Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

20.01.2014 року до Ржищівського міського суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про виселення громадян без надання іншого житлового приміщення за неможливістю спільного проживання, в якій позивачка просить суд виселити відповідачів з житлового будинку [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання та стягнути з відповідачів судові витрати за цим позовом. У позові зазначила, що вона є власницею житлового будинку [ADDRESS]. Крім неї, в будинку зареєстрований та проживає її син [PERSON], а також проживають дружина сина [PERSON] без реєстрації з їхнім неповнолітнім сином [PERSON]. Відповідачі постійно порушують порядок співжиття, що робить неможливим спільне проживання їх в одному будинку, провокують сварки, чим обмежують її права як власниці будинку. 20.02.2014 року до Ржищівського міського суду Київської області надійшла зустрічна позовна заява [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання права на проживання та користування, визначення порядку користування житловим будинком, в якій останні просили суд відмовити в задоволенні позову [PERSON], визнати за ними право на проживання та користування [ADDRESS] як за членами сім'ї власника будинку, визначити порядок користування [ADDRESS] наступним чином: виділити в користування йому, [PERSON], разом із його сім'єю непрохідну житлову кімнату, в якій він проживає на даний момент, у спільному користуванні залишити - прихожу, кухню, санвузол, роздягалку, веранду, всі господарські будівлі та споруди, які знаходяться біля будинку, а також зобов'язати [PERSON] не чинити їм перешкод в користуванні [ADDRESS], в тому числі всіма господарськими будівлями та спорудами, що розташовані біля житлового будинку, стягнути судові витрати. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги повністю, посилаючись на порушення відповідачами права позивачки як власниці будинку, яка не бажає подальшого проживання сина та його сім'ї у своєму будинку. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] проти позову заперечили, посилаючись на його безпідставність, просили задовольнити зустрічний позов. Ухвалою Ржищівського міського суду Київської області від 30.04.2014 року зустрічна позовна заява в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права на проживання та користування, визначення порядку користування житловим будинком залишена без розгляду. Вислухавши сторони та їх представників, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про виселення громадян без надання іншого житлового приміщення за неможливістю спільного проживання підлягають задоволенню з наступних підстав. Позивачці [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується письмовими доказами по справі: свідоцтвом про право на спадщину за законом (т. 1 а.с. 8), витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (т. 1 а.с. 9). У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. За правилами ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Судом встановлено, що в спірному житловому будинку зареєстрована та проживає власниця будинку [PERSON], та з 25.07.2005 року її син [PERSON], що підтверджується письмовими доказами по справі: довідкою № 4-52-1446 від 03.10.2013 року, виданою Ржищівською міською радою Київської області (т. 1 а.с. 10); копією паспорта [NUMBER] , виданого 12.04.1996 року на ім'я [PERSON] (т. 2 а.с. 8-9). Позивачка неодноразово зверталася до Ржищівського МВМ Кагарлицького РВ ГУ МВС України в Київській області та міського голови з приводу неналежної поведінки відповідача [PERSON] та його дружини у будинку, правоохоронними та судовими органами встановлювалась винність відповідача у вчиненні неправомірних дій по відношенню до позивачки, крім того, відповідач [PERSON] притягувався до адміністративної відповідальності за вказані дії, що підтверджується письмовими доказами по справі: протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 04.06.2013 року (т. 1 а.с. 11), постановою про призначення судово-медичної експертизи від 04.06.2013 року (т.1 а.с. 12), висновком експерта № 42 від 04.06.2013 року (т. 1 а.с. 13), протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 17.06.2013 року (т. 1 а.с. 14), постановою Ржищівського міського суду Київської області від 27.08.2013 року (т. 1 а.с. 15), заявою [PERSON] від 17.06.2013 року (т. 1 а.с. 16), протоколом засідання робочої групи виконавчого комітету Ржищівської міської ради щодо розгляду заяви [PERSON] від 15.07.2013 року (т. 1 а.с. 18), рапортом ст. інспектора-чергового Ржищівського МВМ м-ра міліції Борсука Р.Г. від 27.01.2014 року (т. 1 а.с. 32), рапортом ст.інспектора-чергового Ржищівського МВМ м-ра міліції Борсука Р.Г. від 28.12.2013 року (т. 1 а.с. 63), рапортом інспектора-чергового Ржищівського МВМ м-ра міліції Корольова С.В. від 19.03.2014 року (т. 2 а.с. 56), рапортом інспектора-чергового Ржищівського МВМ м-ра міліції Корольова С.В. від 20.03.2014 року (т. 2 а.с. 58), рапортом інспектора-чергового Ржищівського МВМ м-ра міліції Корольова С.В. від 29.03.2014 року (т. 2 а.с. 69). Проте, [PERSON] та [PERSON] своєї поведінки не змінили. Згідно листа виконавчого комітету Ржищівської міської ради Кивської області від 17.07.2013 року, за результатами розгляду заяви [PERSON] щодо неналежної поведінки відповідачів та вирішення питання їх спільного проживання, та за результатами засідання робочої групи, останній було рекомендовано звернутися до Ржищівського міського суду Київської області (т. 1 а.с. 17). Крім того, відповідно до вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідач [PERSON] не заперечував той факт, що між ним, відповідачкою [PERSON] та позивачкою [PERSON] склались неприязні відносини , на грунті чого між ними постійно виникають конфліктні ситуації та сварки, чим порушуються правила співжиття. Крім того, відповідач [PERSON] не заперечував факт наявності у відповідачки [PERSON] іншого житла в Донецькій області, де відповідачка [PERSON] має постійне місце реєстраціїї і де остання постійно проживає з 28.01.2014 року разом з сином, що підтверджується письмовою заявою відповідачки [PERSON] від 25.02.2014 року (т. 1 а.с. 44). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням; за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. Суд не може прийняти до уваги твердження відповідача [PERSON] про те, що його дружина [PERSON] разом з малолітнім сином [PERSON] вселилась до будинку позивачки з "мовчазної" згоди останньої, оскільки даний факт заперечувався позивачкою в судовому засіданні, а також не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи. Також, суд не може прийняти до уваги твердження відповідача [PERSON] та представника відповідача [PERSON] про те, що відповідач до адміністративної відповідальності за вчинення дрібного хуліганства за місцем свого проживання не притягувався, а справа була закрита, оскільки таке твердження спростовується постановою Ржищівського міського суду Київської області від 27.08.2013 року (т. 1 а.с. 15), відповідно до якої [PERSON] був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, але за малозначністю адміністративного правопорушення суд обмежився усним зауваженням. Показання свідка [PERSON] суд не приймає до уваги, оскільки вони нестосуються обставин, викладених як в позовній заяві так і в зустрічній позовній заяві, а лише півдтверджують стан здоров'я позивачки на час виклику швидкої допомоги 27.01.2014 року. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. За правилами ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку передбачені ч. 1 ст. 157, ст. 116 ЖК України. Згідно ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Таке виселення згідно із ч. 1 ст. 116 ЖК України може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Таким чином, виселення без надання іншого помешкання, відповідно до ст. 116 ЖКУ, допускається у випадках: протиправної винної поведінки особи, що створює своїми діями неможливість спільного проживання в одній квартирі або цілому будинку; систематичного характеру таких дій; безрезультатності заходів попередження або суспільного впливу і продовження винним негідної поведінки. Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов'язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір'ї, а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку. Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття. Як роз'яснив пленум Верховного Суду України у п. 17 своєї Постанови "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", №2 від 12 квітня 1985 р. (далі - Постанова від 12.04.1985 року), при розгляді справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, що систематично порушують правила суспільного співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або житловому будинку, варто виходити з того, що при антигромадському поводженні, що продовжується, виселення винного може бути й у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або суспільного впливу не дали позитивних результатів. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Одні лише факти звернення у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд приходить до переконання, що відповідачі систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для позивачки проживання в одному будинку та вільно користуватись власністю, а заходи запобігання цьому виявились безрезультатними. Таким чином, позов про виселення [PERSON], [PERSON] з житлового будинку [ADDRESS] за неможливістю спільного проживання підлягає до задоволення. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] без згоди позивачки зареєстрував в житловому будинку [ADDRESS] свого малолітнього сина - Андрія, що підтверджується письмовим доказом по справі: копією картки на особу від 26.10.2013 року (т. 2 а.с. 13). Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зважаючи на дану норму законодавства суд не вирішує питання щодо виселення малолітньої дитини, але відповідно до положень ст. 3 СК України, дитина належить до сім'ї своїх батьків. Згідно норм Сімейного законодавства України, а також Конвенції про права дитини (ст. ст. 9, 18), відповідальність за виховання і розвиток дитини несуть батьки. Дитина не повинна розлучатися з батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Крім того, як вже зазначалось вище, відповідачка [PERSON] та малолітній син [PERSON] з 28.01.2014 року постійно проживають в Донецькій області. Беручи до уваги все вищезазначене, та факт задоволення в повному обсязі позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про виселення громадян без надання іншого житлового приміщення за неможливістю спільного проживання, суд приходить до висновку щодо відмови в задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про визнання права на проживання та користування, визначення порядку користування житловим будинком. Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону; житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до вимог ст. 104 ЖК України член сім'ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу. Судом було роз'яснено сторонам зміст ст. ст. 10, 60, 143 ЦПК України про те, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а також те, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі, і що відповідачу [PERSON] необхідно надати суду докази на підтвердження того, що кімната, яку він просить виділити йому та його сім'ї для проживання, може бути виділена у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам ст. ст. 47, 48, 63, 104 ЖК України. Однак відповідач наполіг на достатньості доказів у справі і що більше ніяких доказів надавати немає необхідності.

Outcome: approved