Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, який у ході судового розгляду уточнювала, до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири, мотивуючи свої вимоги тим, що 30.07.1977р. між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, у них народилося двоє дітей - [PERSON] та [PERSON]. У 1990 році [PERSON] зібрав свої речі та перестав проживати і вести спільне господарство з [PERSON], при цьому остання не давала свою згоду на розірвання шлюбу навіть після того, як вони з [PERSON] почали проживати окремо. З 1994 року [PERSON] став проживати разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS], разом з ними проживала донька останньої - [PERSON]. Також позивачка після уточнення своїх вимог вже зазначила, що до 2004 року [PERSON] мешкав у квартирі [ADDRESS], тому вважає, що ця квартира була набута подружжям [PERSON] у шлюбі, а саме, [PERSON] була членом ЖБК «Орбіта» і придбала для своєї родини трикімнатну квартиру, виплативши пайовий внесок. [INFO] [PERSON] помер, з моменту його смерті відкрилась спадщина до складу якої, у відповідності до ст. 1218 ЦК України, ввійшли всі права та обов'язки [PERSON], що належали йому на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а саме, майнові права на нерухоме майно, яке належало йому на праві приватної власності: житловий будинок, який знаходиться в [ADDRESS], що належав спадкодавцю на підставі договору дарування №5796 від 25.12.2000р. та 1/2 частка квартири, яка знаходиться в [ADDRESS], що належала покійному на праві спільної сумісної власності подружжя. За час життя [PERSON] склав заповіт на ім'я [PERSON], тому 24.07.2015р. вона звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за заповітом, а 26.12.2015р. до цього ж нотаріуса звернулась з заяво про прийняття спадщини за законом і [PERSON], оскільки у зв'язку з тим, що вона знаходилась у зареєстрованому шлюбі з покійним та є пенсіонером, то вона претендує на обов'язкову частку у спадщині. За цих обставинах та маючи бажання зменшити обсяг спадкового майна 01.09.2015р. [PERSON] подарувала квартиру [ADDRESS], номінальною власницею якої вона була, і 1/2 частка якої належала покійному [PERSON] на підставі права на спільне сумісне майно подружжя набуте ними за час шлюбу, їх спільному синові - [PERSON], і таким чином позбавила спадкоємця за заповітом [PERSON] права на спадкування вищевказаного майна. Вважає, що [PERSON] не мала права розпорядитись 1/2 часткою квартири [ADDRESS] яка належала покійному [PERSON] на праві спільної сумісної власності, оскільки право на цю частку успадкувала за заповітом [PERSON]. Просила суд визнати недійсним договір дарування квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], від 01.09.2015 року та стягнути солідарно з відповідачів на її користь судові витрати. Представники позивачки - адвокат Соботюк В.А. та [PERSON] - у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримали у повному обсязі та пояснили, що оскільки покійний [PERSON] залишив [PERSON] заповіт на все належне йому майно, то на думку спадкоємиці її право на спадкування поширювалось і на 1/2 частку трьохкімнатної квартири [ADDRESS]. Зазначена квартира була відчужена відповідачкою сину покійного [PERSON] - [PERSON], шляхом укладення договору дарування, що відповідач не мала права робити, оскільки після смерті [PERSON] відкрилась спадщина і його спадкоємці повинні були належним чином оформити свої права на спадкове майно, а лише потім розпоряджатись даним майном. Враховуючи, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.07.1977 року, який не було розірвано і на момент смерті [PERSON], тому спірна квартира, яка була придбана в ЖБК «Орбіта» подружжям [PERSON] у шлюбі та оформлена на [PERSON], яка була членом цього кооперативу, є спільною сумісною власністю подружжя. В цьому випадку спадкоємці [PERSON] спадкувала 1/2 частку цієї квартири в наступних частках: [PERSON] - 5/12 часток, як спадкоємець за заповітом, а [PERSON] - 1/12 частку, як спадкоємець, що має право на обов'язкову частку (непрацездатна особа). Однак [PERSON], користуючись тим, що титульним власником вищезазначеної квартири була саме вона, вирішила розпорядитись майном у тому числі і часткою покійного [PERSON], чим і порушила права та законні інтереси [PERSON]. Просили визнати недійсним договір дарування квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], виданий 01.09.2015 року приватним нотаріусом [PERSON]. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Межуєв С.М. - у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав у повному обсязі та пояснив, що спірна квартира не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, наданий кредит на її придбання був погашений особисто [PERSON], оскільки з 1990 року вона вже не проживала з померлим [PERSON] однією сім'єю і це також визнається і підтверджено іншою стороною по справі, також чоловік [PERSON] за життя не претендував на це майно і не вчиняв ніяких дій для цього. Просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] про визнання недійсним договору дарування у повному обсязі. Крім того представник [PERSON] у повному обсязі підтримав позов [PERSON] до [PERSON], який за ухвалою суду від 20.04.2017р. було об'єднано з первісним позовом, про визнання квартири [ADDRESS] такою, що належала [PERSON] до 01.09.2015р. на праві особистої приватної власності, мотивуючи свої вимоги тим, що із свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру від 28.12.1999р. видно, що право власності на квартиру, яка відчужена за спірним договором належала кооперативу «Орбіта» та рішенням виконавчого комітету Бердянської міської ради оформлена за [PERSON]. Дану квартиру вона отримала у власність завдяки перебуванню у будівельному кооперативі, отримала кредит для цього та декілька років його погашала. За змістом ч. 2 ст. 28 КпШС суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Просив суд встановити, що квартира [ADDRESS] до 01.09.2015р. належала [PERSON] на праві особистої приватної власності. У судовому засіданні представники відповідачки [PERSON] - адвокат Соботюк В.А. та [PERSON] - позов [PERSON] не визнали у повному обсязі, вважали його безпідставним та пояснили, що суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід звернути увагу не лише на обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й на те, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці, оскільки подружжя [PERSON] були працевлаштовані, працювали та отримували заробітну плату, яка складала їх сімейний бюджет. Твердження [PERSON], що вона брала кредит для того, щоб придбати квартиру, а потім особисто його виплачувала, не підтверджуються і спростовуються довідкою виданою ЖБК «Орбіта», згідно якої [PERSON] на 01.04.1993р. повністю виплатила пайовий внесок за квартиру [ADDRESS]. Квартиру [PERSON] отримувала на всіх членів сім'ї: чоловіка та їх синів. Також пояснили суду, що покійний [PERSON] приїздив до свого батька, що мешкав в будинку [ADDRESS], який потребував сторонньої допомоги та догляду, іноді залишався ночувати у нього, але основне місце проживання до 2002 року, коли він знявся з реєстрації, у нього було в квартирі [ADDRESS]. За таких обставин вважали, що [PERSON] не надала суду переконливих та належних доказів того, що квартира [ADDRESS] придбана нею в особисту приватну власність за власні кошти, тому просили відмовити їй у задоволенні позову. Третя особа - Приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] - у судовому засіданні пояснила, що до неї звернулася [PERSON], яка мала намір подарувати належну їй квартиру своєму сину, який на той час перебував у РФ, вона роз'яснила їй, що необхідна нотаріально посвідчена довіреність від сина, паспорт громадянина України та ідентифікаційний номер. Потім вона перевірила документи, ніяких сумнівів не було, квартира повністю належала дарувальнику, матір подарувала квартиру сину. Третя особа - [PERSON] - у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи - Реєстраційного відділу виконавчого комітету Бердянської міської ради - у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою [PERSON], знала [PERSON] та [PERSON] з 1984 року. Вони спочатку жили у гуртожитку заводу «Скловолокно», а потім у липні 1989 року [PERSON] з чоловіком та двома синами переїхали на [ADDRESS]. Вони дружили сім'ями, вона бачила це подружжя кожного дня, як сім'я вони прожили за цією адресою разом до 1990 року - на початку року [PERSON] пішов із сім'ї. Він був непоганою людиною, але дуже зловживав спиртними напоями, через що у нього були неприємності вдома та на роботі. А коли у 1990 році він пішов жити до батька в Колонію по вул. Попова, то вона їздила туди з [PERSON] до нього, [PERSON] дуже переживала, що він остаточно спивається, не працює. Він не допомагав ні сім'ї, ні дітям, [PERSON] сама повністю виплачувала за цю квартиру. Ці квартири їм давали від заводу, вселялися на підставі ордеру виконкому, по документам власником був завод, а потім десь 1998 році - власником вже став кооператив, який організував завод, членами кооперативу були працівники заводу. Їм давали кредит на 20 років, який вони погашали. Свою квартиру в подальшому вона сама приватизувала на себе. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що знає [PERSON] з 1983 року, а [PERSON] десь з 1984 року. На вул. Шаумяна у [PERSON] кооперативна квартира, заїхала вона туди у 1989 році з чоловіком та дітьми, але на початку 1990 року [PERSON] пішов із сім'ї, став проживати в будинку свого батька. [PERSON] випивав, ніколи не допомагав ні [PERSON], ні дітям. Шлюб вони не розривали, [PERSON] хотіла щоб у синів був батько, щоб він займався їх вихованням, але той дуже пив. Цю квартиру отримала [PERSON], вона сама за неї виплачувала гроші, хваталася за любу роботу крім заводу, а також їй допомагала її матір. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вони подруги з [PERSON], знає її з початку 80-х років. В липні 1989 року вони засилялись в квартири по вул.Шаумяна, [PERSON] заселялась з сім'єю - чоловіком [PERSON] та синами. [PERSON] трохи пожив там з сім'єю, але він зловживав спиртними напоями та на початку 1990 року пішов жити до свого батька в район Колонія. Він був дуже амбіціозний, цю кооперативну квартиру ніколи не хотів, скептично відносився, оскільки у нього був батьківський будинок. Суд, вислухавши осіб, які беруть участь у справі, свідків, та дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, а позов [PERSON] слід задовольнити за наступних підстав. Так, з наявних у матеріалах справи та досліджених у судовому засіданні письмових доказів, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] з 30 липня 1977 року перебували у зареєстрованому шлюбі (свідоцтво про укладення шлюбу - т.1 а.с.4). Від цього шлюбу мають двох синів - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (т.1 а.с.176). Рішенням виконавчого комітету Бердянської міської Ради народних депутатів № 290 від 03 липня 1989 року було затверджено списки членів житлового-будівельного кооперативу на заселення 141-квартирного будинку ЖБК «Орбіта» по вул.Шаумяна, серед яких є [PERSON] (т.1 а.с.209-210). Для будівництво цього житлового будинку ЖБК «Орбіта» звернулося до Бердянського відділення Промстройбанку з заявою-зобов'язанням на отримання позики у сумі 403 000 крб. (т.1 а.с.211-213, 217-220). Згідно довідки ЖБК «Орбіта» № 135 від 01.12.1999р. [PERSON] за [ADDRESS], виплатила та внесла пайовий внесок у сумі 11865,84 крб. (т.1 а.с.216). Відповідно до свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру, видане 28 грудня 1999 року на підставі рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради № 752 від 24 грудня 1999 року (т.3 а.с.20), квартира [ADDRESS] дійсно належить [PERSON] на праві приватної власності (свідоцтво - т.1 а.с.146, витяг з Державного реєстру - т.1 а.с.147). Також у судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] з 1990 року перестав проживати однією сім'єю та вести спільне господарство з [PERSON], перейшов жити до свого батька у будинок за адресою: [ADDRESS], а з 1994 року став проживати разом з [PERSON] та її дочкою - позивачкою [PERSON]. Ці обставини підтверджені у судовому засіданні показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також письмовими доказами: довіреністю від 05.01.2015р. (т.1 а.с.21), рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22.03.2017р. по справі № 310/3255/16-ц (т.3 а.с.31-35) та дослідженим в судовому засіданні технічним записом ходу судового розгляду по цій справі (т.3 а.с.33-34), зокрема, показами самої [PERSON], де вона зазначала, що в 1990 році [PERSON] зібрав речі і переїхав жити у будинок до батька по [ADDRESS], вона це бачила сама, а також знає про це зі слів матері та сусідів, а з 1994 року [PERSON] став проживати з її матір'ю - [PERSON]; а допитана як свідок [PERSON] пояснила, що вона постійно була поруч з [PERSON], а з 1994 року стала постійно з ним проживати по вул.Попова, він був учасником бойових дій, отримував пенсію, яку він віддавав їй, а вона все готовила, купувала, коли у нього погіршилося здоров'я, то донька по інтернету знайшла його дружину, але та сказала, що більше двадцяти років з ним не жила, також вона сама може підтвердити, що з 1990 року він не жив зі своєю дружиною. Крім того, про ці ж обставини зазначала сама позивачка [PERSON] у своєму первісному позові про визнання договору дарування квартири недійсним. [INFO] [PERSON] помер (свідоцтво про смерть - т.1 а.с.7). Згідно довідки приватного нотаріуса Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] № 84/02-14 від 16.03.2016р. (т.1 а.с.110), після померлого 05.07.2015р. [PERSON] з заявами про прийняття спадщини звернулись: за заповітом від 13.05.2014р. - [PERSON] (заява № 79 від 24.07.2015р.) - та за законом - [PERSON] (заява № 132 від 26.12.2015р.). За нотаріально посвідченим договором дарування від 01 вересня 2015 року [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS] (договір дарування - т.1 а.с.142-143, інформаційна довідка з Державного реєстру - т.1 а.с.64-65) У силу ст. 16 Закону України "Про власність" та ч.1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України), які були чинними на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Аналогічне положення закону закріплено й у статті 60 СК України. Відповідно до ст. ст. 15, 17 Закону України "Про власність" у члена ЖБК виникає право власності на надану йому у користування квартиру при повному внесенні пайового внеску за неї. Тому в разі, коли право на пай, в зв'язку з повною виплатою якого виникло право власності на квартиру в будинку ЖБК, належало й іншим особам (другому з подружжя), останні з цих підстав набувають право власності на квартиру пропорційно їх частці паю в загальній сумі внесеного за квартиру пайового внеску. Частиною 2 ст. 28 КпШС України визначено, що суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Таке ж положень є у ч. 6 ст. 57 СК України, де зазначено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», який втратив чинність з 21 грудня 2007 року, роз'яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до ст. ст. 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Також у п.п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судом роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) , відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. Як було встановлено в ході судового розгляду з 1990 року [PERSON] та [PERSON] стали проживати окремо та перестали вести спільне господарства, тобто із цього часу шлюбні відносини між ними фактично припинені. А за змістом законодавства, що було чинним на час виникнення у [PERSON] права власності на спірну квартиру, спільна сумісна власність членів сім'ї члена житлово-будівельного кооперативу презюмується з моменту початку спільного проживання та початку виплати пайових внесків та існує до того часу, коли між членом житлово-будівельного кооперативу та членами його сім'ї існує спільна сумісна праця, тобто вони проживають однією сім'єю та ведуть спільне господарство з відповідними правами та обов'язками. Враховуючи викладене, суд вважає, що квартира [ADDRESS] набута [PERSON] під час їх окремого з [PERSON] проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, тому є її особистою приватною власністю. За таких підстав суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на квартиру обґрунтовані та підлягають задоволенню. Відповідно до п. 5-1 роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п.6 постанови від 18.09.1987 року № 9 «Про практику застосування законодавства про житлово-будівельні кооперативи» згідно із ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому у користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатися нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинках державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За таких обставин суд вважає, що підстав для задоволення вимог [PERSON] про визнання недійсним договору дарування [PERSON] своєму сину [PERSON] спірної квартири немає, оскільки [PERSON] як власник квартири розпорядилась своїм майном. На підставі викладеного та

Outcome: approved