Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, розподіл в натурі земельної ділянки та усунення перешкод у здійсненні прав власника шляхом примусового знесення огорожі і частини забудови. Свої вимоги обґрунтовує тим, що в 1962 році його дід [PERSON] та баба [PERSON] побудували будинок [ADDRESS]. 29.06.1996 року матір позивача [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно з яким вона є спадкоємцем майна [PERSON] До складу спадкового майна увійшли 18/25 частин будинку з відповідною частиною надвірних будівель в [ADDRESS], розташованого на земельній ділянці розміром 965 кв.м., яке належало померлій на підставі свідоцтва про право власності, свідоцтва про право на спадщину, виданих Звенигородською державною нотаріальною конторою 15.08.1986 року. 07.07.2009 року між позивачем та його матір'ю [PERSON] було укладено договір дарування, згідно якого позивач прийняв у дар 18/25 частин будинку з відповідною частиною надвірних будівель в [ADDRESS], розташованого на земельній ділянці розміром 965 кв.м. Право власності на вказане майно було зареєстровано позивачем 03.06.2010 року в Звенигородському виробничому відділку КП ЧООБТІ. Інші 7/25 частин житлового будинку [ADDRESS] належать на праві приватної спільної часткової власності дядькові позивача [PERSON] на підставі договору дарування від 14.02.1975 року, посвідченого Звенигородською державною нотаріальною конторою. Житловий будинок [ADDRESS] розділений на дві частини, має два окремих входи і окремі заїзди. Позивач вказує, що земельна ділянка під домоволодінням площею 965 кв.м. не була розділена між співвласниками будинку у відповідності до їх часток та питання про її розподіл не виникало. В 2013 році позивачу стало відомо про те, що відповідач [PERSON] виготовив державний акт серії ЯК № 729195 на право власності на земельну ділянку площею 475 кв.м. на підставі рішення № 49-2/У від 27.01.2010 року 49 сесії Звенигородської міської ради, що змусило його звернутись до суду. Обґрунтовуючи недійсність зазначеного державного акту позивач послався на порушення, допущені при наданні дозволу на розробку технічної документації на спірну земельну ділянку та недоліки самого акту, а саме невідповідності у площі земельної ділянки та місці її розташування, оскільки рішенням сесії Звенигородської міської ради від 23.12.2009 року № 48-2-У «Про припинення права користування, передачу в приватну власність земельних ділянок» було надано дозвіл на виконання робіт по виготовленню технічної документації зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку площею 400 кв.м для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель [PERSON] за адресою [ADDRESS]. Крім того, межі земельної ділянки відповідача не були погодженні з суміжними власниками та землекористувачами, серед яких і позивач. Крім того, позивач посилається на те, що розмір земельної ділянки наданої у власність відповідача не відповідає вимогам ст. 120 ЗК України, тобто визначений не пропорційно до часток сторін у праві власності на житловий будинок та надвірні споруди. Вимогу про примусове знесення огорожі і частини забудови позивач обґрунтовує тим, що [PERSON] самочинно здійснив будівництво житлової прибудови «А1», кочегарки «а3» по [ADDRESS] та паркану з металевої сітки, що поділяє город та двір будинку. Вказане самочинне будівництво, перешкоджає позивачеві користуватися його частиною земельної ділянки відповідно до часток в будинку. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Уточнили, що просять розділити земельну ділянку між сторонами відповідно до першого варіанту проведеної експертизи, а саме виділити позивачу земельну ділянку площею 677,6 кв.м., а відповідачу - 263,5 кв.м. Також позивач просить стягнути з відповідача судовий збір, сплачений ним при подачі позовної заяви, витрати на правову допомогу та оплату за проведення експертизи. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов не визнали. Подали суду письмові заперечення, в яких просять відмовити у задоволені позову. Відповідач пояснив, що він отримав у власність від свого батька 7/25 частин житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування від 14.02.1975 року. Вказана частина домоволодіння належала його батькові на підставі договору про відведення земельної ділянки в безстрокове користування від 13.06.1956 року. Право власності на дану частину домоволодіння було зареєстроване 21.02.1975 року, після чого земельна ділянка, на якій розташований будинок, була розділена між співвласниками і відповідачу надано близько 0,04 га землі із загальної площі 0,0965 га та побудована огорожа. Також [PERSON] зазначає, що рішенням виконкому йому було надано дозвіл на прибудову до житлового будинку, а відтак вона не є самочинною та підстави для її знесення відсутні. Щодо вимог про визнання недійсним державного акту відповідач посилається на те, що приватизація була ним розпочата ще у 2003 році, що підтверджується рішенням сесії Звенигородської міської ради від 29.05.2003 року № 7-1, а завершена вже у 2010 році. Невідповідності у площі земельної ділянки та місці її розташування є технічною помилкою, що підтверджується відповідною довідкою міської ради від 12.12.2013 року. Представник Звенигородського районного відділу Черкаської регіональної філії ДП «Центр Державного земельного кадастру» Кармоліт В.А. та представник відділу Держземагенства у Звенигородському районі Ямборська Т.В. вважали, що позов підлягає до задоволення частково лише щодо визнання недійсним державного акта з підстав невідповідності розміру земельної ділянки часткам сторін у спільній частковій власності. В іншій частині позов вважали безпідставним. Представники Звенигородської міської ради Добіжа О.О. та Корчевська А.В. при вирішенні спору покладалися на розсуд суду. Добіжа О.О. пояснив, що невідповідності у рішеннях міської ради щодо розміру та розташування земельної ділянки дійсно є описками. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, третіх осіб, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Рішенням виконавчого комітету Звенигородської міської ради № 5 від 24 квітня 1953 року [PERSON] було надано право будівництва на земельній ділянці під [ADDRESS], площею 600 кв.м. На підставі даного рішення 10 травня 1956 року між виконавчим комітетом Звенигородської міської ради та [PERSON] було укладено Договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності, посвідчений 13.06.1956 року, відповідно до якого [PERSON] було надано на праві безстрокового користування земельну ділянку під [ADDRESS], площею 600 кв.м. У 1962 році [PERSON] спільно з [PERSON] на вказаній земельній ділянці по [ADDRESS] було побудовано будинок [ADDRESS]. 14.02.1975 року на підставі договору дарування [PERSON] було подаровано відповідачу [PERSON] 7/25 частин житлового будинку [ADDRESS]. Решта 18/25 частин вказаного житлового будинку після смерті [PERSON] перейшли у власність матері позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 29.06.1996 року. 07.07.2009 року між позивачем [PERSON] та його матір'ю [PERSON] було укладено договір дарування, згідно якого позивач прийняв у дар 18/25 частин будинку з відповідною частиною надвірних будівель в [ADDRESS], розташованого на земельній ділянці розміром 965 кв. м. Право власності на вказане майно позивачем було зареєстровано 03.06.2010 року в Звенигородському виробничому відділку КП ЧООБТІ. Житловий будинок [ADDRESS] розділений на дві частини, має два окремих входи і окремі заїзди. Рішенням сесії Звенигородської міської ради від 29.05.2003 року № 7-1 передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку по [ADDRESS], розміром 400 кв.м. Після прийняття даного рішення [PERSON] за виготовленням технічної документації не звертався. 23 грудня 2009 року рішенням сесії Звенигородської міської ради №48-2/У [PERSON] було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із складання державного акта на право власності на земельну ділянку площею 400 кв.м. для будівництва і обслуговування житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Рішенням сесії Звенигородської міської ради №49-2/V від 27.01.2010 року було затверджено технічну документацію щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку за адресою [ADDRESS] та передано останньому у власність земельну ділянку площею 0,0475га. На підставі рішення Звенигородської міської ради №49-2/V від 27.01.2010 року [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,0475 га, кадастровий номер 7121210100:01:001:1211, серії ЯК №729195 від 12.02.2010 року. Крім того, рішенням виконавчого комітету Звенигородської міської ради виконкому від 20.02.1991 року [PERSON] було надано дозвіл на прибудову до житлового будинку [ADDRESS], а саме: прибудову кімнати площею 16,5 кв.м. та виготовлено будівельний паспорт. У 1995 році, згідно даних технічного паспорту, [PERSON] було здійснено житлову прибудову А1, площею 28,1 кв.м. та а3 площею 20,3 кв.м. до житлового будинку [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки) у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. Уповноважена установа розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку та право постійного користування нею виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно із ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Таким чином, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. При цьому, вимога про визнання неправомірним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності підстав видачі такого рішення. Таку правову позицію було висловлено Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 26 вересня 2012 року (справа N 6-103цс12). Згідно із ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Позовні вимоги мотивовані тим, що спірна земельна ділянка була надана відповідачу з порушенням порядку, визначеного земельним законодавством; оспорений державний акт не відповідає вимогам закону, який діяв на час його видачі. Оскільки [PERSON] набув право власності на 7/25 частин житлового будинку [ADDRESS] 14.02.1975 року, то при визначенні обсягу його прав на користування земельною ділянкою під належним йому майном необхідно керуватися нормами земельного законодавства чинного на момент переходу прав власності на нерухоме майно. Відповідно до ст. ст. 90, 91 Земельного кодексу Української РСР від 08.07.1970 року на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. При переході будівлі у власність кількох осіб земельна ділянка переходить в користування всіх співвласників будівлі. Особи, яким належить будинок на праві спільної власності, користуються земельною ділянкою спільно. Порядок користування нею визначається співвласниками будинку залежно від розміру часток в спільній власності на будинок. Пунктом 5 постанови Верховної Ради УРСР від 18.12.1990 року № 562 «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» встановлено, що громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Згідно з п. 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Аналогічний порядок користування земельною ділянкою особами, які спільно володіють будинком, встановлено і положеннями ст. 42 Земельного кодексу України 1990 року, які діяли на момент переходу права власності на частину будинку до [PERSON] 29.06.1995 року. Відповідно до положень ст. 120 Земельного кодексу України, (в редакції чинній на момент набуття права власності на частину житлового будинку позивачем [PERSON] - 07.07.2009 року) якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди, який набрав чинності, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти, до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього користувача. Таким чином, [PERSON] мав право на частину земельної ділянки, пропорційну його частці у нерухомому майні - 7/25 частин. Враховуючи, що розмір земельної ділянки переданої у постійне користування під житловим будинком складав 600 кв.м., то [PERSON] мала бути надана земельна ділянка розміром 7/25 частин від вказаної площі. Проте, як вбачається з оскаржуваного державного акту, йому була надана земельна ділянка площею 0,0475 га. Доказів набуття права користування/власності співвласниками житлового будинку [ADDRESS] лишків або додаткових земельних ділянок сторонами не надано. Щодо невідповідності оспорюваного державного акту вимогам закону, а саме не узгодження меж земельної ділянки з суміжними землекористувачами, суд зазначає наступне. Посилання позивача на порушення відповідачами п. "б" ч. 2 ст. 198 ЗК України, яким передбачено погодження під час здійснення кадастрової зйомки меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами, як на підставу визнання державних актів недійсними, є необґрунтованим. Відповідно до вказаної статті кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка є частиною державного земельного кадастру. В свою чергу, державний земельний кадастр це єдина державна система земельно-кадастрових робіт, яка встановлює процедуру визнання факту виникнення або припинення права власності і права користування земельними ділянками та містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим цих ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів. Призначенням державного земельного кадастру є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та місцевого самоврядування, а також заінтересованих осіб. Не містять обов'язкових вимог погодження меж земельної ділянки в акті і положення Інструкції «Про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди», затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 4 травня 1999 року № 43. Враховуючи те, що при складанні та видачі державного акту на право приватної власності на землю на ім`я відповідача погодження меж земельної ділянки з позивачем та іншими суміжними землекористувачами діючим на той час законодавством не передбачалося, то сам факт такого не підписання не є перешкодою для реалізації прав відповідача щодо земельної ділянки. Також не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що розмір його частки у праві власності на житловий будинок [ADDRESS] на даний час та на час видачі державного акту був значно більшим, ніж розмір вказаний у правовстановлюючих документах. Збільшення розміру своєї частки відповідач обґрунтовує здійсненням ним прибудов до житлового будинку [ADDRESS], які згідно даних технічного паспорту такі прибудови були здійснені ним у 1995 році. Відповідно до ст. 42 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року (в редакції від 05.05.1993 р. чинній на момент здійснення прибудов) наступні зміни в розмірі часток у спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі, що сталися у зв'язку з прибудовою, надбудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін установленого порядку використання та розпорядження земельною ділянкою. Крім того, право власності на такі прибудови не зареєстроване у встановленому законом порядку. Таким чином, визначаючи розмір земельної ділянки, що переходить до відповідача, відповідно до положень земельного законодавства (ст. 91 ЗК УРСР 1970 року, ст. 42 ЗК України 1991 року) слід виходити з часток у власності, які склались попередньо, тобто з 7/25 частин та 18/25 частин. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що вимога про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №729195 від 12.02.2010 року підлягає до задоволення. Згідно з ч.1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державний реєстратор приймає рішення про скасування запису. Згідно ст. 26 даного закону Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Оскільки суд дійшов висновку про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №729195 від 12.02.2010 року то і вимога про скасування державної реєстрації прав на земельну ділянку надану згідно вказаного акту підлягає задоволенню. При цьому суд не має повноважень вказувати, яким саме способом виконувати скасування такої реєстрації, оскільки це буде втручанням у повноваження відповідно державного реєстратора. Стосовно вимоги про розподіл між позивачем та відповідачем земельної ділянки площею 965 кв.м., розташованої по [ADDRESS] відповідно до часток у праві власності суд зазначає наступне. Як встановлено судом, для будівництва і обслуговування житлового будинку [ADDRESS] надавалася земельна ділянка площею 600 кв.м., що підтверджується Рішенням № 5 виконавчого комітету Звенигородської міської ради від 24 квітня 1953 року та Договором про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності від 10 травня 1956 року. Жодних доказів на підтвердження права користування земельною ділянкою більшої площі сторонами суду надано не було. Враховуючи наведене, суд не бере до уваги висновок експертизи № 2485/13-23 від 11.08.2014 року в частині розмірів і конфігурації можливих варіантів розподілу земельної ділянки по [ADDRESS], оскільки прив`язка вихідних даних за результатами дослідження була здійснена не відповідно до правовстановлюючих документів з первісним планом виділеної присадибної ділянки площею 600 кв.м, яка була фактично виділена, а відповідно до плану присадибної ділянки, площа якої виявилась 941,1 кв.м. та права на яку у зазначеному розмірі не посвідчені жодними документами. Після отримання судом висновку експерта сторони клопотання про призначення у справі повторної, додаткової чи будь-якої іншої експертизи не заявляли. Вимог про розподіл ділянки площею 600 кв.м. позивач не ставив, а тому суд відмовляє у задоволенні вимоги про розподіл земельної ділянки площею 965 кв.м. Стосовно позовної вимоги [PERSON] про зобов'язання відповідача усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення огорожі та частини самовільних забудов, які розташовані на земельній ділянці по [ADDRESS], то суд вважає, що вона не підлягає до задоволення, оскільки є необґрунтованою та передчасною. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно з роз'ясненнями, що містить постанова Пленуму ВССУ від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права, а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно. Отже, за позовом громадянина рішення про знесення самочинного будівництва може бути ухвалено на підставі ст. 391 ЦК України в разі доведеності ним відповідно до вимог ч.3 ст.10 ЦПК України факту створення йому перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном при неможливості усунення цих перешкод в інший спосіб. Посилання позивача на те, що самочинне будівництво здійснене відповідачем [PERSON] перешкоджає йому користуватися його частиною земельної ділянки є нічим неаргументованими і не підтверджуються жодними доказами, оскільки дана земельна ділянка між сторонами не розподілена і доказів порушення його прав як землекористувача не надано. Враховуючи вищенаведені обставини та виходячи з меж заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Вирішуючи питання судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи розмір задоволених позовних вимог з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню лише 114 грн. 70 коп. судового збору та не підлягають стягненню витрати за проведення експертизи, оскільки в задоволенні вимог про розподіл земельної ділянки відмовлено. Відповідно до вимог ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката несуть сторони. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Враховуючи те, що правову допомогу позивачу [PERSON] надавав адвокат [PERSON], а відповідачу [PERSON] - адвокат [PERSON], які готували процесуальні документи та брали участь в судових засіданнях протягом однакового часу, суд вважає, що витрати на правову допомогу слід покласти на сторони. На підставі ст.ст. 81, 116, 118, 120, 125,126, 152, п. 7 Перехідних положень ЗК України (в редакції 2001 року), ст.ст. 90, 91 ЗК УРСР (в ред. 1970 року), ст. 42 Земельного кодексу України (в редакції 1990 року), ст. 328, 376 ЦК України, та

Outcome: partial