Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-15 00:00:00

08 червня 2015 року позивачка звернулась до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на наступні обставини. [INFO] помер дідусь позивачки, [PERSON], який був батьком її матері, [PERSON], та відповідачки по справі, [PERSON]. На момент відкриття спадщини [PERSON] мав право на 7/8 частки житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 01.04.2000 року, згідно якого [PERSON] успадкував 3/8 частини відповідного домоволодіння після смерті дружини [PERSON], 1/8 частину вищевказаного будинку успадкувала її матір [PERSON] Позивачка стверджує, що 1/2 частина цього домоволодіння належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Татарбунарської міської ради народних депутатів Татарбунарського району Одеської області від 06.09.1984 року. Крім того, [PERSON] на момент відкриття спадщини належала земельна ділянка, розташована на території Татарбунарської міської ради масив [NUMBER], ділянка [NUMBER], площею 4,51 га. Після смерті [PERSON], мати позивачки, [PERSON] вчасно, а саме 15.03.2008 року, подала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини. Позивачка вказує, що на момент смерті [PERSON], [PERSON] виповнилось 60 років та вона була непрацездатною пенсіонеркою за віком - з [INFO]. Фактично [PERSON] спадщину після смерті батька за життя не оформила, не одержала свідоцтва про право на спадщину, але фактично її прийняла як за заявою, так і з тих підстав, що проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. [INFO] [PERSON] померла, після її смерті позивачка є спадкоємицею за законом в порядку першої черги. Позивачка зазначає, що вважається такою, що прийняла спадщину після смерті матері [PERSON], оскільки постійно проживала з нею на час відкриття спадщини, та не заявляла про відмову від неї в належний спосіб. На погляд [PERSON], до складу спадщини, після смерті [PERSON] крім 1/8 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS], яка зазначена у відповідному свідоцтві про право на спадщину за законом від 01.04.2000 року, належить частина від 7/8 частки цього ж домоволодіння, а також відповідна частка земельного паю, розміром 4,51 га, на які мала право її матір після смерті [PERSON] Проте в березні 2015 року їй стало відомо, що 29.10.2014 року відбулась державна реєстрація права власності відповідачки, [PERSON], на 7/8 частки житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS], а також на нерухоме майно у вигляді земельної ділянки (паю) площею 4,51 га. Вищезгадана реєстрація відбулася на підставі свідоцтв про право на спадщину [NUMBER],[NUMBER], які видав нотаріус на підставі заповіту складеного дідом позивачки 18.02.2000 року [PERSON] Заповіт був посвідчений секретарем Білоліської сільської ради Татарбунарського району Одеської області [PERSON], проте повноваження щодо вчинення нотаріальних дій на території Білоліської сільської ради Татарбунарського району Одеської області у 2000 році їй не надавались. Позивачка стверджує, що про існування відповідного заповіту їй стало відомо лише у березні 2015 року. У зв'язку з вищенаведеним, а також тим, що своїми діями відповідачка порушила права позивачки як спадкоємиці за законом, вона вимушена звернутися до суду з даним позовом для захисту своїх спадкових прав. У судовому засіданні представник позивача, адвокат Паюл Т.І., посилаючись на обставини, зазначені у позовній заяві, підтримала позов та просила його задовольнити. Вказала на те, що суду надано достатньо доказів, які підтверджують той факт, що секретарю сільської ради, [PERSON], не надавалося повноважень щодо вчинення нотаріальних дій у період 2000 року на території Білоліської сільської ради і це є грубим порушенням Інструкції порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, наслідком чого має бути встановлення нікчемності відповідного заповіту та визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними. Також представник звернула увагу на те, що державним нотаріусом при оформленні свідоцтва [NUMBER] про право на спадщину за заповітом від 29.10.2014 року на ім'я [PERSON] щодо спадкування нерухомого майна у вигляді 7/8 частини житлового будинку та надвірних споруд за адресою: [ADDRESS] та свідоцтва [NUMBER] про право на спадщину за заповітом від 29.10.2014 року на ім'я [PERSON] щодо спадкування нерухомого майна у вигляді земельної ділянки (паю) площею 4,51 га (масив [NUMBER], ділянка [NUMBER]) за адресою: Татарбунарська міська рада Одеської області, не враховано заяву [PERSON] про прийняття спадщини від 15 березня 2008 року (а.с.31), якою вона прийняла всю спадщину після смерті [PERSON], що також підтверджує порушення прав позивачки по справі, яка є спадкоємцем після смерті [PERSON] по закону, беручи до уваги той факт, що оформлення спадщини за змістом ст.1298 ЦК України можливо після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини та не обмежується будь-яким строком після цього. Представник відповідачки, адвокат Ковпак О.В. та відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали, вважають, що жодних порушень законодавства під час оформлення відповідачкою спадщини не було. Крім того позивачкою втрачений строк позовної давності, в межах якого позивачка могла звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, у зв'язку з чим у задоволенні позову необхідно відмовити. Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Згідно копії заповіту від 18.02.2000 року (а.с.10), [PERSON] заповів все своє майно [PERSON]. Заповіт засвідчено секретарем Білоліської сільської ради Татарбунарського району [PERSON] Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від [INFO] (а.с.28), [PERSON] помер у м.Татарбунари Одеської області [INFO]. Копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 12.02.2010 року (а.с.81), підтверджується, що [PERSON] померла у м.Татарбунари Одеської області [INFO]. Копією домової книги для прописки (а.с.а.с.77-80) та відміткою у своєму паспорті (а.с.7 «зворот») позивачка підтверджує факт проживання за однією адресою зі своєю матір'ю [PERSON] на час відкриття спадщини. Цими ж документами підтверджується і сумісне проживання з [PERSON] її та її матері. З копії свідоцтва про право на спадщину за законом серії [NUMBER] від 01.04.2000 року (а.с.8), вбачається, що спадкоємцями майна [PERSON], яка померла [INFO] стали її чоловік [PERSON], який успадкував 3/8 частки житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS], та дочка [PERSON], яка успадкувала 1/8 частки відповідного житлового будинку. Відповідно до довідки №1020/06 від 13.05.2015 року (а.с.11), виданої управлінням пенсійного фонду України у Татарбунарському районі Одеської області, [PERSON], [INFO], дійсно перебувала на обліку в управлінні пенсійного фонду України у Татарбунарському районі Одеської області та отримувала пенсію за віком з [INFO]. У зв'язку зі смертю пенсіонерки [INFO] виплата пенсії припинена. Згідно копії заяви про прийняття спадщини від 15 квітня 2008 року (а.с.27), [PERSON] прийняла всю спадщину згідно заповіту [PERSON], який був посвідчений Білоліською сільською радою Татарбунарського району Одеської області 18 лютого 2000 року за реєстром №214. Як випливає із копії заяви про прийняття спадщини від 15 березня 2008 року (а.с.31), [PERSON], прийняла всю спадщину після смерті [PERSON] Копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 07.03.1968 року (а.с.84) позивачка підтверджує, що її матір'ю є [PERSON], яка 01.06.1979 року уклала шлюб з [PERSON], змінивши своє прізвище на [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 01.06.1979 року серії [NUMBER] (а.с.83). Зміну свого прізвища з [PERSON] на [PERSON] позивачка підтверджує копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 26.04.1986 року (а.с.82) Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 02.09.1951 року (а.с.29) батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 18.10.1977 року (а.с.32), батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON]. Як видно з копії витягу з Державного реєстру речових прав та нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.10.2014 року (а.с.9), власником 7/8 частки житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] значиться [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом серія та номер [NUMBER] виданого 29.10.2014 року. Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом за [NUMBER] (а.с.36), спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON], [INFO], який помер [INFO] є його дочка [PERSON], спадщина складається з 7/8 часток житлового будинку [NUMBER] з господарськими будівлями і спорудами, на земельній ділянці площею 1383 кв.м., розташованого по [ADDRESS] Як випливає з копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом [NUMBER] (а.с.38), спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON], [INFO], який помер [INFO] є його дочка [PERSON] спадщина складається з земельної ділянки, розташованої на території Татарбунарської міської ради, масив [NUMBER], ділянка [NUMBER] Одеської області, площею 4,51 га. у межах згідно з планом, належної спадкодавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого Татарбунарською районною державною адміністрацією Одеської області 03.08.2004 року, на підставі розпорядження Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області від 20.04.2004 року №183/А-2004 та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на змелю за [NUMBER], кадастровий номер земельної ділянки: [NUMBER]. Згідно п. п. 5 п. б ч. 1 ст. 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», чинної на час виникнення правовідносин, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, реєстрація актів громадянського стану (за винятком виконавчих органів міських (крім міст обласного значення) рад). За змістом п. 1 ч. 2 ст. 37 Закону України «Про нотаріат», чинної на час виникнення правовідносин, у населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, окрім дій, передбачених у частині першій цієї статті, вчиняють також такі нотаріальні дії: посвідчують заповіти. Відповідно ч. 1 до ст. 39 Закону України «Про нотаріат» порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України. За правилами ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Згідно ст. 1251 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Частиною першою статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Пунктом 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 22/5 від 25.08.1994 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.10.1994 року за № 256/466, яка була чинна на час посвідчення оспорюваного заповіту передбачено, що нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій. Отже, аналізуючи вищенаведені нормативно-правові акти, які діяли на час виникнення правовідносин, слід зазначити, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування, на яку за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих нотаріальних дій. Як випливає з довідки №63 від 28.05.2015 року (а.с.12), виданої Білоліською сільською радою Татарбунарського району Одеської області, розпорядження Білоліської сільської ради Татарбунарського району Одеської області «Про надання секретарю Білоліської сільської ради повноважень на вчинення нотаріальних дій на території Білоліської сільської ради у 2000 році» не видавалось. Згідно копії архівної довідки №127 від 16.07.2015 року (а.с.51), була вивчена архівна документація Білоліської сільської ради із 1998 року по 2000 рік у тому числі. Питання про покладання обов'язків вчинення нотаріальних дій на секретаря Білоліської сільської ради протягом 1999-2000 року не розглядалося, рішення не приймалося. Згідно ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року "Про практику у справах про спадкування" заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із ст. 1257 ч. 1 ЦК України є нікчемним, тому на підставі ст. 215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. Однак, за змістом п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. В судовому засіданні належними доказами доведено, що секретар Білоліської сільської ради під час посвідчення оскаржуваного заповіту не мала повноважень на вчинення нотаріальних дій, в тому числі по посвідченню заповітів, оскільки питання про покладення обов'язків вчинення нотаріальних дій на секретаря Білоліської сільської ради не розглядалося та рішення не приймалося, що суперечить вимогам вищенаведених нормативно-правових актів. З урахуванням наведеного, оскільки відповідач всупереч вимогам ст. ст. 10, 57-60 ЦПК України не надала суду відповідного рішення виконавчого комітету Білоліської сільської ради Татарбунарського району Одеської області про покладення на секретаря Білоліської сільської ради [PERSON], яка склала оспорюваний заповіт, вчинення нотаріальних дій щодо посвідчення заповітів, то суд вважає, що даний заповіт складений і посвідчений 18 лютого 2000 року не уповноваженою на це посадовою чи службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування, яка не мала на це права. Тому даний заповіт є нікчемним в силу положень ч. 1 ст. 1257 ЦК України і згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України у цьому разі визнання такого правочину недійсним не вимагається. В той же час згідно роз'яснень пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Враховуючи наявність спору між сторонами щодо дійсності заповіту, суд прийшов до висновку про необхідність зазначення в резолютивній частині рішення про нікчемність правочину, а не про визнання його нікчемним. Згідно ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Оскільки оспорювані свідоцтва про право на спадщину [PERSON] [NUMBER], [NUMBER] є похідними відносно заповіту [PERSON], який у судовому засіданні встановлено нікчемним, суд вбачає правові підставі для визнання оспорюваних свідоцтв про спадщину недійсними. Щодо посилання відповідачки та її представника про сплив строку позовної давності суд звертає увагу на наступне. У позовній заяві та у судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник зазначали, що про наявність заповіту [PERSON] від 18.02.2000 року позивачка дізналася лише у березні 2015 року. Судом встановлено, що мати позивачки [PERSON] звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини 15 березня 2008 року (а.с.31). Згідно змісту заяви, [PERSON] прийняла всю спадщину після смерті [PERSON], однак до своєї смерті спадщину не оформила. Суд вважає, що фактично про порушене право позивачка могла дізнатися в березні 2015 року, як вона стверджує, оскільки вона постійно проживала у будинку по [ADDRESS], де фактично проживали та були зареєстровані до смерті і [PERSON] та [PERSON], натомість [PERSON] в цьому будинку не була зареєстрована і не проживала та жодних претензій до цього часу з приводу правомірності проживання за цією адресою позивачці не пред'являла. Відтак, оскільки жодних належних заперечень вищевказаним фактам відповідачем та її представником суду не надано, суд вважає, що строк позовної давності позивачкою не втрачено, зважаючи на момент (березень 2015 року) коли позивачка довідалася про порушення свого права, згідно змісту норм ст. 261 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відтак, на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір з відповідачки у розмірі 243, 60 грн., сплата якого документально підтверджена (а.с.1). На підставі ст.ст. 215,1233,1257 ЦК України,

Outcome: approved