Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-09 00:00:00

30 травня 2019 року позивач, Орган опіки та піклування Кременчуцької районної державної адміністрації, звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів та накладення заборони на відчуження житла. В обґрунтування позовних вимог посилаються, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , який з 29 листопада 2018 року перебуває в Центрі соціально-психологічної реабілітації дітей Кременчуцької міської ради. Відповідач [PERSON] за місцем реєстрації не проживає, не цікавиться життям дитини, не спілкується з ним, не приймає участі у його вихованні та матеріальному утриманні. Відповідач [PERSON] вихованням та утриманням дитини не займається, за місцем проживання характеризується негативно, вживає алкогольні напої, проживає в житловому будинку, де відсутні умови для проживання малолітньої дитини. Просили суд позбавити батьківських прав [PERSON] , [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] та стягнути з них аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 ч. з усіх видів їх заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ним повноліття на користь опікуна, прийомних батьків, батьків-вихователів або державного закладу, де буде утримуватись дитина та накласти заборону на відчуження житла, яке знаходиться за адресою [ADDRESS] , де зареєстрована дитина [PERSON] . В судовому засіданні представники позивачів позов підтримали частково, відмовились від позовної вимоги про накладення заборони на відчуження житла, в іншій частині просили позов задовольнити, про підстави та обставини якого пояснили так, як це викладено в заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, що підтверджується розпискою про отримання судової повістки, з клопотанням про відкладення розгляду справи не зверталася, причини неявки не повідомила. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом публікації оголошення на веб-сайті Кременчуцького районного суду Полтавської області на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, з заявою про відкладення розгляду справи до суду не звертався, причини неявки не повідомив. Представник третьої особи Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області за довіреністю Проша О . Г. в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову, вважає, що в інтересах дитини, доцільно позбавити відповідачів батьківських прав. Суд, заслухавши пояснення представників позивача, представника третьої особи, дослідивши надані матеріали, і оцінюючи все в сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню враховуючи таке. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 263 ЦПК України передбачає, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 164 СК України, батько, мати можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо буде встановлено, що вони ухиляються від своїх обов`язків по вихованню дитини. Стаття 150 Сімейного Кодексу України містить перелік обов`язків батьків щодо виховання та розвитку дитини. Так, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини, фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. На батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»). Пунктом 2 частини 164 Сімейного Кодексу України передбачено, що підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав, може бути ухилення останніх від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, засудження за вчинення умисного злочину щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В пункті 15 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року, вказано, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), які надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Установлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Виконавчим комітетом Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, актовий запис № 32. Як слідує з довідки Виконавчого комітету Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 02 травня 2019 року №946 малолітній [PERSON] зареєстрований разом з матір`ю [PERSON] в [ADDRESS] . Згідно актів обстеження житлово-побутових умов від 19 червня 2018 року, 25 вересня 2018 року, 20 лютого 2019 року, 22 квітня 2019 року встановлено, що [PERSON] фактично проживає у свого співмешканця в [ADDRESS] , умови проживання не задовільні, кімната брудна, речі розкидані, відчувається неприємний запах. Відповідач тривалий час ніде не працює, зловживає спиртними напоями, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, в зв`язку з чим працівниками служби у справах дітей Кременчуцької районної державної адміністрації з нею проводилися індивідуально-профілактичні бесіди. З 29 листопада 2018 року дитина влаштована до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей Кременчуцької міської ради за заявою відповідача [PERSON] , де вона його жодного разу не відвідувала, що підтверджується довідкою від 14.05.2019 року №01-15/240. Відповідач [PERSON] за місцем реєстрації не проживає, місце перебування його не відоме, з дитиною не спілкується, не бере участі в його вихованні, не надає матеріальної допомоги на його утримання. Отже, відповідачі не цікавляться життям, здоров`ям дитини, матеріально не утримують, виявляючи тим самим свою байдужість до його долі, участі у вихованні не приймають, що протирічить ч.ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та вимогам ст.ст. 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства». В судовому засіданні малолітній [PERSON] пояснив, що зараз проживає в притулку, раніше жив з мамою в селі Садки, батька ніколи не бачив і не спілкувався з ним. Маму останній раз бачив давно. Згідно висновку Органу опіки та піклування Кременчуцької районної державної адміністрації від 24 травня 2019 року № 228/1-58 [PERSON] та [PERSON] доцільно позбавити батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" вказується, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. З огляду на викладене, повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини, суд приходить до висновку, що відповідачі свідомо нехтують своїми батьківськими обов`язками та навмисно не виконують їх, що в відповідності до п.п.15,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007р. № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", є підставами для позбавлення їх батьківських прав. Обставин, які перешкоджали б їм виконувати свої батьківські обов`язки не встановлено. Частина 2 ст. 51 Конституції України передбачає обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 80 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.2, ч.3 ст.166 СК України особа позбавлена батьківських прав не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно з ч.1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до положень ст. 183 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. За таких обставин, суд стягує з відповідачів аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини їх заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення ним повноліття на користь опікуна, прийомних батьків, батьків-вихователів або державного закладу, де буде утримуватись дитина. Оскільки позов задоволено, то в відповідності до ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідачів судовий збір на рахунок держави.

Outcome: approved