Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

24.02.2014 року позивачка звернулася до суду з позовом, яким просила скасувати наказ №62 про її звільнення від 13.02.2014 р., поновити її на роботі у відповідача на посаді провідного юрисконсульта з 13.02.2014 р., стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.02.2014 року по дату винесення судом рішення, виходячи з середнього заробітку 272,62 грн., та стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. Позивачка у судовому засідання позов підтримала повністю та суду пояснила, що працювала у відповідача на посаді провідного юрисконсульта з 01.11.1999 р. до 13.08.12 р. Відповідач незаконно звільнив її за прогули 13.08.12 року і рішенням Калінінського районного суду м. Донецька від 15.01.2013 р. вона була поновлена на попередній посаді, яке було залишено без зміни в частині поновлення на роботі рішенням Апеляційного суду Донецької області. Проте, того ж дня 08.04.2013 р. її знов було звільнено по п.1 ст. 40 КЗпП України незважаючи на перебування на лікарняному та порушення процедури звільнення робітників. Рішенням Калінінського районного суду м. Донецька від 12.06.2013 р. вона була поновлена на попередній посаді. 14.06.2013 р. її втретє було звільнено по п.1 ст. 40 КЗпП України та рішенням Калінінського районного суду м. Донецька від 20.11.2013 р. вона була поновлена на попередній посаді, яке було залишено без зміни ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 06.02.2014 року. Після поновлення на роботі 13.02.2014 року її у цей же день було незаконно звільнено наказом №62 по п. 1 ст. 40 КЗпП за скороченням штату. Просила поновити її на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував повністю та суду пояснив, що позивачку було звільнено з дотриманням всіх вимог закону, підстав на її поновлення на роботі не має, у зв'язку з чим просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що з 01.11.1999 року [PERSON] працювала у Державному підприємстві «Шахта імені Горького» на посаді ведучого юрисконсульта. 13.08.2012 року [PERSON] було звільнено наказом №57 по Державному підприємстві «Шахта імені Горького» за прогули. 15.01.2012 року рішенням Калінінського районного суду м. Донецька скасовано наказ №57 від 13.08.2012 року про звільнення [PERSON] за прогули та позивачку поновлено на роботі. 28.03.2013 року рішенням Апеляційного суду Донецької області рішення Калінінського районного суду м. Донецька від 13.08.2012 року в частині поновлення [PERSON] на посаді було залишено без змін. 08.04.2013 року [PERSON] було поновлено на роботі та наказом №151к звільнено у зв'язку з скороченням численності або штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України. 12.06.2013 року рішенням Калінінського районного суду м. Донецька було скасовано наказ №151к про звільнення [PERSON] та поновлено на роботі. 14.06.2013 року [PERSON] наказом №214 поновлено на роботі на посаді провідного юрисконсульта з 08.04.2013 року та наказом № 215 того ж дня була звільнена за ст. 40 п. 1 КЗпП України. 20.11.2013 року рішенням Калінінського районного суду м. Донецька скасовано наказ №215 від 14.06.2013 року про звільнення [PERSON] за прогули та поновлено на роботі. 06.02.2014 року рішенням Апеляційного суду Донецької області рішення Калінінського районного суду м. Донецька від 20.11.2013 року було залишено без змін. 13.02.2014 року наказом ДП Шахта ім.. Горького" №61 [PERSON] поновлено на роботі з 14.06.2014 року на посаді провідного юрисконсульта. 13.02.2014 року наказом ДП Шахта ім.. Горького" №62 [PERSON] була знов звільнена згідно ст. 40 п. 1 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату з 13.02.2014 року. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст. 43 Конституції України кожній людині гарантується право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до ст. 47 ч. 2 КЗпП України у разі звільнення робітника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу від повинен також в день звільнення видати йому копію наказу про звільнення. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст.492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. Згідно ст. 60 ч. 1 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 10 ЦПК України встановлено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов2язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" від 01.11.1996 року №9, роз'яснено конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом та роз'яснено зобов'язання суду забезпечити всім учасникам рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Поряд із цим він може запропонувати позивачеві чи відповідачеві подати додаткові докази, а в разі, коли сторони не в змозі їх зібрати, а без них правильно вирішити справу не можливо, - за клопотанням сторін сам витребувати такі докази. Як вибачається з матеріалів справи ухвалою суду про відкриття провадження від 27.02.2014 року, відповідачу було роз'яснено право надати до початку розгляду справи по суті свої заперечення проти позову із зазначенням доказів, що підтверджують його заперечення. Також у судовому засідання судом роз'яснено права представнику відповідача заявити заяви, клопотання. Проте необхідних доказів, щодо додержання власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, представник відповідача не забезпечив. Так відповідачем не надано до суду доказу повідомлення від 03.11.2011 року позивачки про майбутнє звільнення, на яке він посилався у своїх запереченнях. Крім того, згідно вимог ч.1, 2, 3 ст.492 КЗпП України - вакантні посади пропонуються виключно в день ознайомлення працівника з попередженням про звільнення. Як встановлено з матеріалів справи, відповідачем було запропоновано вакантні посади, лише у наказі від 13.02.2014 року про звільнення позивачки. Також відповідачем не надано суду доказу про доведення власником або уповноваженим ним органом до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці, що також передбачено вимогами ст. 492 КЗпП України, та свідчить про порушення норм трудового законодавства. Крім того, судом береться до уваги наказ №265 від 28.04.2006 року „Про утворення ліквідаційної комісії та здійснення заходів з ліквідації ДП „Шахта ім. М. Горького", згідно п. 5, 5.4, 5.9 якого було встановлено: створити комісію з ліквідації у складі, в тому числі [PERSON], працівників підприємства, не зайнятих у роботах з ліквідації, звільнити за п. 1. ст. 40 КЗпП України із забезпеченням додержання їх прав та інтересів відповідно до законодавства України про працю; оплату працівників ліквідаційної комісії здійснюється за рахунок стягнення дебіторської заборгованості та реалізації майна, яке не потрібно для виконання робіт, що пов'язані безпосередньо з ліквідацією підприємства. При цьому відповідачем не надано до суду доказів, щодо виключення позивачки зі складу зазначеної ліквідаційної комісії. З урахування наведеного суд приходить до висновку про те, що відповідачем порушені норми законодавства України про працю при звільненні [PERSON], згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, та позовні вимоги в частині визнання дії незаконними, скасування наказу та поновлення на роботі визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 235 ч. 2 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган , який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно ст. 61 ч. 3 ЦПК України - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Калінінського районного суду від 20.11.2013 року та ухвалою Апеляційного суду Донецької області був встановлений середньоденний заробіток [PERSON], який складає 272,62 грн. Час затримки розрахунку середнього заробітку в межах заявлених вимог складає з 13.02.2014 року по 19.03.2014 року - 24 робочих днів. 272,62 грн. * 24 робочих днів = 6542,88 грн. сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. Вирішуючи спір про відшкодування відповідачем моральної шкоди, завданої позивачці несвоєчасною виплатою заробітної плати, суд приймає до уваги, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4 - судам необхідно врахувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплата належних йому грошових суми, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, витрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок із відшкодування моральної немайнової шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4 - відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4 - розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до ст.60 Цивільно-процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень проти них. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у розгляді справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі щодо яких виникає у сторін спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено, що відповідачем впродовж тривалого часу порушуються права позивачки, гарантовані КЗпП України, в тому числі рішенням про її звільнення від 13.02.2014 року, яке також визнано судом незаконним, що призвело до моральних та психічних переживань позивачки та є підставою для відшкодування моральної шкоди. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить із засад розумності, приймає до уваги обставини справи, характер діяння відповідача, ступень моральних та психічних переживань позивача з приводу несвоєчасної виплати заробітної плати та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки 3000 грн., задовольнивши позовні вимоги в цій частині частково. А в цілому позов задовольняється судом частково. На підставі ст. 88 ч. 3 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно ст. 4 ч. 1 п. 2 Закону України «Про судовий збір» за подання позову майнового характеру сплачується судовий збір 0,2 розміру мінімальної заробітної плати. Згідно ст. 4 ч. 1 п. 1 Закону України «Про судовий збір» за подання позову немайнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. Таким чином, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь держави мінімального судового збору у розмірі 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial