Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-19 00:00:00

27.12.2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те що він є власником будинку [ADDRESS] в м.Фастів Київської області. За вказаною адресою зареєстровані відповідачі. З жовтня 2013 року відповідачі та їх діти у будинку не проживають. Витрат по утриманню вказаного будинку не здійснюють, добровільно знятися з реєстрації відмовляються. Будь-якої домовленості про збереження за відповідачами житлової площі за період їх не проживання не існує. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10.01.2018 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін по справі в судове засідання. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав та просив визнати відповідачів та їх дітей таким, що втратили право користування житлом у його будинку за [ADDRESS] В судове засідання відповідачі повторно не з'явилися, повідомлялися належним чином про час і місце розгляду справи, причини неявки суду не відомі, заяв про розгляд справи в їх відсутність до суду не надходило. Відзиву до суду не подано. В судовому засіданні представник третьої особи не заперечував проти задоволення позовних вимог. Зі згоди позивача, суд, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав. Так, судом встановлено, що [PERSON] позивач по справі є власником будинку [ADDRESS] Київської області, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28.03.2007 року. Згідно копії будинкової книги, в будинку [ADDRESS] в м.Фастів Київської області зареєстровані позивач по справі та відповідачі. Згідно довідки №335 від 08.08.2017 року виданої Виконавчим комітетом Фастівської міської ради Київської області в житловому будинку [ADDRESS] в м.Фастів Київської області зареєстровані позивач та відповідачі з дітьми, які з жовтня 2013 року фактично за вказаною адресою не проживають. Як вбачається з довідки представника голови виконавчої влади Масаллінського району Азербайджанської республіки по Шарафалінському сільському адміністративно-територіальному округу від 11.12.2017 року № 699 відповідачі разом зі своїми дітьми проживають у [ADDRESS] Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно пояснень позивача, відповідачі по справі разом зі своїми дітьми, за адресою реєстрації не проживають з жовтня 2013 року. Всі витрати, пов'язані з утриманням та обслуговуванням будинку, сплатою комунальних платежів і податків здійснюються тільки ним. Відповідно до п.2 ст.405 ЦК України, член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі вітсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01.11.1996 року №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або для відмови їй у цьому. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. В той же час, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Разом з тим, відповідачі по справі є батьками неповнолітніх [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвами про їх народження. Згідно ч. 1 ст. 242 ЦК України, батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Відповідно до ч.3 ст. 29 ЦК України проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання батьків, або одного з них, з ким проживає дитина, якщо інше не встановлено за згодою між батьками та дитино, або організацією, що виконує щодо неї функції опікуна. Згідно частин 1, 2 ст. 60 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Як вбачається з відомостей АДП ТО ДМС України УДМС України в Київській області від 05.01.2018 року, [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] зареєстрованими в Київській області не значаться. Даний факт підтверджується і відміткою у будинковій книзі про зняття їх з реєстрації за адресою: [ADDRESS] Київська область з 24.05.2013 року. Оскільки малолітні діти відповідачів не зареєстровані в належному будинку позивача, підстави для зняття їх з реєстрації відсутні, а тому в цій частині позову слід відмовити. У відповідності до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Outcome: partial