Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

24.07.2013 року прокурор Київського району міста Одеси, який діє в інтересах держави в особі Одеської міської ради та Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просив ухвалити рішення, яким зобов'язати [PERSON] звільнити самовільно зайняту земельну ділянку по [ADDRESS] орієнтованою площею 1000 кв.м., у тому числі частину проїзду громадського користування та схилу, шляхом знесення самовільно збудованої 4-х поверхової будівлі та кам'яної й металевої огорож. А також просив судові витрати покласти на відповідача. Свої вимоги мотивував тим, що прокуратурою Київського району м. Одеси встановлено, що [PERSON] на самовільно зайнятій земельній ділянці орієнтованою площею 1000 кв.м. по [ADDRESS], у тому числі частині проїзду громадського користування та схилу, за відсутності проектно-правової документації та відповідного дозволу інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, виконуються самовільні будівельні роботи з будівництва 4-х поверхової будівлі. Таким чином, позивач посилається на те, що [PERSON], у порушення норм законодавства самовільно зайнята та забудована земельна ділянка в [ADDRESS] з встановленням кам 'яної та металевої огорож та зайняттям частини проїзду громадського користування та схилу, орієнтовною площею 1000 кв.м. Вказана земельна ділянка відноситься до земель комунальної власності, у тому числі частина проїзду - до земель загального користування. Все вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщались належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. У судовому засіданні представник прокуратури позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові. Представник позивача ОМР у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Представник позивача Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області у судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилвся, сповіщався належним чином про час та місце слухання справи, причини неявки суду не відомі, заяв про розгляд справи за його відсутністю до суду не надходило. Згідно з ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, який сповіщений про розгляд справи належним чином, від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача. Відповідно до ст. 225 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Розглянувши доводи та пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст.158 Земельного Кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами і державою виключно відповідно до закону. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування від 31 серпня 2002 року належить 11/50 частин домоволодіння під номером [ADDRESS], та складається в цілому з одного житлового будинку літ «А», загальною площею - 217,8 кв.м., житловою площею - 125,6 кв.м, сараїв літ. «Б», «В», «Д» літніх кухонь літ «Г», «Е», «З» альтанки літ. «Ж», вбиральні літ «И», відображених у технічному паспорті від 09.08.2002 року, розташованих на земельній ділянці площею 1373 кв.м. (а.с.29). Іншими співвласниками вищевказаного домоволодіння є [PERSON] з часткою 12/25, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на домоволодіння №009048 від 28 липня 2000 року та [PERSON] з часткою 3/10, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на домоволодіння № 008666 від 18 липня 2000 року (а.с. 28, та 28 оборот). Спеціалістами Одеського міського управління земельних ресурсів відділу самоврядного контролю за використанням і охороню земель та дотриманням земельного законодавства встановлено, що невідомими особами проведено роботи зі зведення 4-х поверхової житлової будівлі. Також забудовником було самовільно зайнято частину проїзду громадського користування та схилу загальною орієнтовною площею 1000 кв.м. з встановленням кам'яної та металевої огорож. Документи, що посвідчують право власності чи право користування земельною ділянкою у відповідача відсутні, що не відповідає вимогам ст.ст. 125, 126 а також є порушенням ст. 211 ЗК України. За вищевказаним складений акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства №204 від 18.05.2013 року (а.с. 11-14), та листом від 28.05.2013 року за № 01-13/3534 повідомлено прокуратуру Київського районну м. Одеси (а.с. 10). Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно ст. 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою. Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону. 20 травня 2013 року головним спеціалістом відділу оперативного контролю за дотриманням вимог земельного законодавства Державної інспекції сільського господарства в Одеській області Меркуловим Олександром Юрійовичем проведено обстеження земельної ділянки, яка знаходиться за адресою [ADDRESS], про що складено Акт обстеження земельної ділянки (а.с. 18). Результатами обстеження встановлено, що на вищезазначеній земельній ділянці знаходиться 4-х поверхова будівля. Будівельні роботи ведуться. Земельна ділянка огороджена парканом. Також встановлено, що частина схилу орієнтованою площею 0,02 га, який примикає до земельної ділянки огороджена сіткою рабицею. В ході обстеження зроблено фото фіксація. Крім того 18 липня 2013 року головним державним інспектором інспекційного відділу № 1 інспекційного управління в м. Одеса Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області Каширіним Дмитром Юрійовичем проведено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил гр. [PERSON], що мешкає за адресою [ADDRESS], про що було складено відповідний акт. За результатами перевірки встановлено, що на земельній ділянці орієнтованою площею 0,05 га, по [ADDRESS] виконуються самовільні будівельні роботи з будівництва 4-х поверхової будівлі. Проектна-правова документація на виконання будівельних робіт з будівництва 4-х поверхової будівлі за зазначеною адресою відсутня, що є порушенням ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Згідно до ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та п. 2 Порядку виконання будівельних робіт, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 466, будівельні роботи можуть виконуватися замовником після отримання документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або договору суперфіцію та реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт. Відповідно до п. 1 вищевказаного Порядку будівельні роботи - це роботи з нового будівництва, реконструкції, технічного переоснащення діючих підприємств, 'і реставрації, капітального ремонту. Відповідно до п. 9 Порядку замовник (його уповноважена особа) заповнює і подає особисто або надсилає рекомендованим листом з описом вкладення чи через електронну систему здійснення декларативних процедур у будівництві до Інспекції два примірники такої декларації. Згідно до п. 30 Порядку виконання будівельних робіт без відповідного документа, який дає право виконувати такі роботи, вважається самочинним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законом. На підставі зазначених порушень до [PERSON] застосовані штрафні санкції відповідно до ч.7 ст.96 Кодексу України про адміністративні правопорушення та 18.07.2013 року надано припис № 655 щодо зупинення виконання будь-яких будівельних робіт і в термін до 19.08.2013 року привести самовільно збудований будинок у відповідність до вимог містобудівного законодавства України (а.с. 24). Також 18.07.2013 року головним державним інспектором інспекційного відділу № 1 інспекційного управління в м. Одеса Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області Каширіним Дмитром Юрійовичем складено протокол про адміністративне правопорушення стосовно [PERSON] [INFO] (а.с. 25). В подальшому, 23.07.2013 року начальником інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області Рябоконь Петро Мусійовичем винесено постанову № 602, якою визнано [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченою частиною 7 статті 96 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян в сумі 8500 гривень (а.с. 26). Таким чином судом встановлено, що [PERSON] на самовільно зайнятій земельній ділянці орієнтованою площею 1000 кв.м. по [ADDRESS], у тому числі частині проїзду громадського користування та схилу, за відсутності проектно-правової документації та відповідного дозволу інспекції державного архітектурно-будівельного контролю виконуються самовільні будівельні роботи з будівництва 4-х поверхової будівлі. Виходячи зі змісту норми, яка закріплена частиною 1 статті 376 Цивільного Кодексу України, житловий будинок, будинок, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони: збудовані, або будуються без належного дозволу; без належно затвердженого проекту; з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Частиною 7 цієї ж статті встановлено, що у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим, або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, ві дмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Відповідно до ст. 376 Цивільного кодексу України та п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) від 30.03.2012 № 6 самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Крім того, вищевказаною статтею передбачено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) від 30.03.2012 № 6 право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 Ж), землекористувачі (стаття 95 ЗК), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (стаття 1021 ЗК) або з інших передбачених законом підстав. Діями гр. [PERSON] порушено правові і організаційні основи планування, забудови та іншого використання територій, спрямовані на забезпечення сталого розвитку населених пунктів, що, в цілому, суперечить державній політиці в сфері містобудування. Також, зазначеними діями (бездіяльністю) зачіпаються основи місцевого самоврядування, якими згідно ч.І ст. 142 Конституції України є земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст. Статтею 13 Конституції України встановлено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межат території України природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Згідно ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Відповідно до ст.142 Конституції України, ст.60 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме та нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкт їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Статтею 143 Конституції України та п.З ст.60 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Відповідно до п.З ст.16 розділу III „Матеріальна та фінансова основа місцевого самоврядування" Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" матеріальною та фінансовою основою місцевого самоврядування є також: земля, яка знаходиться в комунальній власності територіальної громади міста Одеси, від імені та в інтересах якої права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Відповідно до приписів ст. 12 Земельного кодексу України зокрема, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить:розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. Згідно ч.2 ст. 116 Земельного кодексу України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до ст.121 Конституції України представництво інтересів держави в суді покладається на органи прокуратури України. Державні інтереси закріплюються, як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі державних інтересів є потреба у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на охорону землі, як національного багатства. Наведені вище обставини та законодавчі положення свідчать про необхідність задоволення позовних вимог .

Outcome: approved