Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому вказує, що 17 травня 2003 року між нею позивачем [PERSON] і відповідачем - [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований Виконкомом Потоківської сільської ради Жмеринського району Вінницької області, про що в книзі реєстрації актів про одруження 2003 року травня місяця 17 числа зроблено запис за № 3. Під час їхніх сімейних відносин у них народився син - [PERSON], [INFO], який на даний час проживає з нею і вона його утримує. У них з відповідачем різні погляди на уклад подружнього життя, різні інтереси, в кожного з них своя точка зору на обов'язки подружжя. Відповідач фактично не цікавився сімейним життям, участі у вихованні сина не приймав і не приймає. З серпня місяця 2016 року вони разом з відповідачем, як сім'я не проживають і не підтримують ніяких сімейних стосунків через захоплення та зловживання її чоловіком спиртними напоями. Вона тривалий час намагалась зберегти сім'ю, однак це приводило до конфліктних ситуацій. Просить розірвати шлюб. Стягнути з відповідача [PERSON] на її користь судові витрати пов'язанні з поданням даного позову: 640 гривень 00 копійок судового збору та 2406 гривень за надання правової допомоги. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала, просить позов задоволити з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] позов визнав, згоден на розірвання шлюбу, проте зазначив, що фізичного насиля до позивачки не застосовував, сплачувати їй судові витрати не згоден. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. 17 травня 2003 року сторони уклали шлюб, що стверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.4). Мають сина - [PERSON], [INFO], що стверджується свідоцтвом про його народження (а.с. 7). Відповідно до ст.112 ч. 2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберегти шлюб з відповідачем. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то, відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Наведені на обґрунтування позову обставини, що спонукали позивачку наполягати на розірванні шлюбу, свідчать про неможливість подальшого спільного проживання сторін, збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки. Відповідно до ст.113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивачка при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право залишити його після розірвання шлюбу. Оскільки відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача судові витрати, понесені позивачкою на оплату судового збору у сумі 640 грн., які стверджуються квитанцією (а.с.1). В задоволені вимог в частині стягнення витрат на правову допомогу слід відмовити, оскільки позивачкою не надано розрахунку даних витрат із зазначенням періоду часу надання адвокатських послуг. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений ЗУ "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах " від 20.12.2011 р., згідно з ст. 1 якого розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Відсутність такого розрахунку є підставою для відмови в стягненні даних витрат (п. 47, 48 Постанови Пленуму ВССУ від 17.10.2014 р. № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах").

Outcome: approved