Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON], згідно якого просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування 13/100 частини житлового будинку, що складає: літ. «А» - 2-3 жила, 2-2 жила, житловою площею 22,3 кв.м. житлового будинку № 4 по вул. Кристаловського у м. Одесі укладений 19 липня 2005 р. між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстрований у реєстрі за № 2875; повернути [PERSON] 13/100 частини житлового будинку що складає: літ. «А» - 2-3 жила, 2-2 жила, житловою площею 22,3 кв.м. житлового будинку № 4 по вул. Кристаловського у м. Одесі у власність [PERSON] Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є юридично необізнаною, хворою людиною похилого віку та повністю довіряючи [PERSON] під час укладення договору дарування вважала, що укладає договір довічного утримання, згідно якого [PERSON] надаватиме [PERSON] допомогу та здійснюватиме за нею догляд. Позивач зазначив, що вона підписувала договір, але його не читала, документи знаходилися у відповідача, майно не вибуло із володіння позивача, іншого житла у [PERSON] немає. Позивач також зазначила, що довідалася про порушення своїх майнових прав лише в серпні 2010 р., коли звернулась до МБТІ та поновила документи на будинок, тоді їй стало відомо, що фактично нею був підписаний договір дарування. [PERSON] зазначила підставою для визнання договору дарування недійсним її помилку стосовно обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо правової природи цього правочину, прав та обов'язків сторін, оскільки вважала цей правочин договором довічного утримання, відповідно до умов якого інша сторона договору зобов'язувалась здійснювати постійний догляд та утримання. Сторона позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просили суд їх задовольнити, із підстав, зазначених у позовній заяві та зафіксованих технічними засобами судового засідання. Представник відповідача позов не визнав, проти його задоволення заперечував із підстав, викладених у письмових запереченнях проти позову, та зафіксованих технічними засобами судового засідання. Так, сторона відповідача свої доводи обґрунтувала тим, що позивач пропустив строк для звернення з вимогами про розірвання договору дарування. Для застосування строку позовної давності до спірних правовідносин була здійснена відповідна заява. Представник відповідача зазначив, що був укладений договір дарування, а не договір довічного утримання. В зв'язку з чим, до спірних правовідносин вважає необхідним застосовувати норми матеріального права, що застосуються до договору дарування. Тому, представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позову з підстав пропущення строку позовної давності та з підстав не доведення порушення нею вимог, які пред'являються до договору дарування. Суд, вивчивши позовну заяву, заслухавши думку, пояснення та доводи сторін, дослідивши матеріали справи, надані докази, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновків про те, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. По справі встановлені наступні фактичні обставини. 19 липня 2005 року [PERSON] із [PERSON] уклали договір дарування 13/100 частини житлового будинку, що складає: літ. «А» - 2-3 жила, 2-2 жила, житловою площею 22,3 кв.м. житлового будинку № 4 по вул. Кристаловського у м. Одесі, що був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстрований у реєстрі за № 2875. Згідно договору дарування сторони попередньо ознайомились з вимогами цивільного законодавства, щодо недійсності правочинів, перебуваючи при здоровому глузді, ясній пам'яті та діючи добровільно, уклали його в письмовій формі, підписали позивачем та відповідачем, завірений нотаріусом. Згідно положень договору дарування від 19.07.2005 року, вимоги законодавства, щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, роз'яснено нотаріусом; сторони підтверджують, що цей договір не носить фіктивного чи удаваного правочину. Дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального. Вищезазначене підтверджується поясненнями нотаріуса [PERSON], що були надані до суду. Нотаріус [PERSON] зазначила про те, що нею було розяснено позивачу характер правочину, що засвідчується її підписом. [PERSON] діяла без примусу, вільно, розуміла що укладає договір дарування. Процедура посвідчення правочину була дотримана в повному обсязі. Вищевказане також підтверджується поясненнями відповідача, свідків. Із показань свідків необхідність допиту яких була заявлена стороною позивача, не вбачається підстав вважати, що [PERSON] при укладенні правочину помилялася щодо обставин та характеру правочину. Твердження про юридичну неграмотність та похилий вік позивача під час укладання правочину дарування до уваги братися не може. [PERSON] під час посвідчення договору була дієздатною та могла усвідомлювати значення свої дій. До того ж, не знання положень законодавства не може бути підставою визнання договору таким, що вчинений під впливом помилки На підставі цього, суд приходить до висновку, що [PERSON] при укладені договору дарування від 19 липня 2005 року розуміла правову природи цього правочину, права та обов'язки сторін. Позивач не мав підстав вважав цей правочин договором довічного утримання, відповідно до умов якого інша сторона договору зобов'язувалась здійснювати постійний догляд та утримання. Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, коли сторони мають повну уяву не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Як роз'яснено у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зміст договору дарування та його умови було роз'яснено сторонам нотаріусом, дарувальник підтверджував, що розуміє те, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, засвідчила це своїм підписом. Твердження представника позивача про те, що на момент укладення договору позивач не розуміла характер правочину та потребувала постійного стороннього догляду жодними належними доказами не підтверджується, не можна такий висновок зробити і з показань свідків. Між позивачем та відповідачем були довірливі родинні стосунки. Тимчасові непорозуміння, що виникли між сторонами не можуть впливати на законність укладеного договору. Крім того, позивач є матірю відповідачки, іншого житла не має, а тому є закономірним, що вона залишилася проживати в будинку. Представник відповідача заявив про застосування строків позовної давності до позовних вимог про визнання недійсним договору дарування від 19 липня 2005 року та визнання права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] знала про існування договору дарування, оскільки була здатною в повній мірі свідомо ухвалювати рішення, адекватне ситуації, та повною мірою осмислено реалізовувати його; могла повною мірою прогнозувати наслідки своїх дій. Також, показаннями свідків та поясненнями сторін встановлено, що позивач знала про існування договору дарування задовго до 2010 року, а отже, пропустила строк звернення до суду з вимогою про визнання правочину недійсним. Факт розуміння існування договору дарування спростовує доводи щодо не пропущення строку позовної давності. Прз матеріалів справи вбачається, що рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2007 року, яким було розглянуто справу № 2-1122/2007 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні частиною житлового будинку № 4 по вул. Кристаловського в м. Одесі, що належав [PERSON] на праві власності, помітно, що відповідач у даному процесі відкрито використовував передане йому право власності на спірний обєкт.У 2007 році позивач знав про спір щодо майна, а її чоловік [PERSON], виступав на стороні [PERSON] у якості свідка, чим додатково підтвердив факт не оспорення власності, що була передана по договору дарування. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що [PERSON] пропустила строк для звернення до суду з відповідним позовом. Проте, при розгляді справи встановлено, що позовні вимоги не підлягають задоволенню і з підстав відсутності підтвердження доводів, а отже, у задоволенні позовних вимог слід відмовити із причини не доведеності. Суд не приймає до уваги посилання відповідача про факт не проживання відповідача за місцем реєстрації, існування у [PERSON] іншої власності, оскільки це не є підставою для задоволення позову про визнання договору дарування недійсним. Відповідно до вимог ст. ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 4 цієї статті, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно п. 27 зазначеної Постанови, враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст. 58, 59 ЦПК України). Представник позивача не довів суду обставини, на які посилається в позовній заяві, оскільки стороною відповідача відповідні доводи спростовано. Враховуючи наведене, оцінюючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає

Outcome: dismissed