Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-30 00:00:00

28.08.2017 року Шевченківським районним судом м.Києва було ухвалено рішення в цивільній справі за позовом [PERSON] до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Державне підприємство "Сетам", третя особа: Дочірнє підприємство " Транспортно-експедиційний центр" про визнання електронних торгів та протоколу недійсними та стягнення коштів, яким позов було задоволено частково та стягнуто на користь [PERSON] з Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України грошові кошти, сплачені по лоту 146835 на електронних торгах 08.06.2016 року, в сумі - 31211 грн. 06 коп.; стягнуто на користь [PERSON] з Державного підприємства «Сетам» сплачений гарантійний внесок за проведення електронних торгів 08.06.2016 року по лоту 146835 в сумі - 1642 грн. 69 коп., вирішено питання про розподіл судових витрат. В вересні 2017 року позивач подав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, посилаючись на те, що у вказаному рішенні суду від 28.08.2017 року судом не було вирішено вимоги про стягнення на його користь з відповідачів витрат на правову допомогу в сумі - 3000 грн., які на його думку підлягають стягненню, а тому він просить ухвалити додаткове рішення в цій частині. Заява вмотивована тим, що його представник в судовому засіданні подав докази оплати ним витрат на правову допомогу та акт виконаних робіт. В судове засідання сторона позивача та відповідача 2 та третьої особи не з'явилися, хоча належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи. Присутній представник відповідача 1 в судовому засіданні заперечував проти задоволення вказаної заяви, оскільки усіх необхідних документів для задоволення вказаних вимог надано не було. Частиною 3 ст. 220 ЦПК України передбачено, що суд ухвалює додаткове рішення після розгляду питання в судовому засіданні з повідомленням сторін, їх присутність не є обов'язковою. За таких обставин суд вважає можливим вирішити питання про ухвалення додаткового рішення за їх відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, не знаходить підстав для винесення додаткового рішення у справі про задоволення вимог про стягнення витрат на правову допомогу, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи, ухвалити додаткове рішення у випадку, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Частиною 1 ст. 79 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Частиною 1 статті 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Відповідно до ст. 214 ЦПК України питання про розподіл судових витрат між сторонами обов'язково має бути вирішене судом під час ухвалення рішення суду. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з цим позовом, де в його резолютивній частині просив стягнути з відповідачів судові витрати, пов»язані із розглядом справи. Як вбачається з тексту мотивувальної частини рішення суду від 28.08.2017 у даній цивільній справі, то дійсно судом не було вирішено питання про розподіл судових витрат по справі в частині стягнення витрат на правову допомогу. Вказані вимоги не вирішувались, зважаючи на не зазначення про їх конкретне вирішення у позові шляхом стягнення яких саме коштів та в якому саме розмірі з огляду на наступне. Так, на підтвердження обставин внесення та необхідності стягнення витрат на правову допомогу позивачем під час розгляду справи по суті було надано лише договір на надання правової допомоги від 30.12.2017 року між позивачем та адвокатом Загалець О.М., інші документи. Між тим, будь-яких доказів надання послуг за цим договором протягом розгляду справи в суді з січня 2017 року по час винесення рішення, зважаючи на укладення договору на майбутнє (грудень 2017 року), суду надано не було, а не надано доказів обґрунтування ціноутворення за ним, доказів надання-отримання певних послуг. Тобто у відповідності до вимог ст..ст.10,60,61 ЦПК України позивачем до винесення рішення у справі не було доведено обгрунтованності своїх вимог про стягнення коштів на правову допомогу. Надані представником позивача докази на підтвердження необхідності стягнення коштів правової допомоги після винесення рішення у справі жодним чином не зобов»язують суд приймати їх до уваги при розгляді цього питання про винесення додаткового рішення у справі, тому суд вважає за необхідне ухвалити додаткове рішення, яким відмовити позивачу [PERSON] в задоволенні заяви про стягнення витрат на правову допомогу.

Outcome: dismissed