Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-12 00:00:00

26 березня 2018 року позивач [PERSON] , ІПН [NUMBER] , звернулася до Овідіопольського районного суду з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа,яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці позивача; [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, відповідно до якого просила суд: стягнути з відповідача [PERSON] , ІПН № [NUMBER] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] на користь позивача [PERSON] ІПН № [NUMBER] , проживаючої по [ADDRESS] безпідставно одержані грошові кошти в сумі 120000 грн.; стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] судові витрати в сумі 8552,40 грн. 18 січня 2019 року до початку судового розгляду,позивачем було подано уточнену позовну заяву, відповідно до якої було збільшено розмір позовних вимог на підставі ч.2ст.49ЦПК України, позивач просила суд з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення: стягнути з відповідача [PERSON] ,ІПН № [NUMBER] , зареєстрованої за адресою [ADDRESS] на користь позивача [PERSON] , ІПН № [NUMBER] , проживаючої по [ADDRESS] грошові кошти в сумі 276613,20 гривень.; стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] судові витрати в сумі 8552,40 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивачка зазначила, що 30 листопада 2017 року Овідіопольським районним судом було винесено рішення у цивільній справі №509/3883/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи,які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на боці позивача; [PERSON] ,орган опіки та піклування Овідіопольської РДА Одеської області,треті особи,які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача; [PERSON] ,Овідіопольська селищна рада про визнання договору купівлі -продажу дійсним та визнання права власності, яким в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі. Підставою винесення вказаного рішення послужило недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, який визнано судом неукладеним. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] , в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] , в судовому засіданні позов не визнали ,просили суд у його задоволенні відмовити. Відповідачем був наданий відзив на позовну заяву, в якому також просив відмовити в задоволенні позову та зазначив, що грошові кошт позивачем не було сплачено безпідставно, оскільки, були сплачені за оренду приватного житлового будинку відповідача. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги [PERSON] підтримує. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позов таким,що підлягає задоволенню в повному обсязі , з наступних підстав. Судом встановлено ,що [PERSON] досягла домовленості із [PERSON] стосовно придбання житлового будинку у розстрочку на протязі п`яти років з встановленою сумою оплати по 2000 гривень, кожного місяця. Наприкінці строку [PERSON] , зобов`язана сплатити залишок коштів, а [PERSON] повинна укласти договір куплі-продажу житлового будинку, який їй належить.На підтвердження домовленості відповідач надала розписку в якій зазначено,що вона продає свій будинок за адресою [ADDRESS] [PERSON] в розстрочку строком на 5років за домовлену суму 160 000 гривень та [PERSON] зобов`язується виплачувати щомісячно по 2000 гривень. За період 2011-2015років [PERSON] виплатила [PERSON] 120 000 гривень. Але вказаний договір купівлі -продажу не був укладений та нотаріально не був завірений,оскільки відповідач виявила бажання змінити його істотні умови .Отже факт неукладення договору купівлі -продажу зазначеного житлового будинку між сторонами,встановлений рішенням суду від 30.11.2017року ц.с.№509/3883/15 є преюдиційним та не потребує доказування по даній цивільній справі. В процесі розгляду цивільної справи №509/3883/15 було встановлено,що позивачка щомісячно сплачувала відповідачу авансові платежі на карткові рахунки на протязі 47 місяців та передавала готівкою,що підтверджується розписками та виписками з банківських рахунків відповідача та сума сплачених [PERSON] грошових коштів складає 120 000 гривень . Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч.2 ст. 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника за попереднім договором платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Законом не передбачено, що якщо аванс згідно з умовами попереднього договору був переданий, а зобов`язання не виконано, тобто основний договір у визначений попереднім договором строк не укладений, то аванс залишається у сторони, яка його отримала. Така умова попереднього договору суперечить вимогам чинного законодавства. 1) Якщо певна сума сплачується до укладання основного договору, то ця сума буде авансом. 2) Аванс не виконує забезпечувальну функцію - тобто, якщо договір не укладений з ініціативи будь-якої з сторін, то аванс, безумовно, повертається його власнику. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Оскільки договір купівлі-продажу будинку по [ADDRESS] , який за своєю формою та змістом відповідав-би вимогам закону, між сторонами в справі укладений не був, а сторони лише домовилися його укласти в майбутньому, передана позивачкою [PERSON] відповідачці [PERSON] грошова сума в розмірі 120000 гривень є авансом, який підлягає поверненню позивачу. Окрім того, враховуючи те,що договір купівлі- продажу житлового будинку по [ADDRESS] не був укладений між [PERSON] та [PERSON] у зв`язку із відсутністю його нотаріального посвідчення та державної реєстрації,але в рахунок зобов`язань на його виконання позивачкою були сплачені авансові платежі,тому відповідач [PERSON] зобов`язана повернути отримані нею без достатньої правової підстави грошові кошти позивачу [PERSON] ,оскільки остання вважала,що договір купівлі-продажу житлового будинку в майбутньому буде укладено,але у зв`язку із визнанням судом вказаного договору неукладеним, передані нею кошти є безпідставно отриманими відповідачем. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Відповідно до ст.1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 30.08.2018 року по справі №334/2517/16-ц.,згідно якої набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна,а й тоді,коли первісно така підстава була ,але в подальшому відпала.Тобто відсутність правової підстави означає,що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою,передбаченою законом,іншими правовими актами чи правочином. Суд касаційної інстанції ,зокрема зазначив, що у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі. Вказана правова позиція,у силу ст. 417ЦПК України є обов`язковою для усіх судів України та може бути застосована при розгляді цивільної справи про повернення безпідставно отриманих грошових коштів. Відповідно до Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня. Сплачені позивачем відповідачу в 2011-2015році грошові кошти внаслідок інфляції,тобто їх знецінення, підлягають індексації. Всього інфляційні збитки,яких зазнала [PERSON] за період з 27.07.2011 року, відповідно до досліджених судом доказів , складають 156613,20 грн. Тому загальна сума грошей,яка підлягає сплаті відповідачем [PERSON] на користь позивача [PERSON] із врахуванням інфляції становить 276613,00грн. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч.5 ст.81 ЦПК України). Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006р. N3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини`передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Статтею 1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою №48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів право домагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 9 Постанови № 5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства,що регулюють провадження у справі до судового розгляду», оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Відповідно до статті 5ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що сплачені позивачкою [PERSON] авансові грошові кошти в 2011-2015 роках в розмірі 120000 гривень, які отримані відповідачкою [PERSON] на підставі неукладеного правочину є безпідставними та підлягають поверненню позивачці із врахуванням інфляції в розмірі 276 613,20 гривень. Водночас, суд не може взяти до уваги мотиви невизнання позовних вимог стороною відповідача, про начебто сплату позивачем коштів за оренду житла,чи інших послуг, в тому числі надання матеріальної допомоги, як і неможливість застосування ст.1212ЦК України, виходячи з того ,що жодних доказів для підтвердження вказаних обставин відповідачем не надано і дослідженими судом доказами вони повністю спростовані. Крім цього з відповідача, на підставі ст.ст.137, 141 ЦПК України, на користь [PERSON] слід стягнути суму судових витрать в розмірір 8552,40 грн. (а.с.85) На підставі викладеного,

Outcome: approved