Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

28 листопада 2013 року позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що з 13.11.2012 року по 06.02.2013 року позивач працював у Дочірньому підприємстві ДАК «Хліб України» «Криворізькому хлібоприймальному підприємстві» на посаді заступника директора. За час роботи позивача на цій посаді йому нараховано 17111,40 грн. з яких до виплати після належних утримань належить 14021,10 грн. під час звільнення з посади заступника директора вказані грошові кошти йому до цього часу колишнім роботодавцем не виплачено. З 07.02.2013 року позивач був прийнятий у ДАК «Хліб України» на посаду директора одного із структурних підрозділів - Дочірнього підприємства «Криворізьке ХПП». 11.06.2013 року позивач вимушений був подати заяву директору ДАК «Хліб України» про звільнення із займаної посади за згодою сторін, так як вже протягом тривалого часу, в тому числі на момент прийняття позивача на роботу директором вказаного підприємства, у ньому не виплачувалася заробітна плата. Позивач неодноразово, за рахунок власних заощаджень, надавав підприємству позики з метою виконання його зобов'язань. Керівництво ДАК «Хліб України» запрошуючи позивача на роботу, запевняло його в тимчасовості такого фінансового стану підприємства, гарантувало йому достойну та вчасну оплату праці відповідно до законодавства, надання фінансової допомоги дочірньому підприємству, проте, розібравшись із дійсною обстановкою у підприємстві - відсутністю тривалий час належної організації обліку та звітності, забезпечення та організації господарської діяльності, отримавши «у спадок» заборгованість із зарплати, позивач зрозумів, що став жертвою марних обіцянок. Позивач, будучи керівником підприємства, особисто вживав всіх залежних від нього заходів для відновлення його господарської діяльності - за власний рахунок позивач неодноразово був у службових відрядженнях, у зв'язку з чим і подав заяву про своє звільнення із займаної посади. Під час своєї роботи позивач також, як і всі інші працівники підприємства, не отримував заробітну плату. Крім того, у ДП ДАК «Хліб України» «КХПП» не лише не виплачували заробітну плату, але й не повідомляли про загальну суму заробітної плати з розшифруваннями за видами виплат, розміри та підстави відрахувань та утримань із заробітної плати, що належать до виплати. У день звільнення позивач не отримав не лише повного розрахунку від роботодавця, але й навіть йому не було повідомлено про розмір належних йому коштів у зав'язку з чим позивач був змушений подати відповідні заяви керівництву ДАК «Хліб України». За час роботи на посаді директора ДП ДАК «Хліб України» «Криворізьке ХПП» позивачу було нараховано 9324,69 грн. з яких до виплати після належних утримань належить 7727,55 грн. Під час звільнення з посади директора вказані грошові кошти позивач до цього часу колишнім роботодавцем не виплачено. Крім того, за час своєї роботи у ДП ДАК «Хліб України» «Криворізьке ХПП», а також ДАК «Хліб України» позивач набув право на отримання частини щорічної відпустки, проте, як і заробітну плату, компенсацію за дні невикористаної щорічної відпустки позивач не отримав як і не отримав інформації про розмір належної йому компенсації. Також позивачу не виплачено ні авансу, ані навіть добових за час відрядження та не компенсовано його особисті понесені витрати. Про розмір цих виплат колишні роботодавці також не повідомили позивача при звільнені і до цього часу. Порушення відповідачами права позивача на своєчасне отримання в повному обсязі винагороди за працю призвели до душевних перевантажень. В наслідок цього у позивача з'явилося відчуття своєї незахищеності, негативної перспективи у будь-який момент бути позбавленим чесно зароблених грошей, неможливості самостійно планувати подальші дії щодо свого майбутнього у зв'язку із ймовірним позбавленням з чужої волі засобів для існування. Розмір спричиненої моральної шкоди позивач оцінює в 15000,00 грн. (5000,00 грн. - ДП «Криворізьке ХПП» та 10000,00 грн. - ДАК «Хліб України»). 12 лютого 2014 року позивач надав до суду уточнену позовну заяву в частині сум стягнення і просить стягнути з: ДП ДАК «Хліб України» «Криворізьке ХПП» на свою користь відшкодування середнього заробітку за весь час затримки по час фактичного розрахунку в сумі 24072,36 грн. та моральну шкоду - 15000,00 грн.; ДАК «Хліб України» - моральну шкоду 10000,00 грн. та судові витрати. За наслідками розгляду даного позову 10.02.2014 року було ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги [PERSON] було задоволено. 11.03.2014 року ДАК «Хліб України» надано заяву про перегляд заочного рішення, яка ухвалою суду від 24.03.2014 року було задоволено - скасовано заочне рішення та призначено справу до розгляду в загальному порядку. 08.04.2014 року ДАК «Хліб України» надано письмові заперечення на позов, в яких вони зазначають, що викладені позивачем в позовній заяві вимоги є необґрунтованими та не підтвердженими відповідними доказами. Так, згідно статуту ДАК «Хліб України» вказано, що компанія не відповідає за майновими зобов'язаннями акціонерів та дочірніх підприємств. До того ж, позивач ніколи не перебував у трудових відносинах із ДАК «Хліб України». Відносини між компанією та директором підприємства є обмеженими та проявляються лише у процесі призначення та звільнення його з посади, тому вимоги позивача мають бути звернені лише до ДП ДАК «Хліб України» «Криворізьке ХПП». 15.05.2014 року позивач надав заяву про виключення ДП ДАК «Хліб України» і звернення позовних вимог до ДП ДАК «Хліб України» «Криворізьке ХПП». Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримує в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у поданій до суду позовній заяві, на задоволенні позову наполягає, просить справу розглянути без його участі, про що надав відповідну заяву. Відповідач ДП ДАК «Хліб України» «Криворізьке ХПП», будучи у встановленому законодавством порядку увідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання своїх представників не направили, про причини неявки суд не увідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності не подавали. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Суд розглядає справу, у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню по наступних підставах. з 13.11.2012 року по 06.02.2013 року позивач працював у Дочірньому підприємстві ДАК «Хліб України» «Криворізькому хлібоприймальному підприємстві» на посаді заступника директора (а.с. 5-8). За час роботи позивача на цій посаді йому нараховано 17111,40 грн. з яких до виплати після належних утримань належить 14021,10 грн. під час звільнення з посади заступника директора вказані грошові кошти йому до цього часу колишнім роботодавцем не виплачено (а.с. 17). З 07.02.2013 року позивач був прийнятий у ДАК «Хліб України» на посаду виконуючого обов'язки директора Дочірнього підприємства ДАК «Хліб України» «Криворізьке ХПП» (а.с. 55). 11 червня 2013 року позивача було звільнено з посади директора Дочірнього підприємства ДАК «Хліб України» «Криворізьке ХПП» за угодою сторін - п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 56). За час роботи на посаді директора ДП ДАК «Хліб України» «Криворізьке ХПП» позивачу було нараховано 9324,69 грн. з яких до виплати після належних утримань належить 7727,55 грн. Під час звільнення з посади директора вказані грошові кошти позивач до цього часу колишнім роботодавцем не виплачено (а.с. 16). Стаття 116 КЗпП України визначає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Проте, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, в день звільнення підприємство не здійснило з позивачем повного розрахунку і не виплатило йому в повному обсязі заробітну плату. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статтею 2 КЗпП України закріплено - «Право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці», ст. 21 ЗУ «Про оплату праці» - Працівник має право на оплату своєї праці». Відповідно до ст. 21 КЗпП України - «Трудовий договір є угода між працівником і власником, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, а власник, зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату». Статтею 115 КЗпП України передбачено - «Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата», що також закріплено статтею 24 ЗУ «Про оплату праці». Також, відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України - «Власник або уповноважений ніш зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу». «При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення» - стаття 116 КЗпП України. Тобто, судом встановлено, що під час розірвання трудових відносин між позивачем і відповідачем, останній не виконав покладених на нього обов'язків з виплати належних сум працівнику позивачу. Статтею 117 КЗпП України передбачено - «В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку». Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі, трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року №348. Враховуючи вищевказані обставини та норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. Позивач звільнився з підприємства 11.06.2013 року. Остаточний розрахунок з ним не проведений, тобто, строк затримки виплати заробітної плати становить 8 місяців і 17 днів. Середньоденний заробіток позивача становив 108,21 гривень із розрахунку (6601,02 грн./61 день), оскільки згідно довідки № 174 від 28.10.2013 року заробітна плата позивача за два повних останніх місяців роботи: квітень та травень 2013 року, становила 6601,02 грн. Отже, середній заробіток позивача за час затримки виплати заробітної плати становить 26295,03 грн. (із розрахунку 108,21 грн. х 243 дні), однак позивач просить стягнути лише 24072,36 грн. Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача сум моральної шкоди, суд приходить до наступного. Так, відповідно до п.13 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику у справах про стягнення моральної шкоди" та положень ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Враховуючи той факт, що позивачу тривалий час не виплачувались усі належні йому платежі, суд вважає вимогу щодо стягнення моральної шкоди обґрунтованою та доведеною. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", від сплати судового збору звільняються позивачі - за позовами про стягнення заробітної плати,поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин, таким чином судовий збір у розмірі 240,72 грн., а також 250,00 грн. (за вимоги про відшкодування моральної шкоди) підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved