Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

08 квітня 2016 року позивач звернувся в суд з даним позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в якому зазначає, що 12 вересня 2008 року він та відповідач [PERSON] уклали кредитний договір VOL0GR0000000001 згідно якого ПАТ КБ «Приватбанк» зобов'язувався надати [PERSON] кредит у розмірі 19982 доларів США на термін до 12 вересня 2018 року, а останній зобов'язувався повернути кредит та сплачені відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановлених кредитним договором. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання виконав, а [PERSON] взяті на себе зобов'язання своєчасно не виконав, внаслідок чого станом на 29 лютого 2016 року утворилась заборгованість в сумі 118119,36 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язання за вищевказаним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та поручителем [PERSON] було укладено договір поруки. Відповідачам було направлено письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов'язань за договором № VOL0GR0000000001, яка ними була залишена без задоволення. У зв'язку з наведеним, просив стягнути солідарно із [PERSON] та [PERSON] заборгованість у розмірі 110905,73 доларів США, що за курсом 27,05 відповідно до службового розпорядження Національного Банку України від 29 лютого 2016 року складає 3 000 000 грн. за кредитним договором № VOL0GR0000000001 від 12 вересня 2008 року, яка складається із: 18930,55 доларів США заборгованості за кредитом; 22911,08 доларів США заборгованості по процентам за користування кредитом; 6328,60 доларів США заборгованості по комісії за користування кредитом; 62735,50 доларів США пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Також просить стягнути солідарно із відповідачів судові витрати. Відповідач [PERSON] подав до суду заперечення, де він зазначив, що не погоджується із позовними вимогами, так як банк не довів отримання кредиту позичальником, оскільки до позовної заяви не додано жодного документу, який це може підтвердити; меморіальний ордер та заява на видачу готівки з поточного рахунку позичальника відсутні. Поточний рахунок у банку він не відкривав, та готівкових доларів США з нього у касі банку не отримував. Позивач мав право видавати кредит готівковою іноземною валютою тільки з поточного рахунку клієнта, тобто з банківського поточного рахунку, відкритого клієнту в банку відповідно до положень глави 72 ЦК України. За заявою на отримання готівки фізичним особам без відкриття поточного рахунку можна отримати виключно у валюті, або ж кредит у гривні. Позивачем не надано доказів видачі кредиту: договору про відкриття поточного банківського рахунку позичальнику, довідки про рух коштів по поточному рахунку позичальника, належно оформлених договору чи доручень на договірне списання коштів та заяви на видачу готівки - іноземної валюти долара США з поточного рахунку позичальника в касі банку (первісного кредитора) для виконання мети кредитного договору. Сам факт підписання кредитного договору позичальником не робить його боржником. Розрахунок заборгованості позивача базується на його власних припущеннях та не підтверджений первинними документами у відповідності до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Вважає, що його заборгованість перед позивачем базується на неналежних та не допустимих доказах. Вимога банку про стягнення вищезгаданої заборгованості безпідставна, оскільки банк вже звертався до суду із позовом про стягнення цієї ж заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, однак судом було відмовлено. Також зазначив, що у зв'язку з невиконанням вимоги дострокового повернення боргу у зв'язку з простроченням повернення чергової частини позики, строк виконання зобов'язань за кредитним договором настав 04 березня 2010 року на 8 день після отримання позичальником вимоги та її невиконання відповідно до умов договору. Разом з тим, строк позовної давності для пред'явлення даного позову закінчився 22 листопада 2013 року, а тому така пропущена, що є підставою для застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог позивача і є підставою для відмови у позові. У зв'язку з наведеним, посилаючись на окремі норми законодавства та судову практику, просить застосувати наслідки спливу позовної давності до вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 12 вересня 2008 року № VOL0GR0000000001 і відмовити позивачу у задоволенні цього позову до [PERSON] ПАТ КБ «Приватбанк» тричі надавались додаткові пояснення до позовної заяви, де він зазначав, що доказами отримання [PERSON] коштів є надані ним меморіальний ордер на видачу коштів та виписки по рахунку з- якої вбачається, що відповідач здійснював погашення заборгованості за кредитним договором протягом певного часу, тобто йому було відомо на який рахунок сплачувати щомісячні внески, встановлені кредитним договором. Також зазначив, що у кредит можуть бути надані як грошові одиниці України гривні так і іноземна валюта, що виступатиме предметом зобов'язання. Здійснення на даний час банком операцій з наданням кредитів в іноземній валюті у будь-яких сумах та на будь-який строк не вимагає отримання індивідуальної ліцензії Національного банку України. Діюче законодавство не містить прямих заборон щодо неможливості укладення кредитного договору між банком та клієнтом в іноземній валюті, а тому договір не може бути визнаний недійсним із цих підстав. На момент укладення кредитного договору наявність для банків генеральної ліцензії та ліцензії на вчинення валютних операцій не вимагалась. Права банку посвідчували ліцензії на вчинення банківської діяльності та дозвіл на вчинення банківських операцій, у тому числі й у іноземній валюті, що банку мав. Щодо посилання на повторне звернення пояснив, що раніше постановлене рішення не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошових зобов'язань та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених умовами договору, який не припинив свою дію, нарахованих після винесення попереднього рішення суду. Щодо позовної давності зазначив, що датою спливу зобов'язання за даним договором є 12 вересня 2018 року, а тому строки позовної давності банком не порушені, так як він звернувся з позовом 30 березня 2016 року. Стосовно посилання, що банк повинен був укласти договір про відкриття рахунку для обслуговування операцій боржника з іноземною валютою, зазначив, що відповідач знав коли, в якій сумі та на який рахунок необхідно вносити грошові кошти для погашення заборгованості. У зв'язку з цим просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] подав заперечення на додаткові пояснення позивача, а пізніше - додаткові пояснення, де зазначив, що банк не довів отримання кредиту позичальником, оскільки не додав жодного первинного бухгалтерського документа, який може це підтвердити. Зазначив, що у зв'язку з тим, що позивач сам посилається на те, що розрахунок не є належним доказом наявності заборгованості у позичальника, то неможливо дізнатися, яка заборгованість в останнього та які вимоги банку. Раніше постановлене рішення не звільняє боржника від відповідальності, але позбавляє права кредитора на отримання сум, які було заявлено до стягнення за позовом, на підставі якого ухвалено рішення. Щодо пропуску строку позовної давності зазначив, що такий закінчився 22 листопада 2015 року. Також зазначив, що поданий меморіальний ордер не є документом, який підтверджує здійснення оплати позичальником, крім цього він не відповідає встановленим вимогам. Просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності до даних позовних вимог та відмовити у задоволенні позову до [PERSON] Представник позивача при розгляді справи позовні вимоги підтримала повністю та пояснила, що відповідач [PERSON] отримав кредит в доларах США, поручителем виступала його дружина [PERSON] До договору кредиту були укладені договори застави та іпотеки. Через рік після отримання кредиту відповідач був на розстрочці, тобто своєчасно не вносив платежі передбачені графіком погашення кредитних зобов'язань. Банк у 2011 році звертався до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Останній платіж ним був внесений 14 березня 2012 року в розмірі 400 доларів США. Оскільки був укладений договір поруки, то відповідачі несуть солідарну відповідальність. Дія договору закінчується 12 вересня 2018 року і він на даний час не розірваний, а тому відповідачі повинні відшкодувати отримані кошти, заборгованість по відсотках, пені та комісії. Відповідач [PERSON] позов не визнав і вважає, що вимоги банку є безпідставними, оскільки він підписував договір, однак коштів не отримував. Вважає, що позивач не довів позовні вимоги, просить застосувати строк позовної давності і відмовити у позові. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлена про час і місце слухання шляхом публікації оголошення про її виклик в газеті «Волинь нова», до суду не з'явилася, причини неявки не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи від неї не надходило. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача [PERSON], дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Згідно ст. 60 ч. 1 п.1, ч. ч. 2, 3 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом установлено, що 12 вересня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк (далі ПАТ КБ) «ПриватБанк», тобто позивач, та [PERSON] був укладений кредитний договір № VOL0GR0000000001 (т. 1 а.с. а.с. 11-13) згідно якого позивач зобов'язувався надати [PERSON] кредит у розмірі 19982 доларів США на термін до 12 вересня 2018 року, а останній зобов'язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановлених кредитним договором, та графіком погашення заборгованості. В забезпечення виконання зобов'язання за вищевказаним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та поручителем [PERSON] 12 вересня 2008 року було укладено договір поруки № VOL0GR0000000001/1 (т. 1 а.с. 17), згідно якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотки за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Із оглянутих в судовому засіданні оригіналів вищевказаних договорів убачається, що ці договори дійсно були укладені між сторонами і відповідач [PERSON] визнав, що підписував дані документи. Посилання [PERSON] на те, що він не отримував кредитних коштів, спростовуються оглянутими оригіналами ордеру-розпорядження на видачу кредиту від 15 вересня 2008 року та видаткового касового ордеру №152 від 15 вересня 2008 року, де знаходиться підпис отримувача [PERSON], а також розрахунком заборгованості (т. 1 а.с. а.с. 4-6), з якого вбачається, що [PERSON] деякий час сплачував кошти на погашення кредитних зобов'язань. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачами своїх зобов'язань за вищевказаним кредитним договором у них утворилась заборгованість перед позивачем, розмір якої, станом на 29 лютого 2016 року становить 110905,73 доларів США, що становить 3000000 грн. і включає заборгованість за кредитом 18930,55 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом 22911,08 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом 6328,60 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором 62735,50 доларів США. Відповідачі не надали суду доказів, які б спростовували наявність у них боргу перед позивачем. Твердження відповідача [PERSON] про те, що даний позов є безпідставним, оскільки рішенням Камінь-Каширського районного суду від 24 лютого 2011 року відмовлено у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Камінь-Каширська райдержадміністрація як орган опіки та піклування, про звернення стягнення боргу за договором кредиту на предмет іпотеки та виселення відповідачів з квартири зі зняттям їх з реєстраційного обліку у відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Камінь-Каширського РВ УМВС України у Волинській області, про визнання договору іпотеки дійсним, та за зустрічними позовами відповідно [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачки - [PERSON], до «ПриватБанку» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, суд до уваги не приймає, оскільки підстави і предмет вищевказаного позову були іншими ніж у даному позові, зокрема - звернення стягнення боргу за договором кредиту на предмет іпотеки та виселення відповідачів з квартири зі зняттям їх з реєстраційного обліку у відділі у справах громадянства, іміграції та реєстрації фізичних осіб Камінь-Каширського РВ УМВС України у Волинській області, про визнання договору іпотеки дійсним. Покликання [PERSON] на сплив строку позовної давності для звернення з даними позовними вимогами не заслуговує на увагу враховуючи таке. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. В силу ст. 259 ч. 1 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Пунктом 5.5 укладеного кредитного договору передбачено термін позовної давності до вимог про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років. Згідно п. 8.1 вказаного договору кредитні кошти надані на строк з 12 вересня 2008 року по 12 вересня 2018 року включно, тобто строк позовної давності не пропущений. Разом з тим, згідно ст. 258 ч. 2 п. 1 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Враховуючи вказані вимоги закону, пеня підлягає стягненню в розмірі 19573,48 доларів США (70052,35 доларів США (станом на 29.02.2016) - 50478,87 доларів США (станом на 18.02.2015). Щодо валюти виконання грошового зобов'язання, то суд дійшов до наступного. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, проценти). Такий висновок міститься і в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року. Враховуючи, що станом на 07 червня 2017 року, згідно курсу НБУ України 100 доларів США становить 2624,6584 (1 долар - 26,24 грн.), а позивач просить стягнути із відповідачів заборгованість по курсу НБУ станом на 29 лютого 2016 року, коли 100 доларів США становило 2705 грн. (1 долар - 27,05 грн.), суд вважає за необхідне стягнути заборгованість в розмірі 67743,71 доларів США в гривнях по курсу долара на день стягнення такої заборгованості, тобто на день винесення даного рішення, яка буде становити 1 777 594,95 грн. я складається із: - заборгованості за кредитом - 18930,55 долари США, що становить 496 737,63 грн.; - заборгованості по процентам за користування кредитом - 22911,08 доларів США, що становить 601 186,74 грн.; - заборгованості по комісії за користування кредитом - 6328,60 доларів США, що становить 166 062,46 грн.; - пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 19573,48 доларів США, що становить 513 608,12 грн.; Згідно ст. ст. 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Задовольняючи позов, суд, відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України, стягує із відповідачів в рівних частинах на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору (т. 1 а.с. 1) пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. Враховуючи, що позов задоволено на 61,1 % (67743,71 доларів США * 100% : 110905,73 доларів США), суд стягує із відповідачів в користь позивача 27450 грн. сплаченого судового збору (45000 грн. * 61,1% : 100%). На підставі наведеного та

Outcome: partial