Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-26 00:00:00

16 червня 2014 року [PERSON] (далі - позивач) із урахуванням змін до позовної заяви від 28 липня 2014 року звернувся в суд із позовом, посилаючись на такі обставини. 16.06.2011 р. близько 18.00 год. позивач разом із своїм батьком приїхав на мотоциклі в урочище «На Григорові» щоб покосити траву, а через деякий час до них підійшов [PERSON] (далі - відповідач) та попросив щоб позивач із батьком покинули це поле, мотивуючи тим, що це поле відповідача. Після чого між ними виник конфлікт. Під час конфлікту відповідач наніс кілька ударів позивачу по голові, а пізніше ударив косою позивача, внаслідок чого каса розсікла триголовий м'яз лівої руку. В результаті дій відповідача позивачу завдано тілесне ушкодження у вигляді рани лівого плеча з пошкодженням триголового м'язу, яке відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості та синця в тім'яній ділянці голови, що за ступенем тяжкості відноситься до легких. Позивач зазначає, що внаслідок протиправних дій відповідача йому спричинено матеріальну шкоду у розмірі 11125 грн. 02 коп., яка полягає у витратах які він поніс на придбання ліків та інших товарів, витрат на правову допомогу та транспортні затрати для переїзду ним особисто та його захисників (адвокатів) до правоохоронних та судових установ, транспортні витрати, які він поніс при лікуванні, діагностуванні та обстежені. Наголошує, що окрім фізичного болю, його душевні страждання зумовлені наступним: глибиною потрясіння, оскільки відповідач не вважав за потрібне навіть вибачитися; побиття відбулося зухвало та цинічно, серед білого дня у присутності його батька, хвилювання пов'язані із тривалим періодом для відновлення часткової працездатності руки, з неможливістю повноцінно використовувати свою руку, окрім цього вважає, що було принижено його честь і гідність. Вважає, що сума у розмірі 20 000 грн. є справедливою компенсацією за нанесену йому моральну шкоду. Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача витрати на правову допомогу. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позов із врахуванням змін до нього та просили позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'являвся його інтереси представляв представник. Представник відповідача [PERSON] позов визнав частково й зазначив, що відповідач по справі готовий відшкодувати лише документально обґрунтовані витрати на лікування лівої руки позивача пошкодженої відповідачем косою, усі інші матеріальні витрати позивача є недоведеними оскільки не перебувають у причинно-наслідковомку зв'язку із фактом заподіяння позивачу відповідачем ушкодження здоров'я. Щодо відшкодування моральної шкоди, представник вважає, що її розмір є явно завищений і не відповідає нанесеній позивачу матеріальній шкоді, представник відповідача зазначив, що останній готовий відшкодувати лише 1000 грн. оскільки саме така сума, на думку відповідача є справедливою. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частинами першою, третьою та четвертою статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 57 даного Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В судовому засіданні встановлено, 16 червня 2011 року близько 18 год. 30 хв. біля присадибної ділянки [PERSON] в урочищі «На Григорові» відповідач [PERSON], переслідуючи мету заподіяння тілесних ушкоджень, на основі неприязних стосунків наніс удари по голові [PERSON] та удар косою в область лівого плеча. В результаті цих дій відповідач [PERSON] спричинив [PERSON] тілесні ушкодження у вигляді рани лівого плеча з пошкодженням триголового м'язу, яке згідно висновку експерта не супроводжувалось небезпечними для життя явищами і за ознаками тривалого (понад три тижні) розладу здоров'я відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, оскільки при звичайному перебігу травматичного процесу таке пошкодження потребує для повного свого загоєння термін тривалістю більш як 21 день, та синця в тім'яній (потиличній) ділянці голови, що за ступенем тяжкості відноситься до легких тілесних ушкоджень (а.с. 6-7, 8). Саме за наслідками спричинення [PERSON] [PERSON] ушкодження у вигляді рани лівого плеча з пошкодженням триголового м'язу, яке згідно висновку експерта відносилося до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості було порушено відносно відповідача [PERSON] кримінальну справу за ознаками ч.1 ст.122 КК України. Внаслідок заподіяних відповідачем [PERSON] тілесних ушкоджень, позивач знаходився на стаціонарному лікуванні із 16 по 27 липня 2011 року в Монастириській центральній районній лікарні із діагнозом «Забійно-різана рана лівого плеча з розривом триголового м'язу. Кровопідтьок лівої потиличної ділянки голови» де лікарями проводилося лікування, зокрема зупинялася кровотеча, виконувалася пластика триголового м'яза кетгутовими швами. Після чого позивачу було рекомендовано уникати активних рухів в ліктьовому суглобі до одного місяця з послідуючим ЛФК (лікувальною фізкультурою), також 29 липня 2011 року рекомендовано пройти медичний огляд у ортопеда-травматолога (а.с.92). Постановою Монастириського районного суду Тернопільської області від 21 листопада 2011 р. [PERSON] звільнено, від кримінальної відповідальності згідно п. "в" ст. 1 Закону України "Про амністію" від 08.07.2011 року, №3680-VI, а кримінальну справу про обвинувачення [PERSON] за ч. 1 ст.122 КК України закрито (а.с. 8). Відповідно до Ухвали апеляційного суду Тернопільської області від 18.01.2012р. якою змінено резолютивну частину постанови Монастириського районного суду від 21.11.2011р., [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст.6, ст.1 п «в» ЗУ «Про амністію у 2011р» від 08.07.2011р., провадження у справі про обвинувачення [PERSON] за ч.1 ст.122 КК України закрито (а.с. 9-12). Також в судовому засіданні встановлено, що 17 листопада 2011 року позивач [PERSON] упавши, як він зазначив у суді із будівельного риштування в м. Одеса, отримав не виробничу травму у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, забій головного мозку 1 ступеня важкості, перелом кісток зводу черепа і його основи, а також забійну рану правої лобової ділянки та закритий вивих правого плеча. Із даними ушкодженнями позивач [PERSON] був госпіталізований у міську клінічну лікарню № 11 м. Одеси де і проходив стаціонарне лікування з 17 листопада 2011 року по 09 грудня 2011 року й виписаний у поліклініку по місцю проживання (а.с. 111). Як встановлено приписами п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі закону України про амністію (ст. 86 КК) застосовується за наявності обставини вчинення нею певного умисного злочину при умові переконання суду в тому, що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні, а також що умови та підстави її звільнення від кримінальної відповідальності передбачені КК. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Салов проти України» від 06.09.2005 одним із основних аспектів принципу верховенства права є принцип правової впевненості, який передбачає, що коли рішення суду стало остаточним, воно не може бути піддано сумніву будь-яким іншим рішенням суду. За таких обставин зазначені вище судові акти в силу ст. ст. 57-60, 64 ЦПК України є належними та допустимими доказами, що підтверджують вину відповідача у вчиненні злочину. Позивач та його представник обґрунтовуючи позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди в судовому засідання зазначали, що шкода матеріальна полягає у понесених позивачем додаткових витратах. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, проводиться фізичною або юридичною особою, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі. Така особа зобов'язана відшкодувати потерпілому <…> додаткові витрати, викликані лікуванням та необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Отже, зі змісту цієї норми вбачається, що шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, складається у тому числі з додаткових витрат, викликаних необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Тобто будь-які витрати, які стягуються на користь потерпілого на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язані з лікуванням та заходами, спрямованими на відновлення здоров'я. За зобов'язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, чинне законодавство виходить з принципу вини особи, яка завдала шкоду. Крім застосування принципу вини, також враховується безпосередній причинний зв'язок між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою. При цьому встановлення причинного зв'язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а шкода, яка виникла у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Як встановлено судом, вина відповідача у справі щодо заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень встановлена постановою суду від 21 листопада 2011 року та ухвалою апеляційної інстанції від 18 січня 2012 року, втім усі інші обставини, зокрема безпосередній причинний зв'язок між правопорушенням та заподіянням шкоди (понесеними додатковими витратами) і розмір відшкодування підлягає доведенню належними та допустимими доказами. Із позовної заяви [PERSON] убачається, що до додаткових витрат, які він просив стягнути на відшкодування матеріальної шкоди, він включив купівлю квитків до м. Одеса в судинну хірургію (26.07.2001р., 26.09.2011р., 27.09.2011р.) у сумі 292,88 грн.; квитків до м. Монастириська до слідчого [PERSON] (28.09.2011р.) у сумі 89,16 грн.; квитки до м. Чорткова до експерта (06.07.2011р.) у сумі 73,38 грн.; квитки до м. Чорткова до експерта та до невропатолога в м. Тернопіль (21.07.2011р.) у сумі 81,98 грн.; квитки до нейрохірурга в м. Тернопіль (23.12.2011р.), ксерокопії документів по справі у сумі 154,65 грн.; квитки до МСЕК в м. Тернопіль (27.06.2011р.) у сумі 170,58 грн.; квитки до представника [PERSON] з м. Одеса в м. Київ і назад в м. Тернопіль (11 травня ) у сумі 150,44 грн.; квитки в клініку ім. Філатова з м. Тернопіль в м. Одесу і в м. Тернопіль (14 вересня) у сумі 222,18 грн.; квитки до апеляційного суду Тернопільської області (17.01.2012р., 18.01.2012р.) у сумі 113,30 грн.; квитки із м. Одеса до м. Тернополя після лікування (09.12.2011р.) з м. Тернополя до м. Монастириська на автобус (16.12.2011р.) у сумі 95,10 грн.; квитки до МСЕК м. Тернополя (07.04.2012р.) у сумі 170,58 грн.; квитки в м. Тернопіль із МСЕК (05.06.2012р.) у сумі 113,72 грн.; квитки від адвоката [PERSON] з м. Івано-Франківськ до м. Тернополя та з м. Тернополя до м. Одеси до лікарів на лікування (10.10.2011р.) у сумі 117,78грн.; квитки до слідчого [PERSON] на допит з м. Києва до м. Монастириська (29.10.2011р.) у сумі 140,00 грн.; квитки до м. Тернополя до адвоката [PERSON] (09.10.2012р.) до м. Одеса на лікування (17.07.2012р.) у сумі 140,14 грн.; квитки з м. Одеса до м. Тернополя та до м. Івано-Франківська до адвоката [PERSON] у сумі 135,75 грн.; квитки в м. Івано-Франківськ до адвоката [PERSON] (11.06.2012р., 19.06.2012р., 19.06.2012р.) у сумі 90,00 грн.; квитки до м. Івано-Франківська до адвоката [PERSON] (10.09.2012р.) у сумі 30,00 грн.; витрати на телефонні дзвінки до адвокатів у сумі 95,00 грн.; квитки у м. Тернопіль на «комісії» у сумі 38,50 грн.; квитки до нейрохірурга в м. Тернопіль до м. Києва (02.01.2012р.) до м. Тернополя із м. Монастириська на МСЕК (16.07.2010р.) у сумі 220,12 грн. Як встановлено в судовому засіданні, з приводу отриманих тілесних ушкоджень 16 червня 2011 року позивач проходив стаціонарне лікування в Монастириській центральній районній лікарні із діагнозом «Забійно-різана рана лівого плеча з розривом триголового м'язу» із 16 по 27 липня 2011 року. Також як установлено, позивач перебував також і на амбулаторному лікуванні в умовах поліклініки по місцю проживання з 29 червня 2011 року по 22 липня 2011 року із діагнозом післяопераційний рубець нижньої тритини лівого плеча, послідуюча виражена контрактура лівого ліктевого суглобу (а.с. 94-96). За період перебування позивачем на стаціонарному лікуванні, ним, як він зазначає, понесено витрати на купівлю медикаментів в сумі 246,05 грн.. що підтверджуються фіскальними чеками від 17.06.2011 року на суму 172,35 грн., 19.06.2011 року на суму 29,70 грн. та від 29.06.2011 року (а.с. 40). Лікуючись амбулаторно позивачем понесено витрати у сумі 105,96 грн., що підтверджується фіскальними чеками від 07.07.2011 року на суму 4 грн. та 101,96 грн. (а.с. 40). Оцінюючи зазначені фіскальні чеки від 17.06.2011 року на суму 172,35 грн. від 19.06.2011 року на суму 29,70 грн. та від 29.06.2011 року на суму 44 грн. суд приходить до переконання, що останні не є безсумнівним доказом купівлі позивачем саме тих ліків, котрі призначалися лікуючим лікарем, оскільки в цих чеках не вказана назва лікарських засобів, які покупець придбав у аптеці. Також, у матеріалах справи відсутній рецепт з печаткою і підписом лікаря. З огляду на це зазначені вимоги в суму 246,05 грн. до задоволення не підлягають. Що стосується витрат на придбання ліків у сумі 105,96 грн. суд вважає їх доведеними, оскільки позивачем на підтвердження цих витрат надано фіскальні чеки на придбання ліків від 07.07.2011 року, перелік яких відповідає лікарським призначенням (а.с. 95), зазначеним у медичній документації, окрім цього зазначені обставини визнав представник відповідача, що в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає. Разом з тим, судом не беруться до уваги додаткові витрати пов'язані із придбанням квитків до м. Одеса в судинну хірургію (26.07.2001р., 26.09.2011р., 27.09.2011р.) у сумі 292,88 грн. оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази медичного скерування для обстеження в цей медичний заклад. Із цих самих підстав судом не беруться до уваги витрати до МСЕК в м. Тернопіль (27.06.2011р.) у сумі 170,58 грн.; Суд також не бере до уваги додаткові витрати пов'язані із придбанням квитків до м. Монастириська до слідчого [PERSON] для проведення процесуальних дій (28.09.2011р.) у сумі 89,16 грн.; квитки до м. Чорткова на вимогу органу внутрішніх справ для поїздки до експертної установи (06.07.2011р.) у сумі 73,38 грн.; квитки до м. Чорткова до експерта та до невропатолога в м. Тернопіль (21.07.2011р.) у сумі 81,98 грн.; квитки до апеляційного суду Тернопільської області (17.01.2012р., 18.01.2012р.) у сумі 113,30 грн.; квитки до слідчого [PERSON] на допит з м. Києва до м. Монастириська (29.10.2011р.) у сумі 140,00 грн., з огляду на таке. Як вбачається із пояснень позивача, матеріалів справи, та матеріалів кримінальної справи №1-74/11р. оглянутої в судовому засіданні, на поїздки до слідчих органів та в апеляційний суд Тернопільської області під час провадження по кримінальній справі позивач [PERSON] витратив всього - 497,82 грн. Приписами ст.ст. 91, 92 КПК України (в редакції 1960 року) передбачено, що потерпілі, <…>, мають право на відшкодування їм витрат по явці за викликом в органи дізнання, досудового слідства, прокуратури і до суду. Зазначені виплати провадяться з коштів органів дізнання, досудового слідства і суду. Порядок виплати і розмір сум, що підлягають виплаті, визначаються відповідною інструкцією. Постановою КМ України від 01.07.1996р. № 710 затверджено Інструкцію про порядок і розміри відшкодування витрат та виплати винагороди особам, що викликаються до органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, суду або до органів, у провадженні яких перебувають справи про адміністративні правопорушення, та виплати державним спеціалізованим установам судової експертизи за виконання їх працівниками функцій експертів і спеціалістів. Зі змісту п. 1 і п. 7, зазначеної Інструкції (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) випливає, що коли виконання процесуальних функцій пов'язане з перебуванням за межами населеного пункту постійного проживання потерпілого, то останньому відшкодовується вартість проїзду до місця виклику і назад, витрати, пов'язані з найманням жилого приміщення, добові. У кримінальних справах зазначені витрати провадяться органом, який зробив виклик, із коштів, що передбачаються кошторисом на зазначені цілі. На підставі зазначеного суд дійшов висновку, що чинним законодавством України не передбачено покладення на відповідача обов'язку по відшкодуванню потерпілому (позивачу) витрат на поїздки до слідчого та експерта для проведення процесуальних заходів і до суду під час розгляду кримінальної справи. У зв'язку з цим, зазначені позовні вимоги не можуть бути задоволені. Окрім цього, оцінивши матеріали справи судом також не беруться до уваги письмові докази на підтвердження витрат позивача понесених ним після 17 листопада 2011 року, тобто після отримання ним відкритої черепно-мозкової травми у місті Одеса. Оскільки на думку суду такі витрати не перебувають у причинно-наслідковому зв'язку із заподіянням позивачу 16 червня 2011 року відповідачем ушкодження здоров'я. Тобто судом не беруться до уваги, квитки до нейрохірурга в м. Тернопіль (23.12.2011р.), ксерокопії документів по справі у сумі 154,65 грн.; квитки до представника [PERSON] з м. Одеса в м. Київ і назад в м. Тернопіль (11 травня 2012р.) у сумі 150,44 грн.; квитки в клініку ім. Філатова з м. Тернопіль в м. Одесу і в м. Тернопіль (14 вересня 2012 року) у сумі 222,18 грн.; квитки із м. Одеса до м. Тернополя після лікування (09.12.2011р.) з м. Тернополя до м. Монастириська на автобус (16.12.2011р.) у сумі 95,10 грн.; квитки до МСЕК м. Тернополя (07.04.2012р.) у сумі 170,58 грн.; квитки в м. Тернопіль із МСЕК (05.06.2012р.) у сумі 113,72 грн.; квитки до нейрохірурга в м. Тернопіль до м. Києва (02.01.2012р.) до м. Тернополя із м. Монастириська на МСЕК (16.07.2010р.) у сумі 220,12 грн. Окрім цього, судом не береться до уваги посилання позивача, що травма, яку він отримав від падіння 17 листопада 2011 року, була зумовлена погіршенням його здоров'я саме після нанесення відповідачем йому ушкоджень в потиличну частину голови 16 червня 2011 року, оскільки жодних доказів на підтвердження зазначених обставин позивачем суду надано не було. Судом не береться до уваги також пояснення позивача в частині того, що 17 листопада 2011 року останній впав із будівельного риштування внаслідок втрати ним свідомості, що було викликано отриманими ще 16 червня 2011 року ушкодженнями голови, оскільки жодних доказів на таке підтвердження позивачем подано не було, а судом не здобуто. Також, не знайшли в судовому засіданні підтвердження й доводи позивача про понесенні ним витрати на лікування та на купівлю інших товарів зазначених у позовній заяві, а саме, сплата за діагностичні послуги 22.11.2011р., 05.12.2011р., 07.12.2011р. на загальну суму 2100 грн.; пересилка телеграм до МСЕК по справі і поповнення мобільного рахунку, ксерокопії документів на суму 152,13 грн.; вартість за консультацію невропатолога і кардіолога та квитанції на ліки у сумі 287,64 грн.; вартість обстеження 16.05.2012р. у сумі 65,00 грн.; витрати на діагностику в Одеському обласному консультативно-діагностичному центрі та відвідування невропатолога у сумі 441,00 грн.; медичні препарати для лікування у м. Одеса у сумі 412,00 грн.; медичні препарати для лікування у м. Одеса у сумі 430,90 грн., 1130,51 грн., 485,24 грн. Не підлягають відшкодуванню понесені позивачем витрати 15.06.2012р. на правову допомогу адвоката [PERSON] за ведення кримінальної справи у сумі 1000 грн.; 19.06.2012р. за консультацію адвоката [PERSON] у сумі 100,00 грн.; 19.06.2012р. за ведення кримінальної справи адвокатом [PERSON] у сумі 500,00грн.; 19.06.2012р., 11.09.2012р., 01.10.2012р. за надання юридичної домопоги адвокатом [PERSON] у сумі 1500,00грн., оскільки зазначені витрати не стосуються надання юридичної допомоги позивачу по кримінальній справі, по якій він перебував у статусі потерпілого. Як було встановлено в судовому засіданні, ці витрати позивач поніс по іншій кримінальній справі, де саме позивач [PERSON] обвинувачувався у скоєні злочину за ознаками ч. 1 ст. 125 КК України. Окрім цього, зазначені обставини в судовому засіданні підтвердив сам позивач. З цих самих підстав суд не вбачає підстав для відшкодування понесених позивачем витрат на купівлю квитків від адвоката [PERSON] з м. Івано-Франківська до м. Тернополя та з м. Тернополя до м. Одеси до лікарів на лікування (10.10.2011р.) у сумі 117,78грн.; квитки до м. Тернополя до адвоката [PERSON] (09.10.2012р.) та до м. Одеса на лікування (17.07.2012р.) у сумі 140,14 грн.; квитки з м. Одеса до м. Тернополя та до м. Івано-Франківська до адвоката [PERSON] у сумі 135,75 грн.; квитки в м. Івано-Франківськ до адвоката [PERSON] (11.06.2012р., 19.06.2012р., 19.06.2012р.) у сумі 90,00 грн.; квитки до м. Івано-Франківська до адвоката [PERSON] (10.09.2012р.) у сумі 30,00 грн.; витрати на телефонні дзвінки до адвокатів у сумі 95,00 грн.; квитки у м.Тернопіль комісію у сумі 38,50 грн. Таким чином, матеріальна шкода підлягає відшкодуванню лише у доведеному розмірі тобто в сумі 105 грн. 96 коп. в іншій частині вимог суд відмовляє за недоведеністю. Щодо вирішення питання про відшкодування моральної шкоди, суд враховує наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частина 2 ст.23 ЦК України визначає в чому полягає моральна шкода. При цьому судом враховуються також положення постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року. Суд, з'ясувавши чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, за яких обставин вони заподіянні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору, дійшов висновку про законність таких вимог позивача. Моральна шкода полягає у тому, що у зв'язку з протиправними діями відповідача, позивачу завдано моральну шкоду, яка полягає окрім фізичних, також у моральних стражданнях, оскільки внаслідок нанесення відповідачем [PERSON] ударів по голові та удару косою, останній відчував сильний страх, так як переживав за своє життя, також позивач переживав глибокі страждання, тому що зазначені події відбувалися серед білого дня, на очах його батька, хвилювання позивача були пов'язані також із переживаннями за життя та здоров'я свого батька, який був неподалік і міг опинитися у такій самій ситуації. Моральна шкода полягає й у тому, що у зв'язку з протиправними діями відповідача, позивач був змушений звертатися за допомогою до лікарів та лікуватись, все це позначилось на укладі життя позивача. Однак, з огляду на обставини справи, беручи до уваги принципи, які повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, суд вважає, що розмір моральної шкоди, вказаний позивачем, є завищеним. Розмір відшкодування має бути адекватним нанесеній моральній шкоді, при цьому відшкодування моральної шкоди не може бути засобом отримання доходу чи мірою покарання за злочин. Окрім цього, при визначенні моральної шкоди суд зважає й на обставини, які характеризують відповідача, зокрема у відповідача [PERSON] на утриманні перебуває троє малолітніх дітей, що підтверджується свідоцтвами про народження цих дітей (а.с. 197, 201-202). Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов (а.с. 203) сім'я відповідача [PERSON] визнана такою, що потребує матеріальної допомоги, оскільки комісія з обстеження визнала матеріальний стан даної сім'ї важким. За таких обставин суд вважає, що задоволення позовних вимог у розмірі 20 000 грн. буде непосильним тягарем для відповідача та поставить його сім'ю у ще скрутніше матеріальне становище, що буде не розумним та не справедливим по відношенні до членів його сім'ї. Враховуючи усі обставини та наявні докази, а саме: пояснення позивача, надані письмові докази, суд вважає, що у даному випадку 12 000 грн. може бути відповідною і достатньою грошовою компенсацією за завдану моральну шкоду. При вирішенні питання про судові витрати суд зазначає наступне. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз (стаття 79 ЦПК України). Відповідно до ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячний розмір за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Розмір мінімальної заробітної плати на 2014 рік встановлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», і він складав на момент звернення до суду - 1218 грн. Таким чином, витрати на правову допомогу можуть бути стягнуті на користь позивача у розмірі не більшому ніж визначено вищевказаним Законом. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною й особою, яка надає правову допомогу. Відповідно до ст. 28 Правил адвокатської етики, Затверджених Установчим З'їздом адвокатів України 17 листопада 2012р., єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Гонорар, отримуваний адвокатом за надання правової допомоги, повинен бути законним за формою та порядком внесення й розумно обґрунтованим за розміром. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час на виконання доручення. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані належні та допустимі докази. Як вбачається із матеріалів справи, 12 червня 2001 року та 23 червня 2014 року між позивачем та адвокатом [PERSON] було укладено два договори про надання правової допомоги (а.с. 52, 56). Згідно квитанцій до прибуткового касового ордеру від 12 червня 2014 року, 23 червня 2014 року та 13 серпня 2014 року (а.с. 140-141, 187), позивач сплатив адвокату кошти за надання послуг адвоката у розмірі 2400 гривень. Відповідно до розрахунку наданої представником позивача адвокатом [PERSON] (а.с. 188) вартість правової допомоги складається з вартості підготовки та направлення позовної заяви 60 хв., участь в судовому засіданні 461 хв. Враховуючи вимоги ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», вартість відшкодування за складання позовної заяви складає: 1218 х 40% = 487,2 за год. (487,2/60 хв.) х 60 хв. = 487,2 грн. Участь адвоката в судових засіданнях виходячи із положень вищевказаного Закону, даних журналу судових засідань та самих вимог позивача, становить (24.06.2014 р. - 38 хв., 22.07.2014 р. - 144 хв., 28.07.2014 р. - 86 хв., 29.07.2014 р. - 114 хв., 05.08.2014 р. - 79 хв.) всього - 461 хв., тобто вартість за участь адвоката в судовому процесі складає: 1218 х 40 % = 487,2 грн. за год. (487,2/60хв.) х 461 хв. = 3743,32 грн. Всього витрати на правову допомогу складають 4230,52 грн. Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні, позивачем фактично оплачено 2400 грн., тобто саме ця сума у випадку задоволення позову в повному обсязі підлягала б стягненню. Втім, як зазначено ч. 1, 3 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З урахуванням наведеного та враховуючи, що позов позивача [PERSON] підлягає частковому задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 936 грн. витрат на правову допомогу, тобто сума пропорційно задоволених вимог та судовий збір в дохід держави в розмірі 243,6 грн., оскільки позивач звільнений від його сплати. На підставі наведеного,

Outcome: partial