Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-21 00:00:00

08 серпня 2014 року та 21 листопада 2014 року відповідач [PERSON] видав позивачу [PERSON] розписки про те, що отримав від позивача 8900 гривень, які зобов`язався повернути до березня місяця 2015 року. Оскільки свого зобов`язання [PERSON] не виконав, [PERSON] за захистом своїх прав та інтересів з відповідним позовом звернувся до суду і просить стягнути 9 тисяч гривень основного боргу, 15 тисяч гривень моральної шкоди та судові витрати. В судове засідання позивач не з'явився, але з'явився його представник за довіреністю (а.с. 26), який просив справу розглянути за відсутності позивача, що перебуває на стаціонарному лікуванні. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовну вимогу [PERSON] і пояснив: 04 серпня 2014 року на пропозицію свого знайомого [PERSON] вирішив придбати у [PERSON] автомобіль ВАЗ-2101 за 9 тисяч гривень. Цього ж дня [PERSON] передав [PERSON] домовлену ціну автомобіля, а той передав йому автомобіль. Наступного дня [PERSON] виявив, що автомобіль знаходиться у поганому технічному стані, а тому відмовився від його придбання та попросив [PERSON] повернути йому 9 тисяч гривень. [PERSON] гроші не повернув, оскільки вже розпорядився ними на власний розсуд. Намагаючись себе захистити, [PERSON] звернувся до міліції і за результатами розслідування слідчим було прийнято рішення про закриття кримінального провадженняу зв'язку з відсутністю в діях [PERSON] складу шахрайства. 08 серпня 2014 року відповідач написав [PERSON] розписку, за якою зобов'язався повернути 8900 гривень після продажу автомобіля. 21 листопада 2014 року [PERSON] написав [PERSON] ще одну розписку, у якій зазначив, що поверне 8900 гривень до березня місяця 2015 року. На данй час відповідач гроші не повернув та ухиляється від зустрічей. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача завдану йому моральну шкоду у сумі 15 тисяч гривень, яка полягає в тому, що через поведінку відповідача, який шахрайським шляхом заволодів його коштами, суттєво змінився стиль життя позивача: він фактично позбавлений нормального харчування та повноцінного життя; постійно нервує з приводу того, що його коштами користується відповідач у той час, коли він не має за що купити харчі, ліки та одяг; через постійні переживання він не може спокійно спати, у нього виникають сварки в родині, діти дорікають йому тим, що він віддав гроші непорядній людині, не спитавши їх думки, а тепер родина вимушена себе обмежувати у необхідному. Крім того, 9 тисяч гривень, які у серпні привласнив відповідач на той час мали більшу купівельну спроможність ніж сьогодні. Вважає, що завдана йому моральна шкода знаходиться у причинному зв'язку між діями відповідача та моральними стражданнями [PERSON] Відповідач у судове засідання не зявився, надіслав суду електронне повідомлення, в якому зазначив, що двіряє суду та під час прийняття рішення покладається на розсуд суду (а.с. 25). Розглянувши справу в судовому засіданні, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного: За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За змістом частин 1 і 2 статті 207 і частини 2 статті 1047 ЦК України, дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернути), так і дати її отримання. Так, розписками від 08 серпня 2014 року та 21 листопада 2014 року (а.с. 31, 32) позивач ствердив суду, що він з відповідачем перебуває у договірних правовідносинах. Однак, цими ж розписками доводиться, що [PERSON] заборгував [PERSON] коштів у сумі 8900 гривень, а не 9 тисяч гривень, як зазначає позивач у позові. Із тексту електронного повідомлення № 1 від 21.04.2015 року (а.с. 25) слідує, що [PERSON] фактично визнає позовну вимогу [PERSON], оскільки не повернув своєчасно і до сьогоднішнього дня позикодавцю суму позики. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України, зокрема, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Оскільки позивач не ставить вимогу про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України, а його вимога про стягнення основної суми боргу обгрунтована і визнана відповідачем, вона підлягає до повного задоволення. Щодо вимоги позивача, про стягнення з [PERSON] моральної шкоди, суд вважає її такою, що не підлягає до задоволення, виходячи з наступного: Згідно з ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно діючого законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених статтями 280, 611, 1167, 1168 ЦК України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Така позиція викладена у рішенні Верховного Суду України від 23 квітня 2008 року, яке є обов'язковим для застосування відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України. Оскільки встановлено, що між сторонами виник спір з приводу невиконання договірних зобов'язань, а договором позики не було передбачено відшкодування моральної шкоди, то суд прийшов до висновку про відсутність підстав до стягнення моральної шкоди. Статтею 79 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат пов'язаних з розглядом справи. Частиною 1 статті 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено. Пунктом 1.1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", ставку судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру визначено як 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. Тобто, станом на день звернення позивача з позовом до суду, мінімальна ставка судового збору за позовами майнового характеру становила 243 гривні 60 копійок. Таким чином судовий збір має бути відшкодований відповідачем позивачу у розмірі, передбаченому п. 1.1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" .

Outcome: partial