особи ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгрупп». 11.09.2018 від представника позивача надійшло клопотання про заміну неналежного відповідача. 11.09.2018 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. задоволено клопотання представника позивача та замінено відповідача АТ КБ «Експобанк» його правонаступником ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгрупп». 18.09.2018 від представника позивача надійшло клопотання про продовження строку проведення підготовчого провадження. 29.10.2018 від представника відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгрупп». Надійшов відзив на позовну заяву. 13.12.2018 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. залучено в якості третьої особи АТ КБ «Експобанк». 13.12.2018 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. 13.12.2018 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. виправлено описку в ухвалі суду від 13.12.2018 про призначення справи до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором Банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. В судовому засіданні встановлено, що 26.11.2007 між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Експобанк» (правонаступником якого є відповідач) та [PERSON] укладено Договір кредиту і забезпечення № 212/АК-2007, відповідно до умов якого Банк надає Позичальнику кредит у сумі 32 000, 00 доларів США на умовах забезпеченості кредиту, його цільового використання, строковості, повернення та платності, з відсотковою ставкою 12 % річних від суми кредиту. Так, умовами Кредитного договору також визначено, що позичальник повертає кредит у строки, визначені графіком, але не пізніше 25.11.2014. Для забезпечення своїх зобов`язань за Кредитним договором Позичальник передає Банку у заставу наступне майно разом з правом витребування його від будь-яких осіб за правочинами Позичальника: «Mitsubishi Lancer», номер кузова VIN [NUMBER] , рік випуску 2007, д.н.з. [NUMBER] , вартість предмету застави 160 640, 00 грн. Позичальник підписанням цього Договору свідчить, що він не знаходиться під впливом тяжких обставин і умови цього Договору є придатні для Позичальника та не є невигідні нього. Позичальник також підтверджує, що він до укладення цього Договору отримав від Банку повну інформацію про Банк та кредитні умови. 06.03.2018 між Банком та ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгрупп» укладено Договір № 51 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, відповідно до якого до Товариство перейшло право грошової вимоги за Кредитним договором, укладеним в тому числі і з позивачем. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ч. 1 ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відтак, у зв`язку відступленням Банком права вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгрупп», Товариство набуло прав первісного кредитора за Кредитним договором, укладеним між Банком та позивачем. Позивач, обґрунтовуючи зміст позовних вимог, вказує, вказує, що несправедливим договір є в частині надання кредиту в доларах США, тобто в іноземній валюті, що є способом зловживання правом відповідача, оскільки всі ризики знецінення національної валюти Банк покладає на позичальника як споживача кредитних послуг, що є порушенням ч. 3 ст. 13 ЦК України. При цьому, використання Банком долара США, як предмету кредитування за споживчим кредитом призводить до погіршення становища позичальника, як споживача порівняно з Банком в разі настання певних подій, що є порушенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», норм ЦК України, та є підставою для визнання кредитного договору недійсним на підставі ст. 215 ЦК України. Положеннями ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно положень ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст. 3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв`язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову (правова позиція міститься в постанові Верховного суду України від 25.12.2013 року в справі № 6-94цс13). Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму ВС України від 30.03.2012, № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. При цьому суди повинні з`ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року N 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов`язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за цим договором несе споживач. Відповідно до положень ст. 627 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Положеннями ч.1,2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Підтвердженням досягнення згоди з усіх істотних умов договору є підписи представника Банку та безпосередньо Позичальника Ідова С .А . Вказана обставина свідчить про те, що позивач, на момент підписання кредитного договору, був ознайомлений з усіма істотними умовами кредитного договору, в тому числі і з умовою, що кредит надається в іноземній валюті. При цьому, позивачу було також відомо і про те, що зобов`язання необхідно виконувати в іноземній валюті. Своїм підписом на Кредитному договорі позивач підтвердив те, що його воля була спрямована на укладення вказаного договору, а умови є чіткими та зрозумілими для нього. З врахуванням наведеного, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим щодо нього, оскільки при підписанні даного договору позивач ознайомився та погодився з його умовами. Відтак, проаналізувавши умови кредитного договору та встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність у останньому несправедливих умов, а всі твердження позивача з даного приводу судом розцінюються як його спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від його добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов`язань. Інших доказів того, що Кредитний договір на момент укладення його між сторонами, суперечив нормам чинного законодавства, позивачем не надано. Статтею 629 ЦК України передбачено обов`язковість договору до виконання сторонами. Ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Позивачем в свою чергу не надано належних та допустимих доказів в підтвердження обставин, що могли б бути підставою для визнання недійсним кредитного договору. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та враховуючи те, що при підписанні спірного кредитного договору позивач погодився з його умовами, факт отримання кредитних коштів не заперечується стороною позивача, що свідчить про виконання з боку відповідача зобов`язань по кредитному договору, обставин невідповідності положень кредитного договору вимогам законодавства встановлено не було, суд вважає, що підстави для визнання кредитного договору недійсним відсутні, а тому відмовляє в задоволенні позову.

Outcome: dismissed