Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

28 травня 2015 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 01 січня 2013 року позивачка передала відповідачу [PERSON] в борг за договором позики 2270000,00 грн. зі сплатою 21 % річних за користування грошовими коштами. Відповідач мав повернути позику у строк з 20 грудня 2013 року по 20 грудня 2014 року. Протягом зазначеного періоду відповідач повернув їй лише 300000,00 грн. та запевняв, що поверне всю суму заборгованості, мотивуючи порушення ним графіку погашення заборгованості активною фазою Антитерористичної операції у м.Донецьку. Зазначила, що позивач не має заперечень щодо свого обовязку повернути їй суму боргу у повному обсязі, але посилається на відсутність у нього грошових коштів. Просила стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у сумі 1970000,00 грн. та судові витрати по справі. Заочним рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 17 липня 2015 року позовні вимоги [PERSON] були задоволені у повному обсязі, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто заборгованість за договором позики від 01 січня 2013 року у сумі 1970000,00 грн., та судовий збір у сумі 3654,00 грн. і 121,80 грн. Ухвалою Словянського міськрайонного суду від 20 липня 2016 року зазначене заочне рішення скасовано і розгляд справи призначено в загальному порядку. У судове засідання позивачка не зявилась, подала до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у її відсутності за участю її представника [PERSON] Представник позивачки [PERSON], яка діє на підставі договору-доручення № 29 про надання юридичних послуг від 05 травня 2015 року, у судовому засіданні в режимі відеоконференції із Печерським районним судом міста Києва на задоволенні позову наполягала та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі. Крім того зазначила, що доводи представника відповідача не можуть бути прийняті до уваги, оскільки як видно із договору позики, договір укладений саме із відповідачем, а та обставина, що додатковою угодою частину коштів було повернуто позивачці ТОВ «Картол», не є підставою вважати, що умови договору були змінені. Слід зазначити, що додаткова угода не містить такої умови як заміна боржника, як і не містить згоди її довірительки на таку заміну. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача\~ про місце, день та час розгляду справи. Згідно із\~Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження», пересилання пошти не здійснюється до м. Донецька де зареєстровано місце проживання відповідача, що позбавляє суд можливості надіслання поштою судового виклику до суду за зареєстрованим у передбаченому законом порядку місцем проживання та перебування відповідачів (ч.5 ст.74 ЦПК України). Тому, відповідно розяснень ВССУ (вих. № 10-1437/0/4-14 від 13 жовтня 2014 року), згідно із вимогами ч. 9 ст. 74 ЦПК України, виклик у судове засідання відповідача був здійснений шляхом розміщення оголошення у друкованому засобі масової інформації місцевої сфери розповсюдження - газеті «Донеччина», відповідно розпорядження КМУ від 16 грудня 2015 року №1333-р.\~ Слід зазначити, що судом також було вжито заходів щодо повідомлення відповідача через його представника.\~ Однак, незважаючи на прийняті судом заходи, відповідач\~ [PERSON]\~ у судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи чи розгляд справи у його відсутності від нього\~ до суду не надходило. Суд зазначає, що оскільки достовірних даних про реєстрацію місця проживання у м. Донецьку у суду немає, але є відомості про місцезнаходження нерухомого майна відповідача у м. Святогірську Словянського району, даних про те, що відповідач зареєстрований на території, яка підконтрольна владі України як внутрішній переселенець у суду немає, то за змістом п. 9 ст. 110 ЦПК України, підсудність у справі не порушена. Представник відповідача адвокат [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги № 01/04/16 від 01 квітня 2016 року будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання жодного разу не зявився, засобами електронної пошти надав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутністю та письмові заперечення щодо заявлених позовних вимог. В своїх запереченнях проти позову представником відповідача зазначено, що 01 січня 2013 року між позивачем та ТОВ «Картол» був укладений договір позики, відповідно до якого позивач передала ТОВ «Картол» у власність грошові кошти у сумі 2270000,00 грн. зі сплатою 21 % річних. Відповідач підписав зазначений договір в якості керівника ТОВ «Картол» та від його імені. Зазначений факт підтверджується укладенням додаткової угоди до договору позики, відповідно до якої саме ТОВ «Картол» як позичальник передало позивачці грошові кошти в сумі 300000 грн. на погашення заборгованості. Посилаючись на п.7.2 договору представник позивача зазначає, що умови договору були змінені за взаємною угодою сторін з обовязковим складанням додаткової угоди. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Ухвалою суду від 09 березня 2017 року, до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору було залучено товариство з обмеженою відповідальністю «Картол». Представник третьої особи ТОВ «Картол», будучи повідомленим про місце, дату та час розгляду справи у судове засідання не зявився, про причини неявки суду не повідомив. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідача не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів у відповідності до ст. 224-228 ЦПК України. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, в межах заявлених позовних вимог (ст.11 ЦПК України) установив такі обставини по справі. Спірні правовідносини між сторонами засновані на договірних засадах та ґрунтуються на договорі позики, укладеному між позивачем [PERSON] як позикодавцем, та [PERSON] як позичальником, що підтверджується договором позики від 01 січня 2013 року. Так, зазначеним договором позики передбачено, що [PERSON] надає [PERSON] у власність грошові кошти у сумі 2\~270 000,00 грн. зі сплатою 21 % річних, а [PERSON] зобовязується повернути грошові кошти у строк до 20 грудня 2014 року. Відповідно до п. 3.1 договору позики термін повернення позики позикодавцю складає: 150000,00 грн. до 20 грудня 2003 року, 150000,00 грн. до 01 лютого 2014 року, 270000,00 грн. до 01 березня 2014 року, 200000,00 грн. до 01 квітня 2014 року, 250000,00 грн. до 01 червня 2014 року, 250000,00 грн. до 01 липня 2014 року, 250000,00 грн. до 01 серпня 2014 року, 200000,00 грн. до 01 жовтня 2014 року, 300000,00 грн. до 01 листопада 2014 року, 250000,00 грн. до 20 грудня 2014 року. Пунктом 5.1 договору позики передбачено, що договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до його повного виконання (а.с.6). Оригінал договору позики був доданий позивачем до матеріалів справи та досліджений судом. Судом оглянута копія спірного договору позики від 01 січня 2013 року( а.с.55), представлена представником відповідача. Аналіз цих двох документів дозволяє дійти висновку, що п.2 викладений у них по різному. Разом з тим, позивачка представила суду оригінал договору на відміну від відповідача, який представив суду лише світлокопію, яка навіть не завірена відповідно до норм чинного законодавства. Суд, зважаючи на цю обставину, вжив всіх заходів щодо виклику відповідача та його представника у судове засідання з метою повного та всебічного розгляду справи та можливості перевірки доводів відповідача. Однак незважаючи на ту обставину, що судом було задоволено клопотання представника відповідача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, представник відповідача та відповідач у судове засідання до Печерського районного суду м. Києва не зявилися, належних та допустимих доказів, якими обгрунтовують свої заперечення суду не представили. Враховуючи наведене, а також на вимоги ст. 64 ЦПК України, суд приймає до уваги оригінал спірного договору позики та не приймає до уваги копію договору, представлену представником відповідача, оскільки така копія не містить всіх реквізитів, притаманних оригіналу, а також не завірена у спосіб передбачений чинним законодавством. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Норми ЦК України не містять жодного винятку щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок одержання встановлюється договором (частина перша\~статті 1048 ЦК України). Згідно із правовою позицією, викладеною у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13: «Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.». Як видно із умов договору позики, підписання договору підтверджує отримання відповідачем коштів від позивача. Таким чином, суд приходить до переконання, що [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у позику у сумі 2\~270\~000,00 грн., що підтверджується договором позики, а доводи відповідача щодо неотримання ним коштів не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. 31 січня 2014 року між ТОВ «Картол» в особі генерального директора [PERSON] та [PERSON] укладено додаткову угоду до договору позики від 01 січня 2013 року, відповідно до якої ТОВ «Картол» протягом грудня 2013 року січня 2014 року повернув, а [PERSON] прийняла частину позики у сумі 300000,00 грн., внаслідок чого загальна сума заборгованості станом на 01 лютого 2014 року становить 1\~970\~000,00 грн. Окрім того, п. 1.3 зазначеної додаткової угоди передбачено, що всі інші умови договору позики від 01 січня 2013 року залишаються без змін та сторони підтверджують по ним свої зобовязання (а.с.56). Беручи до уваги доводи представника відповідача щодо того, що позичальником за договором позики є [PERSON] як генеральний директор ТОВ «Картол», а не як фізична особа, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст.1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.1 ст. 520 ЦК України, боржник у зобовязанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. В ч.1 ст. 521 ЦК України закріплено відсильну норму, зі змісту якої видно, що форма правочину щодо заміни боржника у зобовязанні визначається відповідно до ст. 513 ЦК України. Статтею 513 ЦК України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобовязанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобовязання, право вимоги за яким передається новому кредитору. В той же час ч.1 ст.1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа незалежно від суми. Аналізуючи вищенаведені норми права, враховуючи, що законом не встановлено особливий порядок заміни боржника (позичальника) за договором позики, суд приходить до переконання про відсутність підстав вважати заміну боржника за зазначеним договором позики такою, що відбулася, оскільки ані відповідачем, ані його представником не надано суду належних, допустимих та достовірних доказів вчинення такої процесуальної дії сторонами. Суд не бере до уваги твердження представника відповідача [PERSON] про визнання саме ТОВ «Картол» позичальником за договором позики від 01січня 2013 року з огляду на прийняття позикодавцем грошових коштів у сумі 300000,00 грн. від ТОВ «Картол» на виконання договору позики, та погодитися з ними не може. Частиною 1 ст. 528 ЦК України передбачено, що виконання обовязку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобовязання не випливає обовязок боржника виконати зобовязання особисто. У цьому разі кредитор зобовязаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. З умов договору позики від 01 січня 2013 року не випливає обовязку боржника виконати зобовязання особисто. Крім того, положенням ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Зі змісту зазначеної норми також не випливає обовязок боржника виконати зобовязання особисто. Судом береться до уваги також суть зобовязання, а саме надання позивачем грошових коштів відповідачу у позику, яка на думку суду не передбачає виконання обовязку боржником особисто. Таким чином, підписання додаткової угоди до договору позики позикодавцем позивачем по справі [PERSON] та прийняття нею часткового виконання зобовязання [PERSON] від ТОВ «Картол» не є згодою позикодавця на заміну позичальника у первісному зобовязанні, визначеному договором позики від 01 січня 2013 року, а є правомірною поведінкою позикодавця відповідно до ч.1 ст.528 ЦК України, яка була зобовязана прийняти часткове виконання зобовязання запропоноване за [PERSON] іншою особою ТОВ «Картол». Враховуючи доводи позивача, її представника та представника відповідача, суд приходить до переконання, що саме між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики від 01 січня 2013 року, та відповідно, саме відповідач [PERSON] є належним відповідачем у цій справі. За правилами статей\~525,\~526\~і\~527 ЦК України,\~зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому, в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (статті530,\~631 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Як видно із матеріалів справи, сторони встановили строк дії договору та кінцевий строк повернення позики до 20 грудня 2014 року. Беручи до уваги положення п.3.1 договору позики від 01 січня 2013 року, та додаткову угоду до договору позики, суд констатує факт порушення відповідачем зобовязання з 01 березня 2014 року. Відповідно ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа, кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку, боржник має право затримати виконання зобовязання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Взяте на себе зобов'язання, відповідач до теперішнього часу не виконав, про що, свідчить оригінал договору позики, який на даний час перебуває у позивачки та представлений нею суду. Ст.ст. 10, 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом статей 15, 16 ЦК України, особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Зі змісту позовної заяви та наданих позивачем та її представником пояснень у судовому засіданні видно, що позивачкою заявлено лише вимогу про стягнення суми позики 1\~970\~000,00 грн. та не ставиться питання про стягнення відсотків за користування грошовими коштами. Сума заборгованості за договором позики від 01 січня 2013 року становить 1\~970\~000,00 грн. та встановлена п. 1.2 додаткової угоди до договору позики від 01 січня 2013 року, що укладена у письмовій формі та засвідчена підписом позикодавця та відповідача [PERSON] Окрім того, зазначена сума не оспорюється сторонами. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами в силу\~статті 60 ЦПК України\~\~докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] належним чином не виконав зобов'язання, передбачені укладеним в установленому законом порядку договором позики. Такі дії відповідача є неправомірними, тому позовні вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно із наданими платіжними дорученнями, позивачкою був сплачений судовий збір в розмірі 3654,00 грн. та 121,80 грн. Таким чином, враховуючи, що позов судом задоволений у повному обсязі, зазначені кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки.

Outcome: approved