Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-29 00:00:00

18.10.2016р. позивач - Фрунзівське районне споживче товариство Одеської області звернулося до Фрунзівського районного суду Одеської області з позовом до відповідача - [PERSON] , про визнання договору купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна недійсним на момент вчинення (укладання) із застосуванням наслідків визнання недійсним даного правочину, у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції); визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання протиправним та скасуванням реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, а також про визнання свідоцтва про право власності на нерухомість недійсним, зазначивши третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Затишанську селищну раду Захарівського району Одеської області, Державне комунальне підприємство «Фрунзівське бюро технічної інвентаризації», Реєстраційну службу по Фрунзівському району Великомихайлівського міжрайонного управління юстиції Одеської області, Одеську товарну біржу. 26.10.2016 року Фрунзівським районним судом Одеської області винесено ухвалу про відкриття провадження у справі. У зв`язку із задоволеннями самовідводів суддів Фрунзівського районного суду Одеської області та неможливістю утворити новий склад у вказаному суді, дана цивільна справа передана для розгляду до Красноокнянського районного суду Одеської області. 22.06.2017р. цивільна справа надійшла до Красноокнянського районного суду Одеської області та згідно автоматичного розподілу від 22.06.2017р., справа розподілена на суддю [PERSON] З 09.08.2017 року по 24.07.2018 року справа перебувала на розгляді в Апеляційному суді Одеської області, у зв`язку із поданням апеляційної скарги позивачем на ухвалу Фрунзівського районного суду Одеської області від 09.06.2017р., в частині передачі справи до Красноокнянського районного суду Одеської області, яку 16.07.2018 року постановою Апеляційного суду Одеської області - залишено без задоволення, а ухвалу Фрунзівського районного суду Одеської області від 09.06.2017р. - залишено без змін. 24.07.2018 року цивільна справа надійшла до Красноокнянського районного суду Одеської області. 30 серпня 2018 року в судовому засіданні на підставі п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України провадження по справі зупинено у зв`язку із поданням представником позивача касаційної скарги на постанову Апеляційного суду Одеської області від 16.07.2018 року по справі №517/446/16-ц, прийнятою за результатами розгляду апеляційної скарги позивача на ухвалу Фрунзівського районного суду від 09.06.2017 року, якою було визнано передачу до Красноокнянського районного суду Одеської області законною, а також на вказану ухвалу Фрунзівського районного суду Одеської області. 11.10.2018 року проведено повторний авторозподіл зазначеної справи, так як відповідно до рішення Вищої Ради правосуддя від 27 вересня 2018 року №3008/0/15-18 [PERSON] звільнено з посади судді Красноокнянського районного суду Одеської області у відставку, а наказом голови Красноокнянського районного суду Одеської області №8 о/с/с від 11.10.2018 року суддю [PERSON] відраховано зі штату Красноокнянського районного суду Одеської області. Згідно повторного автоматизованого розподілу, справа розподілена на суддю Чеботаренко О.Л. та 22.10.2018 року прийнята головуючим до провадження. 11 січня 2019 року провадження по справі поновлено на підставі заяви відповідача та справу призначено до слухання. Позивач в позовній заяві свої вимоги мотивував тим, що 07 липня 2003 року між Фрунзівським РСТ та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна - 39/100 частки комплексу магазину «[INFO]», загальної площею 154,6 кв.м., залишковою вартістю 30230 грн., розташованого за адресою: [ADDRESS] . Зазначений договір того ж дня було зареєстровано представництвом Одеської товарної біржі за реєстраційним номером 574-к., при цьому сторони договору не були членами біржі. В подальшому БТІ на підставі даного договору здійснив реєстрацію права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, однак згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №51793769 від 19.01.2016 року, сформованої Одеським міським управлінням юстиції, реєстрація права власності на спірний об`єкт нерухомого майна на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого представництвом Одеської товарної біржі від 07.07.2003 року не здійснювалося, що підтверджується відзивом ДКП «Фрунзівське БТІ», оскільки договір-купівлі продажу не відповідав Тимчасовому положенню «Про порядок державної реєстрації прав», затвердженому наказом Мін`юсту від 07.02.2002 року №7/5, а саме у зв`язку із тим, що даний договір нотаріально не посвідчений. Тому, на думку позивача, договір купівлі-продажу не є належним та допустимим доказом переходу права власності на спірний об`єкт до [PERSON] . Відповідач відмову БТІ міг оскаржити тільки у судовому порядку, однак відповідач звернувся до Затишанської селищної ради з пропозицією про оформлення права власності на спірний об`єкт нерухомого майна. Крім цього, позивач зазначив, що на підставі рішення Виконавчого комітету Затишанської селищної ради Фрунзівського району Одеської області №62 від 26 жовтня 2006 року «Про оформлення права власності на 39/100 частки комплексу - магазину «[INFO]»», відповідачу вказаним органом місцевого самоврядування 30 жовтня 2006 року було видано свідоцтво про право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна, яке в подальшому стало підставою для здійснення ДКП «Фрунзівське БТІ» ще однієї реєстрації права власності за [PERSON] на частку будівлі комплексу магазину. При цьому, на думку позивача , органом місцевого самоврядування свідоцтво про право власності на нерухоме майно було видано із порушенням вимог законодавства. Крім того, спірний договір був укладений всупереч умовам статуту Фрунзівського РСТ, оскільки комплекс -магазин «[INFO]» зарахований до переліку об`єктів основних засобів неподільного майна, тому його продаж мав залежати від затвердження вказаного рішення черговими зборами членів споживчого товариства, однак вищезазначений договір купівлі-продажу був укладений споживчим товариством, від імені якого діяла голова правління на підставі рішення виконавчого органу - правління споживчого товариства, що є підставою для визнання його недійсним. Крім того об`єкт нерухомого майна був проданий на вкрай невигідних умовах для товариства. Позивач зазначив, що відповідач набув право власності на об`єкт нерухомого майна - на частку будівлі комплексу-магазину з порушенням вимог чинного на той момент законодавства, а тому просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу спірного об`єкта нерухомого майна, визнати недійсним та скасувати рішення органу місцевого самоврядування про оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна, визнати недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнати протиправним та скасувати реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, здійсненої ДКП «Фрунзівське БТІ» 09 липня 2003 року та 30 жовтня 2006 року. Стосовно строку перебігу позовної давності, то позивачем зазначено, що про обставини, які пов`язані з оформленням права власності відповідача на об`єкт нерухомого майна , позивач дізнався з висновків ревізії, проведеної ревізійною комісією Спілки споживчих товариств Одеської області від 25.02.2015 року. 17.11.2016 року відповідачем було подано заперечення проти позову, в яких той просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі та вважав, що вимоги позивача щодо визнання договору купівлі-продажу недійсним є безпідставними, оскільки ним було продавцю (позивачу) передано кошти за об`єкт нерухомості до підписання вищезазначеного договору; крім того, дієздатність та правоздатність осіб, що підписали договір, та повноваження представника були перевірені. Стосовно скасування договору купівлі-продажу у зв`язку із тим , що він нотаріально не засвідчений нотаріусом, відповідач у запереченні зазначив, що на час укладення оспорюваного договору законодавством обов`язковість нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу була передбачена лише щодо договорів, предметом, яких був житловий будинок. Поряд з тим, була передбачена можливість встановлення законодавчими актами спеціального порядку набуття права власності та укладення договорів купівлі-продажу на біржі без їх подальшого нотаріального посвідчення та здійснення на їх підставі державної реєстрації права власності. Крім того, на думку відповідача, в позові та додатках відсутні докази та посилання на фактичні обставини, які могли б свідчити про наявність підстав для визнання спірного правочину недійсним. Стосовно вимоги позивача про визнання недійсним та скасування рішення і свідоцтва органів (актів) місцевого самоврядування, то відповідач зазначає, що визнання актів органів місцевого самоврядування та органів державної влади на право власності недійсним не передбачено законодавством, так як цей документ за своїм змістом не є правочином. Крім того, на думку відповідача, наявні підстави для застосування строків позовної давності, оскільки позивач, як юридична особа набуває та здійснює свої права й обов`язки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належить контроль, які ведуть облік результатів діяльності товариства, складають статистичну інформацію та адміністративні дані. При цьому ревізії фінансово-господарської діяльності споживчих товариств, спілок та підпорядкованих їм підприємств проводяться не рідше одного разу в квартал (три місяці) їх ревізійними комісіями або контрольно-ревізійним апаратом відповідних спілок чи аудиторськими організаціями. Тому, на думку відповідача, позивач мав можливість дізнатися про своє, на думку останнього, порушене право, не рідше ніж раз в квартал, а тому перебіг строку позовної давності, з врахуванням укладення оскаржуваного договору та реєстрації права власності за відповідачем на початку третього кварталу, фактично розпочався не пізніше ніж з початком перебігу наступного, четвертого кварталу, тобто з 01 жовтня 2003 року, а тривалість загальної позовної давності три роки. Що стосується вимоги про скасування рішення органу місцевого самоврядування про оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, враховуючи, що в даному випадку орган місцевого самоврядування не виступав як власник майна і тому позов у цій частині вимог має розглядатися місцевим загальним судом як адміністративним. Крім того, на думку відповідача, вимоги в частині визнання протиправними та скасування реєстрації права власності Державним комунальним підприємством «Фрунзівське БТІ» на об`єкт нерухомого майна від 09.07.2003 року та від 30.10.2006 року також не можуть бути розглянуті в порядку цивільного судочинства, оскільки даний спір є публічно-правовим та підсудний окружному адміністративному суду. 15.12.2016 року позивачем було подано уточнену позовну заяву, в якій серед учасників справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору зазначено державного реєстратора Захарівської районної державної адміністрації Захарівського району Одеської області замість Реєстраційної служби по Фрунзівському району Великомихайлівського міжрайонного управління юстиції Одеської області. 19.01.2017 року позивачем подано заяву-клопотання про збільшення розміру вимог майнового характеру в межах тієї ж матеріально-правової відносини (предмета позову) на підставі того, що позивач звернувся із позовом про визнання права власності на підставі ст.392 ЦК України, а саме захисту існуючого права власності позивача, а не наміру набуття вказаного права за рішенням суду (підставою для його виникнення). 08.04.2019 року представником позивача було подано уточнення до позовної заяви, із врахуванням того, що позовна заява подана позивачем ще в серпні 2016 року, а протягом цього часу відбулись зміни в державних органах та органах виконавчої влади, в результаті чого сторони ,які зазначалися в позовній заяві або взагалі припинили свою діяльність, або їх назву змінено. В уточненій позовній заяві позивачем зазначено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Затишанську селищну раду Захарівського району Одеської області, Комунальне підприємство «Захарівське бюро технічної інвентаризації» Захарівської районної ради Одеської області, Одеську товарну біржу. Таким чином, третю особу - Реєстраційну службу по Фрунзівському районі Великомихайлівського міжрайонного управління юстиції в Одеській області було виключено із кола учасників справи, оскільки дана юридична особа на даний час ліквідована. 09.04.2019 року представником відповідача до суду було подано заперечення проти уточнення до позову, в якому сторона відповідача підтримує свою позицію, викладену в запереченні на позовну заяву та водночас звертає увагу на непослідовність та суперечливість позиції позивача, у зв`язку із тим, що позивачем та його представниками в позовній заяві та уточненнях до позовної заяви зазначається про відсутність, на їх думку, вчинення державної реєстрації речових прав 09.07.2003 року на підставі оспорюваного договору №574-к від 07.07.2003 року, при цьому однією із позовних вимог є саме скасування такої неіснуючої державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. 17.04.2019 року від представника позивача надійшла відповідь на заперечення проти уточнення до позову відповідача, в яких сторона позивача зазначила, що доводи, викладені в запереченні стороною відповідача, є необґрунтованими, оскільки укладення споживчим товариством, від імені якого діяла голова правління, договору купівлі-продажу спірного об`єкта неподільного (громадського) майна, яке не підлягало продажу, на підставі рішення виконавчо-розпорядчого органу - правління споживчого товариства , є підставою для визнання його недійсним. Крім того, договір було укладено без відома загальних зборів пайовиків споживчого товариства. У зв`язку із вищевикладеним, на думку сторони позивача, зміст договору купівлі-продажу спірного майна прямо суперечить законодавству, чинному на момент укладення договору, та цілям діяльності споживчого товариства, зазначеним в Статуті в редакції чинній на час укладення договору та оформлення права власності на спірний об`єкт нерухомого майна. Щодо застосування строків позовної давності, то стороною позивача у відповіді на заперечення зазначено, що у зв`язку із тим, що оспорюваний договір є недійсним правочином, а отже не тягне за собою виникнення цивільних прав, то такі позови пред`являються без обмеження строків позовної давності; крім того, у відповіді також зазначено, що про обставини, які стосуються оформлення права власності на спірний об`єкт ,позивачу стало відомо 25.02.2015 року з висновків проведеної ревізії. 04 липня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача у судове засідання не з`явилася, однак від неї до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, при цьому представником було зазначено , що стороною позивача надані всі документи та докази, позовні вимоги сторона позивача підтримує, вважає їх доведеними та обґрунтованими та просила суд їх задовольнити у повному обсязі /т.3, а.с.242/. Тому справа розглянута у відсутність позивача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Затишанської селищної ради Захарівського району Одеської області в судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність /т.3,а.с. 243/. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - КП "Захарівське бюро технічної інвентаризації" Захарівської районної ради Одеської області в судове засідання не з`явився, однак від нього до суду надійшла заява, в якій він просив розглянути справу у його відсутність. Позов не визнає. /т.3, а.с. 213/. Тому судове засідання проведено у відсутність представників третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Затишанської селищної ради Захарівського району Одеської області та КП "Захарівське бюро технічної інвентаризації", що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Одеської товарної біржі в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином /т.3, а.с.249/. Тому суд визнає причини його неявки неповажними, і тому судове засідання ,відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України ,проведено у його відсутність. У судовому засіданні відповідач та представник відповідача, позов не визнали та підтримали свою позицію, викладену у запереченнях та відзиві на позов, доповнивши, що Косюк С.Г. , як посадова особа, яка діяла від імені позивача Фрунзівського РСТ, зверталася з заявою про прийняття РСТ членом товарної біржі; повноваження на реалізацію майна були надані їй як постановою обласної спілки споживчих товариств, так і постановою загальних зборів членів районного споживчого товариства, тому ці обставини вказують, що всі вимоги законодавства при укладенні договору були дотримані, тобто Косюк С.Г. мала повноваження на реалізацію, споживспілка була членом товарної біржі. Крім того, представник відповідача зазначив, що БТІ була проведена державна реєстрація права власності на майно, що також підтверджує, що договір законний. [PERSON] повторно здійснив перереєстрацію права власності у 2006 році, більше 12 років відкрито користувався цим майном, здійснював там підприємницьку діяльність, за цей час жодних заперечень з боку Фрунзівського РСТ, не було. Тому, на думку сторони відповідача, підстав вважати договір недійним та скасування державної реєстрації права власності на майно, належне відповідачу, немає. Крім того, щодо проведення ревізії представником позивача у 2015 році, то, на думку сторони відповідача, прослідковується недобросовісність дій позивача, так як вказана ревізія була проведена з метою отримання передумови для звернення до суду, що позивачу начебто не було відомо про неправомірні дії голови райспоживспілки на реалізацію майна спілки. При цьому в матеріалах справи є документ про те, що облспоживспілка надавала право голові райспоживспілки на реалізацію майна. Тому сторона відповідача вважає, що даний акт ревізії не може бути належним і допустимим доказом по справі, бо за ним не було реального настання результатів цієї перевірки, тобто притягнення до відповідальності за перевищення службових повноважень винної особи, проведення службового розслідування і т.д., а дана перевірка стала лише приводом для того, щоб можна було ставити питання перед судом про поважність пропуску строку позовної давності звернення до суду з цим позовом. Щодо посилання позивача на те, що договір не посвідчений нотаріально, то представник відповідача зазначив, що оскільки придбане майно не належало до житла, то законодавством, чинним на час укладення угоди, не передбачалось нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу цього майна. Тому представник відповідача вважав, що позов є необґрунтованим, позивачем не доведено, що було допущено порушення норм чинного законодавства при укладенні оскаржуваного договору, підстави вважати даний договір недійсним відсутні, а відтак, і немає підстав скасовувати державну реєстрацію права власності на майно відповідача, тому просив у позові відмовити у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до наступного. Згідно договору №574-К купівлі-продажу нерухомого майна від 07.07.2003 року, укладеного на Одеській товарній біржі, Фрунзівське районне споживче товариство в особі Косюк С.Г. продало, а [PERSON] придбав за 7968 гривень 39/100 частки магазина «[INFO]», який розміщений за адресою: [ADDRESS] . (т.1, а.с.21- 22). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.07.2003 року, серія ВАА №482510 ,номер витягу 955266, номер запису 5 в книзі 1, на підставі договору купівлі-продажу №574-К від 07.07.2003 року, укладеного на Одеській товарній біржі, за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на 39/100 частки комплексу, магазину «[INFO]», розташованого за адресою: [ADDRESS] . ( т. 1 , а.с. 23). На підставі рішення виконавчого комітету Затишанської селищної ради Фрунзівського району Одеської області №62 від 26.10.2006 року «Про оформлення права власності на 39/100 частку будівлі комплекс-магазину «[INFO]» за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] » оформлено право власності на 39/100 частки будівлі комплекс-магазину «[INFO]» та зобов`язано Фрунзівське БТІ зареєструвати та видати свідоцтво на право власності на 39/100 частки будівлі комплекс-магазину «[INFO]» (т.1, а.с. 24). 30.10.2006 року [PERSON] виконавчим комітетом Затишанської селищної ради було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме 39/100 частку комплексу, магазину «[INFO]» за адресою: [ADDRESS] (загальна площа 446,0 кв.м.; частка складає 39/100, загальною площею -154,6 кв.м., торгівельною площею - 99,6 кв.м. (т.1, а.с. 25). 30.10.2006 року на підставі свідоцтва про право власності, серія [NUMBER] , 39/100 частку комплексу, магазину «[INFO]» за адресою: [ADDRESS] ., Державним комунальним підприємством «Фрунзівське бюро технічної інвентаризації» зареєстровано за [PERSON] , реєстраційний номер 1715995. (т.1, а.с. 26). Відповідно до квитанції Ощадбанк №2823/063 від 07.07.2003 року [PERSON] було сплачено 492,48 грн. в якості сплати за реєстрацію нерухомості за договором 573-К та по договору 574-К (т.3 а.с. 126). При цьому обставини щодо укладення 07 липня 2003 року між Фрунзівським РСТ та [PERSON] договору купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна - 39/100 частки комплексу, магазину «[INFO]» за адресою: [ADDRESS] ., зареєстрованого представництвом Одеської товарної біржі за реєстраційним номером 574-к, та державної реєстрації права власності вказаного нерухомого майна в ДКП «Фрунзівське БТІ» на підставі рішення виконавчого комітету Затишанської селищної ради Фрунзівського району №62 від 26.10.2006 року, підтверджуються вищевказаними матеріалами справи та визнані сторонами, а тому у відповідності до ч.1 ст.82 ЦПК України вважаються встановленими і не підлягають доказуванню. Предметом спору є питання стосовно того, чи були допущені при здійсненні вказаних правочинів порушення вимог цивільного законодавства, чи є підстави для визнання цих правочинів недійсними та приведення сторін в первісний стан, а також чи є підстави для визнання реєстрації права власності на нерухоме майно за відповідачем [PERSON] незаконною та її скасування. Стосовно вимоги позивача про визнання договору купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна недійсним на момент вчинення (укладання) із застосуванням наслідків визнання недійсним даного правочину, у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) , суд прийшов до наступного висновку. Так , позивач у позовній заяві та уточненнях до позовної заяви зазначає, що договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений на Одеській товарній біржі, підлягає нотаріальному посвідченню, що зроблено не було, і саме з цих підстав його слід визнати недійсним. Разом з тим ,відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України ,право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На час укладення спірного договору купівлі-продажу, питання власності були врегульовані Законом України «Про власність». Частиною 2 ст.12 вказаного Закону передбачено, що громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Законодавчими актами України може бути встановлено спеціальний порядок набуття права власності громадянами на окремі види майна, а також види майна, що не може перебувати у власності громадян (ч. 4 ст.13 Закону України «Про власність»). У відповідності до ст. 224 ЦК УРСР, який був чинним на час купівлі-продажу нерухомого майна, за таким договором продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 47 ЦК УРСР , нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Так, наприклад ,договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин (ч.1 ст.227 ЦК УРСР). Що стосується реєстрації купівлі-продажу об`єктів нерухомості, які не є житловими будинками, то у ЦК УРСР таких імперативних норм не існувало. При цьому , відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору), угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Згідно п. 9 Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на об`єкти нерухомого майна, Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно (затвердженого наказом Міністерства юстиції України 28.01.2003 р. № 6/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.01.2003 р. за № 66/7387), договори відчуження нерухомого майна, які не підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню , є підставою для здійснення реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна. Таким чином, на час укладення спірного договору купівлі-продажу 39/100 частки комплексу магазину «[INFO]», обов`язковість нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна, окрім житлових будинків, не вимагалось, оскільки чинним на той час законодавством була передбачена можливість встановлення законодавчими актами спеціального порядку набуття права власності, а також можливість укладення договорів купівлі-продажу на біржі без їх подальшого нотаріального посвідчення та здійснення на їх підставі державної реєстрації права власності. При цьому слід зазначити , що ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом ч.ч. 3,4 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку про те, що в матеріалах справи відсутні докази, з посиланням на фактичні обставини, які мають значення для вирішення справи по суті, та які б свідчили про наявність підстав для визнання спірного договору купівлі-продажу нерухомого майна - 39/100 частки комплексу магазину «[INFO]» недійсним. Що стосується доводів позивача, що договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна, зареєстрований на товарній біржі 07.07.2003 року укладений сторонами, які не є членами цієї товарної біржі і не мали право укладення договорів на біржах, суд прийшов до такого. Згідно довідки від 16.11.2015 року, виданої головою правління Фрунзівського РСТ Косюк С.Г. , Фрунзівське районне споживче товариство не було членом Одеської товарної біржі і у зв`язку з тим не сплачувало вступні та членські внески, передбачені статутом біржі та Правилами біржової торгівлі (т.1 а.с. 95). При цьому, як вбачається із копій заяв від 07.07.2003 року на ім`я директора Одеської товарної біржі, Косюк С.Г. та [PERSON] були написані заяви про прийняття їх в члени біржі із статусом «Н» із оплатою вступного внеску (т.3 ,а.с. 127). Така копія була надана 09 квітня 2019 року представником відповідача при подачі заперечень проти уточнення до позову . Однак у відповіді на заперечення проти уточнення до позову , яку подано до суду представником позивача 17.04.2019 року ,останній жодним чином не заперечив факту наявності такої заяви./ т.3,а.с.148-149/ Таким чином, суд прийшов до висновку, що доводи позивача з приводу того, що Фрунзівське РСТ не було членом Одеської товарної біржі, а тому не мало права укладати біржову угоду, є безпідставними, оскільки зазначені доводи спростовуються текстом договору, згідно якого обидві сторони є членами Одеської товарної біржі, а також заявами про прийняття в члени Одеської товарної біржі [PERSON] та представника Фрунзівського РСТ Косюк С .Г., які позивачем не оспорені. При цьому суд бере до уваги, що вище вказана довідка Фрунзівського РСТ № 192 від 16 листопада 2015 року, підписана головою правління Фрунзівського РСТ Косюк С.Г. після проведення ревізії, за результатами якої на неї як на Голову правління споживчого товариства, покладено обов`язок повернути у власність споживчого товариства реалізовані об`єкти нерухомого майна, в тому числі і 39/100 частки комплексу магазину «[INFO]», шляхом подання позовної заяви про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на дане нерухому майно, і яка є особою, особисто заінтересованою у позитивному результаті розгляду справи. Об`єктивних даних, які б підтверджували вказану в довідці інформацію матеріали справи не містять, а в силу ч.5 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, апріорі без вступу сторін у члени Одеської товарної біржі і без сплати членських внесків, спірний договір купівлі-продажу не міг бути посвідчений Одеською товарною біржою, що визнавалось сторонами протягом майже 13 років і заперечень вони з цього приводу не заявляли, незважаючи на те, що представником продавця виступала та ж голова правління Фрунзівського РСТ Косюк С.Г. Позивач також в позовній заяві та в уточненнях до позовної заяви зазначає, що продаж 39/100 частки комплексу магазину «[INFO]», яка була предметом договору купівлі-продажу між сторонами 07.07.2003 року, був проведений із порушенням законодавства, що підтверджується результатами ревізійної перевірки, оскільки комплекс магазину «[INFO]» віднесений до першої групи Фрунзівського РСТ, які зараховуються до об`єктів неподільного громадського майна, з посиланням на Постанову зборів уповноважених членів Фрунзівського РСТ від 28 березня 2001 року та Переліку об`єктів основних засобів першої групи. Однак суд вважає, що така позиція позивача не ґрунтується на нормах прав та не відповідає обставинам справи, встановленим у судовому засіданні, виходячи з наступного. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. У відповідності до ст.263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Так, постановою від 28.03.2001 року «Про перелік об`єктів основних засобів споживчого товариства ,його підприємств, зборів які зараховуються до неподільного та подільного майна», прийнятою зборами уповноважених членів Фрунзівського споживчого товариства, що підтверджується протоколом зборів уповноважених пайовиків Фрунзівського районного споживчого товариства від 28.03.2001 року, затверджено перелік об`єктів основних засобів споживчого товариства, його підприємств, які зараховуються до неподільного громадського майна уповноважених членів Фрунзівського споживчого товариства (т.1, а.с.81-83). Як вбачається із додатку до постанови зборів уповноважених членів Фрунзівського споживчого товариства від 28.03.2001 року «Про перелік ОЗ неподільного майна», в переліку об`єктів основних засобів першої групи райспоживспілки, її підприємств, об`єднань, які зараховуються до неподільного громадського майна Фрунзівського Райспоживтовариства за інвентарним номером 012 зазначений Торговий комплекс «Затишшя», залишкова вартість якого - 30230 грн. (т.1, а.с. 84). Відповідно до довідки від 22.09.2015 року №78, виданої Фрунзівським РСТ, залишкова вартість 39/100 частки комплексу магазину «[INFO]» смт Затишшя станом на 01.01.2003 року, згідно бухгалтерських документів складає 30230 грн. (т.1, а.с. 94). Однак ,згідно зі звітом про експертну оцінку вартості приміщення магазину (торгового комплексу) в смт. Затишшя, Фрунзівського району Одеської області, складеного Котовським МБТІ / експертом по оцінці Консул М.Е./, замовником якого було Фрунзівське РСТ, ринкова вартість об`єкта оцінки - приміщення магазину загальною площею 154,6 кв.м. Фрунзівського районного споживчого товариства в с. Затишшя Фрунзівського району Одеської області станом на 04.06.2003 року (із ціллю відчуження) , складає 7968 грн. (т.1, а.с. 27-39). Як вбачається із спірного договору купівлі-продажу нерухомого майна від 07.07.2003 року, вартість 39/100 частки комплексу магазину «[INFO]» останнього складала 7968 грн., які продавець отримав до підписання цього договору ,в той час як згідно вищевказаного Переліку об`єктів основних засобів вартість всього комплексу магазину «[INFO]» станом на 28.03.2001 року складала 30230 грн. Слід звернути увагу, що згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №913594 від 03.07.2003 року, вартість вказаної 39/100 частки комплексу магазину «[INFO]», яка на той час належала Фрунзівському РСТ, тобто за 4 дні до укладення спірного договору купівлі-продажу, також складала 7968 грн. Зазначені обставини свідчать про недостовірність даних вищевказаного Переліку об`єктів основних засобів, в які входить також комплекс магазину «[INFO]», та вартість якого станом на 28.03.2001 року складала 30230 грн., оскільки цей перелік спростовуються наявними у справі доказами. Крім того, відповідно до постанови правління Одеської облспоживспілки №208 від 28.08.2001 року , голові правління Фрунзівського РСТ було дозволено продати, в тому числі, частину магазину «Промтовари» с.Затишшя /балансова вартість 10000/, який відноситься до «делимой части» / цитата/ / т.1,а.с.159-160/. У зв`язку із вищезазначеним, суд прийшов до висновку про те, що вказаний об`єкт нерухомого майна 39/100 частки комплексу магазину «[INFO]», підлягав продажу на підставі рішення правління Фрунзівського РСТ та рішення вищестоящого органу, тобто Одеської обласної споживчої спілки, як то передбачено ч.2 ст. 50 Статуту Фрунзівського РСТ. Суд також вважає, що задоволенню не підлягають і інші вимоги позивача, а саме щодо визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування про оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання протиправним та скасування реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, здійсненої ДКП «Фрунзівське БТІ» 09 липня 2003 року та 30 жовтня 2006 року, оскільки вказані вимоги є похідними від основних щодо визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу 39/100 частки комплексу магазину «[INFO]» від 07 липня 203 року. Доводи сторони позивача, що реєстрація права власності на спірний об`єкт нерухомого майна на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого представництвом Одеської товарної біржі від 07.07.2003 року не здійснювалася та посилання, як на доказ, на відзив на позовну заяву Фрунзівського БТІ від 26.11.2015 року, адресованого на адресу Господарського суду м. Києва, не відповідають дійсності, адже у матеріалах є відповідний витяг від 09.07.2003 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно ,проведеної на підставі саме договору купівлі-продажу №574-К. Крім того, у матеріалах справи наявний лист КП «Захарівського БТІ», що право власності [PERSON] на 39/100 частки комплексу магазину «[INFO]» спочатку було зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу, а в подальшому 30.10.2016 року - на підставі свідоцтва на право власності виданого виконавчим комітетом Затишанської селищної ради в обмін на договір купівлі-продажу. Крім того, позивач ,водночас із доводами про відсутність вчинення державної реєстрації речових прав 09.07.2003 року на підставі оспорюваного договору, просить суд скасувати неіснуючу, на думку позивача, державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, чим суперечить сам собі. При цьому позивачем не зазначено та не надано доказів, які саме неправомірні дії були допущені ДКП «Фрунзівське БТІ» при реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, здійсненої ДКП «Фрунзівське БТІ» як 09 липня 2003 року, так і 30 жовтня 2006 року. Тому суд вважає, що ДКП «Фрунзівське БТІ» при реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, здійсненої 09 липня 2003 року та 30 жовтня 2006 року, діяло у відповідності до вимог чинного законодавства і жодних порушень останнього не допустила. Також позивачем ні в позовній заяві, ні в уточненнях до позовної заяви не було вказано, які порушення допустив виконавчий комітет Затишанської селищної ради при винесенні рішення №62 від 26 жовтня 2006 року при оформленні права власності [PERSON] на 39/100 частки комплексу магазину «[INFO]», та які були допущені порушення законодавства при видачі Свідоцтва про право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна за [PERSON] від 30 жовтня 2006 року. Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.11 Закону України «Про місцеве самоврядування», виконавчі комітети сільських, селищних, міських рад - є виконавчими органами місцевого самоврядування, що виконують власні та делеговані повноваження місцевого самоврядування , визначені Конституцією України, цим та іншими Законами. Частиною 6 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» визначено, що виконавчий комітет в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету ради, з питань віднесених до власної компетенції виконавчих органів ради можуть бути скасовані відповідною радою (ч.9 ст.56 Закону). Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції та законам України визнаються незаконними в судовому порядку (ч.10 ст.59 Закону). Підставами для скасування акту в судовому порядку є його невідповідність вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акту недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акту прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Відповідно до підпункту 10 пункту «б» статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), до делегованих державою повноважень виконавчих органів ради віднесено облік та реєстрація відповідно до Закону об`єктів нерухомого майна незалежно від форм власності. Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.182 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч.4 ст.182 ЦК). За змістом ч.ч.2,1 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Абзацом 3 ч.2 ст. 331 ЦК України передбачено, що якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. У відповідності до ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ,у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. З огляду на викладене та враховуючи, що підстав для визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу майна від 07.07.2003 року, матеріали справи не містять, підстав для визнання всіх інших позовних вимог матеріали справи також не містять, оскільки кожний із державних органів - виконавчий комітет Затишанської селищної ради та ДКП «Фрунзівське БТІ» діяли чітко в межах своїх повноважень та у відповідності до вимог чинного на той час законодавства. Крім того, позивач у своїх вимогах просить суд визнати недійсними та скасувати рішення виконавчого комітету Затишанської селищної ради № 62 від 26.10.2006 року, а також свідоцтва про право власності за відповідачем [PERSON] на 39/100 частки комплексу магазину «[INFO]» від 30.10.2006 року, при цьому позивачем не враховано, що вказане рішення і Свідоцтво не є правочинами, а тому визнання їх недійсними є безпідставним. Таких правових позицій дотримується Верховний Суд України, які викладені в Узагальненні судової практики «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2008 року, згідно яких, зокрема, некоректним є застосування цього терміну до нормативно-правових актів - у цьому випадку може йтися про їх нечинність або неправомірність (незаконність, протиправність), а також до документів, якими оформлюється, підтверджується право, оскільки право не може бути недійсним - воно або є, або ні. Відповідно, за правилами недійсності правочинів не можна визнавати документи, які за своїм змістом не є правочинами. Вбачається, що до таких документів слід відносити, наприклад, рішення органів державної влади; свідоцтва (про право власності на житло, про право на спадщину, про придбання майна з публічних торгів, державний акт на земельну ділянку, ордер тощо); рішення, записи про реєстрацію (реєстрація домоволодіння, актів громадянського стану); протоколи загальних зборів господарських товариств, рішення загальних зборів громадських об`єднань, розпорядження про реєстрацію за місцем проживання фізичної особи та багато інших документів (акт приймання-передачі, товарний чек). Тобто, визнання акту органів місцевого самоврядування та органів державної влади на право власності недійсним не передбачено законодавством, так як цей документ за своїм змістом не є правочином. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання протиправною та скасування реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна . Щодо поновлення позивачу строку позовної давності, суд прийшов до такого. Так, на час укладення спірного договору купівлі-продажу ст.ст.71, 76, 80 ЦК 1963 року регулювалися питання позовної давності, якими передбачалося встановлення загального строку для судового захисту прав особи три роки. Обов`язкове застосування судом позовної давності, перебіг якої починається з дня виникнення права на позов і сплив якої є підставою для відмови в позові. У відповідності до ч. 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК 2003 року правила Цивільного кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, установлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим кодексом, тобто до 1.01.2004 року. В іншому випадку до правовідносин повинні застосовуватися норми ЦК 1963 року. Позовна давність, відповідно до ст.256 ЦК України- це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом. Згідно зі ст.257 ЦК України, загальна позовна давність установлюється тривалістю три роки. За змістом наведених норм права, для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому, норма ч.1 ст.261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, отже, обов`язок доведення моменту, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Оскільки позивач як юридична особа набуває та здійснює свої права й обов`язки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль. Як було зазначено вище, і вбачається з матеріалів справи, інтереси Фрунзівського РСТ при укладені спірного договору купівлі продажу від 07.07.2003 року, а також при пред`явленні даного позову від 18.10.2016 року, представляла одна і та ж особа - голова правління Фрунзівського РСТ Косюк С.Г., що свідчить про безспірну обізнаність керівництва вказаного РСТ про укладений договір купівлі-продажу. Крім того, вищестояща організація - Одеська облспоживспілка - також була обізнана про укладення спірного договору купівлі-продажу, оскільки своєю постановою погодила продаж комплексу магазину «[INFO]». З доводами позивача про те, що про порушення його прав спірним договором купівлі-продажу він дізнався лише після отримання результатів ревізії щодо дотримання правлінням Фрунзівського РСТ діючих статутних вимог і нормативних документів при реалізації основних засобів /об`єктів нерухомості «Комплекс магазин «[INFO]», «[INFO]», складів будівлі контори Затишанського оптово-роздрібного міжрайскладу, заготівельного складу від 25.02.2015 року/, в яких вказано про порушення Законів України «Про кооперацію», «Про споживчу кооперацію» і діючих на час продажу нормативних документів Укоопспілки, і висновок про те , що вищевказані об`єкти підлягають поверненню у власність Фрунзівського РСТ, згідно діючого законодавства України, суд погодитись не може, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України «Про споживчу кооперацію», в редакції Закону № 3047-ІІІ від 07.02.2002 року, тобто чинного на час укладення договору та на час розгляду справи по суті, споживчі товариства та їх спілки ведуть облік результатів своєї діяльності, складають статистичну інформацію та адміністративні дані у порядку, встановленому законодавством, і несуть відповідальність за їх достовірність Ревізії фінансово-господарської діяльності споживчих товариств, спілок та підпорядкованих їм підприємств проводяться їх ревізійними комісіями (ревізорами) або контрольно-ревізійним апаратом відповідних спілок чи аудиторськими організаціями (ч.2 ст.15 Закону України «Про споживчу кооперацію»). У п. 41 Статуту Фрунзівського РСТ зазначено, що засідання ревізійної комісії проводиться в міру необхідності, але не рідше одного разу в квартал. Крім того, вказано, що ревізійна комісія може безпосередньо передавати матеріали судово-слідчим органам за фактами порушення посадовими особами споживчого товариства чинного законодавства, нормативних актів Укоопспілки, якими завдано шкоди споживчому товариству. Всі викладені обставини безспірно свідчать про те, що позивач неодноразово мав можливість дізнатись про своє порушене право, не рідше ніж раз на квартал, а отже, перебіг строку позовної давності, з врахуванням укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу та реєстрації права власності за відповідачем на початку третього кварталу, фактично розпочався не пізніш ніж з початком перебігу наступного, четвертого кварталу, тобто з 01 жовтня 2003 року. При цьому будь-яких документів , які б свідчили про те, що вищий орган Фрунзівського споживчого товариства, або правління Спілки споживчих товариств Одеської області проводили б службове розслідування щодо неправомірних дій посадових осіб при укладанні договорів відчуження, або зверталися б до правоохоронних органів з приводу перевищення службових повноважень або зловживання службовим становищем посадових осіб, причетних до відчуження вищевказаного майна, або звернення до суду з позовами до інших, крім [PERSON] , осіб з приводу оскарження аналогічних договорів, суду не надано та може свідчити, на думку суду, про вибірковість об`єктів нерухомості, відносно яких позивач звертається до суду /що, беззаперечно, є правом позивача/, або вибірковість осіб , до яких слід звертатися з позовами про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, однак, у такому разі, метою звернення до суду не є захист права власності позивача. При цьому слід наголосити на тому, що з моменту набуття права власності на 39/100 частку комплексу магазину «[INFO]» за вказаним договором купівлі-продажу, [PERSON] відкрито володів, розпоряджався та користувався належним йому на праві власності майном, починаючи з 07.07.2003 року. Разом з тим, суд зазначає, що застосування судом наслідків спливу строку позовної давності можливе лише у разі обґрунтованості позову і визнання права позивача порушеним і таким, що підлягає захисту. Однак, так як суд прийшов до висновку про те, що права позивача щодо укладення спірного договору купівлі-продажу 39/100 частки комплексу магазину «[INFO]» від 30.10.2006 року не порушені, а також не порушені права позивача і подальшою реєстрацією права власності [PERSON] на вказаний об`єкт нерухомості, здійсненої ДКП «Фрунзівське БТІ» 09 липня 2003 року, як і не порушені права позивача винесенням рішення органу місцевого самоврядування про оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна, з подальшим оформленням Свідоцтва про право власності за [PERSON] на нерухоме майно, а саме на 39/100 частки комплексу магазину «[INFO]» від 30.10.2006 року, а також реєстрацією права власності на об`єкт нерухомого майна 30 жовтня 2006 року. З цих підстав, та враховуючи, що суд відмовляє в задоволені позовних вимог через їх безпідставність, наслідки спливу строку позовної давності до спірних правовідносин не застосовуються. Що стосується доводів відповідача з приводу того, що позовні вимоги про визнання незаконними рішення виконавчого комітету Затишанської селищної ради №62 від 26 жовтня 2006 року «Про оформлення права власності на 39/100 частку комплексу магазину «[INFO]» за [PERSON] », визнання незаконним Свідоцтва про право власності, мають розглядатись за правилами КАС України, то вони є помилковими, оскільки в даному випадку спір виник з приводу права на нерухоме майно між сторонами, а не у зв`язку з виконанням однією із сторін функцій владних повноважень по відношенню до іншої сторони. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку проте, що в задоволенні позовних вимог Фрунзівському РСТ слід відмовити у повному обсязі. Відповідно до ч.1, п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. При цьому стороною відповідача клопотань про відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи до суду не подано та відповідних доказів не надано, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з позивача відповідних коштів.

Outcome: dismissed