Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 01759, укладений 26 грудня 2017 року між ним та ТОВ «Сігма Автолізинг», предметом якого було придбання транспортного засобу легкового автомобіля марки/моделі LADA [PERSON], комплектації/модифікації 219010-011-50, обємом двигуна 1,6, типом МТ, приводом переднім, та стягнути з ТОВ "Сігма Автолізинг" на його користь сплачені за договором грошові кошти в сумі 24 000 грн., а також судовий збір в розмірі 640 грн. В обґрунтування позову зазначав, що під час укладення спірного договору представник відповідача повідомила, що потрібно сплатити 24 000 грн. в якості першого лізингового платежу, що складає 10 % від вартості автомобіля, який він сплатив на рахунок ТОВ, однак згодом, після отримання від відповідача наступної квитанції на оплату лізингового платежу, дізнався, що даний платіж є комісією за організацію договору і в разі одностороннього розірвання договору кошти не повертаються. Позивач вважає укладений договір недійсним у звязку з недодержання в момент вчинення правочину вимог, встановлених ст.203 ЦК України, а саме, що договір нотаріально не посвідчений, що суперечить вимогам ст.799 ЦК України. Крім того, оспорюваний договір містить несправедливі умови, визначені ч.4 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки норми вказаного договору порушують принцип добросовісності, призводять до дисбалансу договірних прав та обовязків сторін та завдають шкоди споживачеві. Також [PERSON] посилався на те, що Додаток № 1 до договору лізингу він не підписував. Ухвалою судді від 02 січня 2018 року дану справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 22.01.2018 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому ТОВ просило залишити позов без задоволення з таких підстав. Відповідач вважає, що договір є дійним, оскільки сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, позивач погодився зі всіма умовами договору, відповідно до ст.9 п.п.9.1, 9.6 до зазначеного договору, сплатив 23290 грн., які зараховані як комісія за організацію договору, згідно ст.9 п.п.9.2, 9.3, 9.6 до зазначеного договору позивач також сплатив 710 грн., які зараховані як частина авансового платежу. Визнання усіх умов договору підтверджуються особистим підписом позивача. Крім того, представник відповідача заперечував про неотримання та не підписання позивачем [PERSON] угоди № 1 до договору. Позивач не подав заперечення на відзив, тому ухвалою суду від 15.02.2018 року призначено судовий розгляд справи з викликом сторін. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити. Представник відповідача повідомлений належним чином про час і місце слухання справи до суду не зявився, причини неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. 26 грудня 2017 року між ТОВ «Сігма Автолізинг» та [PERSON] укладено договір фінансового лізингу № 01759. Предметом договору лізингу за п.1.1 договору є транспортний засіб автомобіль марки/моделі LADA [PERSON], комплектації/модифікації 219010-011-50, обємом двигуна 1,6, типом МТ, приводом переднім, рік випуску не вказаний. Пунктом 8.2 договору визначена вартість предмета лізингу, яка складає на час укладання договору 8288 доларів США, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, на фактичну дату укладання договору складає 232900 грн. За умовами договору комісія за організацію угоди - це погоджений сторонами відсоток від вартості предмету лізингу у розмірі 10 %, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладання договору за його організацію протягом строку дії договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір комісії за організацію лізингових платежів, які лізингоодержувач зобов'язаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу (п. 9.1 договору). Пунктом 8.5 договору передбачено, що всі планові платежі, які визначаються у додатку № 1 до даного договору сплачуються лізингоодержувачем на умовах, передбачених цим договором. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно з обмінним курсом долара США до української гривні на фактичну дату зарахування платежу на рахунок лізингодавця. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. У ч.1 ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що фінансовий лізинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). У ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» зазначено, що істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У пунктах 1.7, 4.1 договору сторони обумовили, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом терміну, який становить не більше 90 календарних днів, з моменту сплати останнім на рахунок лізингодавця: комісії за організацію угоди, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4 ст.9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.5 ст.9 даного договору. На підставі п.2.1 договору, останній вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов'язань сторонами за даним договором. Відповідно до п.2.2 договору строк лізингу починається з моменту передачі предмета лізингу та підписання акту приймання-передачі предмету лізингу, та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання акту приймання-передачі предмету лізингу та в останньому місяці сплати лізингового періодичного платежу за додатком №1 до цього договору, якщо інше не передбачено умовами даного договору. Згідно з п.8.1 договору сторони погодили, що лізингові платежі та інші платежі, що підлягають сплаті за цим договором на користь лізингодавця, відображають справедливу вартість предмета лізингу та забезпечують отримання лізингодавцем суми, очікуваної станом на дату виконання договору відповідно до чинного курсу обміну долара США до української гривні за готівковими операціями, встановленого комерційним банком АТ «[PERSON] Аваль» при продажу долару (обмінний курс долара США до української гривні) станом на дату, коли кожен платіж має бути сплачений. З цією метою лізинові платежі, інші платежі, а також будь-які інші платіжні зобов'язання, передбачені цим договором, розраховуються в доларах на змінній основі та мають сплачуватися в українських гривнях за обмінним курсом долара США до української гривні, чинним на дату оплати. Всі планові платежі, які визначаються у додатку № 1 до даного Договору сплачуються лізингоодержувачем на умовах, передбачених цим договором. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно обмінного курсу долара США до української гривні на фактичну дату зарахування платежу на рахунок лізингодавця (п.8.5 договору). Статтею 10 договору встановлений порядок сплати лізингових періодичних платежів, які закріплені відповідними формулами та визначені в додатку № 1 до договору. У статті 12 договору встановлена відповідальність лізингоодержувача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору. Зокрема, у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, повернення предмету лізингу. Згідно з п.12.1 договору у разі розірвання договору лізингоодержувачем поверненню підлягає 80 % сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію угоди в такому випадку поверненню не підлягає. Відповідно до квитанції № 104 від 26 грудня 2017 року [PERSON] на виконання умов спірного договору сплатив 24 000 грн. Призначенням платежу зазначено: авансовий платіж згідно Договору фінансового лізингу № 01759 від 26 грудня 2017 року. Звертаючись до суду з позовом про визнання договору недійсним, пред'явлені вимоги позивач обґрунтовував тим, що оспорюваний договір містить ряд несправедливих умов, які суперечать ст.18 Закону України «Про захист прав споживача» та є свідченням здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики. Так, зокрема, стосовно сплати комісії за організацію (перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення цього договору) та авансу ціни предмету лізингу, які виходять за межі переліку платежів, передбачених Законом України «Про фінансовий лізинг», можливості зміни лізингодавцем вартості предмета лізингу з моменту укладення договору і до повної сплати авансу лізингоодержувачем (п.9.4 договору). Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину). Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 215 цього кодексу. У п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій ст.18 Закону України «Про захист прав сповивачів», так умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). У спірному договорі фінансового лізингу (п.12.1) зазначено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем лізингодавець повертає сплачені кошти з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання в розмірі 20 % від сплаченої суми авансового платежу. У такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається. Крім того, умовами договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень зі стягненням з останнього певних штрафних санкцій, однак таке право у лізингоодержувача умовами договору не передбачено. Зокрема, відповідно до п.12.4 договору максимальний термін повернення грошових коштів згідно п.п.12.1. ст.12 становить 30 банківських днів з моменту отримання лізингодавцем заяви лізингоодержувачу про розірвання договору із зазначенням власних банківських реквізитів, згідно яких повинні бути перераховані грошові кошти, проте відповідальність лізингодавця за прострочення повернення грошових коштів договором не передбачена. Разом з тим, пунктами 12.7, 12.8, 12.9, 12.13, 12.14 договору передбачено, що лізингоодержувач за несвоєчасне внесення лізингових платежів сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на період, за який сплачується пеня, від суми заборгованості за кожний день прострочення, починаючи від дня, наступного за днем оплати поточного лізингового платежу, до дня фактичної оплати цього лізингового платежу включно; процентів за несвоєчасне внесення лізингових платежів лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати лізингодавцю проценти за користування чужими коштами в розмірі 3 % річних від суми заборгованості за кожний день прострочення сплати лізингових платежів, починаючи від дня, наступного за днем оплати поточного лізингового платежу по день фактичної оплати цього платежу включно; за використання предмету лізингу не за призначенням, порушенням п.3.3.6 лізингоодержувач зобов'язаний сплатити штраф у розмірі 3 % від загальної вартості предмету лізингу; за створення перешкод в інспектування предмета лізингу, передбачено штраф в розмірі 5 % від вартості предмету лізингу; за затримку повернення лізингодавцю предмету лізингу встановлено штраф в розмірі 10 % від вартості предмету лізингу; а також у випадку відмови від прийняття предмету лізингу штраф у розмірі 10 % від вартості предмету лізингу, при цьому лізингодавець не повертає лізингоодержувачу сплачені ним на виконання договору кошти. Суд вважає, що встановлена пунктом 10.12 договору умова, що дострокове погашення лізингових платежів може відбуватися не раніше ніж через 12 місяців після підписання акту прийому-передачі предмета лізингу, є обмеженням права споживача на дострокове виконання своїх зобов'язань. В спірному договорі фінансового лізингу, укладеному між сторонами, відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що з аналізу змісту спірного договору фінансового лізингу № 01759 від 26 грудня 2017 року, укладеного між сторонами, вбачається, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (статті 10, 12 Договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Суд вважає, що умови відповідальності сторін за договором, є несправедливим для позивача, як споживача фінансових послуг, адже лізингодавець відповідно до умов договору може не виконувати свої зобов`язання щодо предмету лізингу та при цьому ніякої матеріальної відповідальності за це не нестиме, а лізингоодержувач, при розірванні договору фінансового лізингу внаслідок невиконання лізингодавцем своїх зобов`язань, не має права на отримання всієї суми, яку сплатив на користь лізингодавця, і наслідком цього є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, що суперечить принципу добросовісності договору. Зазначене є підставою для визнання договору недійсним. В силу ч.2 ст.806 ЦК України передбачено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом, а відповідно до вимог ч.2 ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню, про що і зазначено в правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-2766цс15, яка в силу ст.263 ЦПК Україну при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм, викладені в постановах Верховного Суду. Договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України. Згідно ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Доказів того, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, було нотаріально посвідчено, матеріали справи не містять. З урахуванням зазначеного суд приходить до висновку що позовні вимоги обґрунтовані, тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Таким чином, у зв'язку з визнанням недійсним спірного договору фінансового лізингу № 01759 від 26 грудня 2017 року, з ТОВ «Сігма Автолізинг» на користь [PERSON] підлягають стягненню грошові кошти сплачені позивачем на виконання спірного договору за квитанцією № 104 від 26 грудня 2017 року в сумі 24000 грн. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 грн. Між тим, доводи позивача, що він не підписував Додаток № 1 до основного договору та не був з ним ознайомлений не заслуговують на увагу, оскільки представником відповідача надана копія даного Додатку № 1, який засвідчений підписом позивача. Про те, що підпис не належить [PERSON] в судовому засіданні не спростовано.

Outcome: approved