Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 13.07.2011 року, стягнення аліментів на утримання дитини - [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі, у розмірі 7 000,00 гривень щомісячно, починаючи з дати предявлення позову, до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 13.11.2011 року між нею та відпоідачем укладено шлюб. Шлюбні відносини у них не склалися через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та обовязки з ведення спільного господарства, різні погляди на життя, через що часто виникали конфлікти між ними. З вересня 2016 року вони не проживають разом, фактичні шлюбні відносини між ними припинено, спільне господарство вони не ведуть. Відповідач вдома майже не буває, через довготривалі поїздки за кордон на роботу. Позивач зазначає, що [PERSON] не бере участі у вихованні та розвитку дитини. До січня 2018 року відповідач надсилав кошти з Литви. Однак станом на січень 2018 року будь-які кошти від відповідача на утримання їх дитини припинилися. Відповідач на даний час не має постійного місця\~ роботи, але має періодичний заробіток, підробляє механіком на станції технічного обслуговування автомобілів та музикантом в м. Вісагінас та м. Вільнюс в Литві. Вважає, що у нього наявний дохід для сплати аліментів у твердій грошовій сумі 7 000 гривень щомісячно. Враховуючи вимоги положень Цивільного процесуального кодексу України вказана позовна заява з іноземним елементом підсудна Івано-Франківському міському суду Івано-Франківської області. Адже, відповідно до ч.1 ст.497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до ч.1 ст.28 ЦПК Українипозови про стягнення аліментів можуть пред'являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача. До того ж, відповідно до підпункту 4 пункту 1 частини 1 статті 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" № 2709-ІV від 23.06.2005 року, суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, якщо у справі про сплату аліментів або про визнання батьківства позивач має місце проживання в Україні. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі, у подальшому подала до суду заяву, відповідно до якої просить розгляд справи проводити за її відсутності, позовні вимоги підтримує, просила позов задовольнити. Не заперечує щодо заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'являвся, своїх заперечень та заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надав, хоча суд вжив всі розумні зусилля для повідомлення відповідача про час та місце слухання справи.\~\~\~ \~\~\~\~ Відповідно до ч. 1 ст.498 ЦПК України, у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. \~\~\~\~ В проханні про вручення за кордоном судових документів від 03 серпня 2018 року Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області просив Компетентний суд [PERSON] Республіки провести окремі процесуальні дії, допитати відповідача [PERSON] та здійснити усі необхідні засоби для вручення усіх з перелічених документів відповідачу, за місцем його проживання на території [PERSON] Республіки, за адресою: [ADDRESS]. \~\~\~\~ До Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 12 грудня 2018 року надійшли документи з Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, в матеріалах яких є підтвердження вручення судових документів [PERSON]. Однак відповідь на доручення про допит [PERSON] не надходив. Зазначений факт надає суду право розглянути справу за відсутністю відповідача та винести заочне рішення. Суд, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії 1-НМ № 097354 від 13.07.2011 року (а.с. 6) сторони зареєстрували шлюб 13.11.2011 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис за № 975. У шлюбі у сторін народилася донька -\~ [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 7). Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». Сторони не змогли зберегти родину, а тому суд вважає встановленим, що розірвання шлюбу суперечить інтересам позивача та постановляє рішення про задоволення позовних вимог. Положеннями ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. В силу дії ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За приписами ч. 2 ст. 182 цього кодексу мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2)доведені стягувачемаліменти витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратнийрозмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до вимог ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Враховуючи матеріальне становище сторін та те, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, інтереси дитини при визначенні розміру аліментів, розмір витрат на утримання дитини, виходячи з принципів розумності та справедливості, потреби дитини у розвитку та навчанні, суд дійшов висновку, що позовну вимогу про стягнення аліментів слід задовольнити та стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі по 7000 грн. щомісячного, починаючи стягнення з дня подання позовної заяви - з 17 квітня 2018 року до досягнення дитиною повноліття. На підставі ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір 704 гривень 80 копійок. Відповідно до частини пятої статті 268 Цивільного процесуального кодексу України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст.ст. 180, 181, 182, 184, 191 Сімейного кодексу України, ст. 1, 2 Закону України Про охорону дитинства, п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів", ст.ст. 141, 247, 259, 268, 280-282, 354, 355, 497, 498 Цивільного процесуального кодексу України, -

Outcome: approved