Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-08 00:00:00

12 лютого 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , який обґрунтував тим, що між ним та відповідачкою 22 липня 1979 року був укладений шлюб, який в подальшому було розірвано у 1992 році. 19 листопада 1994 році між ним та відповідачкою повторно було зареєстровано шлюб, який рішенням Саратського районного суду Одеської області від 21 березня 2017 року було розірвано. Перебуваючи у шлюбі ними було придбано наступне майно: квартира [ADDRESS] ; 41/100 будинку [ADDRESS] . Вказане майно позивач вважає спільною сумісною власністю подружжя. Між ними виник спір з приводу спільного користування вказаним майном та щодо поділу майна. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив в порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності на 41/100 будинку [ADDRESS] ; визнати за відповідачкою право власності на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 25 березня 2019 року було відкрито провадження у цивільній справі. Під час розгляду справи представник позивача адвокат Власенко Л.В. позов підтримала, просила його задовольнити. Відповідачка та її представник адвокат Реу Р.В. позов не визнали. Відповідачка пояснила, що вони з позивачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішення Саратського районного суду Одеської області було розірвано. Згідно свідоцтва про право приватної власності на квартиру, квартира [ADDRESS] була приватизована та належить на праві сумісної власності їй [PERSON] та дітям [PERSON] , [PERSON] 41/100 часток будинку [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] Тож, у поділі зазначеного майна відповідачка не бачить сенсу, а вимоги позивача вважає безпідставними. Вислухавши представника позивача адвоката Власенко Л.В., відповідачку та її представника адвоката Реу Р.В., дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка зокрема є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". З матеріалів справи вбачається, що 30 червня 1979 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с.70). 16 червня 1992 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого 16 червня 1992 року відділом РАГС Саратського райвиконкому Одеської області (а.с.36). 05 липня 1993 року на підставі розпорядження від 02 липня 1993 року №160 Бюро по приватизації державного житлового фонду видано свідоцтво про право особистої власності на квартиру, згідно якого квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] , [PERSON] (а.с.45). 13 липня 1993 року квартиру [ADDRESS] зареєстровано в Саратському БТІ на підставі свідоцтва про право особистої власності та занесена в реєстраційну книгу за № 4-562 (а.с.46). 18 листопада 1994 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого 18 листопада 1994 року відділом реєстрації актів громадянського стану Саратського району Одеської області (а.с.37). 15 лютого 2001 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Саратської державної нотаріальної контори Одеської області та зареєстрований в реєстрі за №639, згідно якого [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Саратської селищної ради №373 від 20 грудня 2001 року дозволено [PERSON] обміняти квартиру [ADDRESS] на квартиру [ADDRESS] (а.с.8). 23 січня 2002 року [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Саратської селищної ради Саратського району Одеської області № 373 від 20 грудня 2001 року видано свідоцтво про право власності на 41/100 житлового будинку [ADDRESS] (а.с.15). 28 липня 2015 року на підставі свідоцтва про право власності від 23 січня 2002 року зареєстровано право приватної спільної часткової власності на 41/100 частину житлового будинку [ADDRESS] за [PERSON] , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.14). 21 березня 2017 року рішенням Саратського районного суду Одеської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.17). Таким чином, судом встановлено, що квартира [ADDRESS] була набута позивачкою та її дітьми внаслідок приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та належить позивачці та її дітям на праві спільної сумісної власності, а тому не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, 41/100 частка житлового будинку [ADDRESS] була отримана позивачем в порядку міни на квартиру [ADDRESS] , яка належала позивачу за договором дарування. Тобто, зазначене майно також не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю позивача [PERSON] . Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не ґрунтуються на законі та є безпідставними, тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed