Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

15.04.2021 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (далі - позивачі) звернулись до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач) про вселення та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні житлом в якому просять: вселити позивачів у квартиру [ADDRESS] , зобов`язати [PERSON] не чинити перешкод позивачам у їх проживанні у квартирі [ADDRESS] (надалі - квартира), у користуванні ними цією квартирою, та надати їм ключі від вхідних дверей зазначеної квартири. В обґрунтування позову зазначили, що вони, разом з відповідачем по справі, зареєстровані у вищеназваній квартирі [ADDRESS] та є членами його сім`ї: [PERSON] (зареєстрована з 12.11.1991 року) дружина, [PERSON] (зареєстрована з 03.01.2017 рок) та [PERSON] (зареєстрована з [INFO] ) доньки. Квартира належала відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 23.02.2001 року Шостою Харківською державною нотаріальною конторою. Право власності за ним на квартиру зареєстровано в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 07.03.2001 року за номером 61448. В подальшому, згідно договору купівлі-продажу квартири, укладеному між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] , посвідченим 09.07.2004 року, право власності на квартиру набув [PERSON] (колишній чоловік доньки [PERSON] [PERSON] ) Також, договором купівлі-продажу квартири, укладеним між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] , посвідченим 07.02.2008 року, право власності на квартиру набула [PERSON] . При цьому [PERSON] придбала дану квартиру на кредитні кошти, отримані в ПАТ КБ «Приватбанк». В наслідок заборгованості [PERSON] за кредитним договором, кредитор ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26.09.2013 року звернуто стягнення на дану квартиру та одночасно виселено позивачів та відповідача по справі. Фактично сторони по справі в квартирі не мешкали. Після виселення, позивачі та відповідач мешкали у найманому житловому будинку в смт. Васищеве. У 2020 році [PERSON] повідомила, що кредит за яким її та інших осіб було виселено із квартири, погашений у ПАТ КБ «Приватбанку» 15.09.2008 року, з наданням відповідної довідки банку. Після цього іпотеку за поданням банку було припинено, між [PERSON] ті [PERSON] договір купівлі-продажу квартири розірвано, та право власності на квартиру перейшло до [PERSON] 07.05.2020 року договір купівлі продажу квартири від 09.07.2004 року між [PERSON] та [PERSON] також було розірвано і право власності набув [PERSON] , який на даний час володіє квартирою, та 01.03.2021 року фактично туди вселився. Відповідач як новий власник з 07.05.2020 року володіє квартирою, яка не є іпотечним майном, але перешкоджає вселенню позивачів як членів його сім`ї, які мають право користуватися на рівні з власником. Ключи від квартири позивачам не надає, вважає, що оскільки всіх було виселено у 2016 році рішенням суду, то за рішенням суду тільки вони зможуть вселитися, та крім того, у зв`язку з тим, що вони були виселені, то втратили право користуватися квартирою. Позивачі зверталися письмово до відповідача з проханням вселити добровільно їх у спірну квартиру та надати їм ключі, однак відповідач також письмово відмовив їм у задоволенні їх вимог. У зв`язку з чим позивачі звернулися до суду з даним позовом та просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 19.04.2021 року дану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 27.05.2021 року [PERSON] надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що йому дійсно належала на підставі свідоцтва про право на спадщину квартира [ADDRESS] . У 2004 році квартира вибула з його володіння, але внаслідок перелічених позивачами подій, проти яких відповідач не заперечує, право власності на квартиру їм знову набуто з 07.05.2020 року. Не заперечує проти ухвалення рішення на користь позивачів, членів його сім`ї якщо суд дійде до висновку про наявність у них прав на вселення та користування його квартирою у відповідності до ст. 405 ЦК України та ст. 156 ЖК УРСР (а.с. 66-68). 01.06.2021 року позивачі [PERSON] та [PERSON] надали до суду відповіді на відзив з яких вбачається, що 31.05.2021 року закінчується строк дії договору найму житлового будинку в смт. Васищеве, де вони мешкають, власник будинку не надав згоди на укладення додаткової угоди на продовження строку дії договору найму, таким чином їх сім`я залишається без житла, тому просили прискорити розгляд справи (а.с.71-72). 03.06.2021 року ухвалою суду призначено справу до судового розгляду по суті. 03.06.2021 року відповідач подав до суду заперечення (на відповідь на відзив) та заперечення на відповідь позивачів, в яких зазначив, що питання вирішення справи по суті, що зводиться до вирішення питання щодо застосування до правовідносин між ним - власником квартири, та членами його сім`ї позивачами по справі, положень ст. 405 ЦК України та ст. 156 ЖК УРСР, передає на розсуд суду (а.с. 83-84, 85). Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити з підстав зазначених у ньому. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просила розглянути справу на підставі наявних у справі матеріалів. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та дату розгляду справи була повідомлена належним чином. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував, але пояснив суду, що вселення позивачів у спірну квартиру можливо лише за наявності рішення суду про це, вважає, що оскільки раніше рішенням суду вони були виселені з квартири, то втратили право користуватися даним житловим приміщенням. Заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст.\~12\~ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що\~\~квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер 1-451, виданого 23.02.2001 року Шостою Харківською державною нотаріальною конторою (а.с. 27). 07.03.2001 року право власності за [PERSON] на дану квартиру було зареєстровано в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за реєстраційним номером 61448 (а.с.28). Місце проживання сторін по справі зареєстроване у вказаній квартирі [ADDRESS] , що підтверджується довідками про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (довідка про склад сім`ї) від 03.04.2021 року та 19.04.2021 року, та копіями паспортів позивачів (а.с.26, 62, 16-17, 18-20, 21-22). Згідно договору купівлі-продажу, укладеного між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] , посвідченим 09.07.2004 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Яновою О.Є. за реєстраційним № 2596, право власності на квартиру набув [PERSON] . Договором купівлі-продажу квартири, укладеним між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] , посвідченим 07.02.2008 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Н.А. за реєстровим номером 893, право власності на квартиру набула [PERSON] 07 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки № HAD0GK01270081, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Т.А. за реєстровим номером 900. Одночасно вказаним нотаріусом була накладена заборона відчуження нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] . Згідно рішення Дзержинського районного суду м. Харкова по справі № 2011/17542/12 від 26.09.2013 року було\~звернуто стягненя на квартиру загальною площею 74,80 кв.м., житловою площею 46,00 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № HAD0GK01270081 від 07.02.2008 року), Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги 50, код ЄДРПОУ 14360570), з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення\~\~ПАТ КБ "Приватбанк" всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, та одночасно вирішено виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] які зареєстровані, та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири (а.с. 34 -38). Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 10.02.2014 року по справі № 2011/17542/12 рішення Дзержинського районного суду м. Харкова було змінено та у знятті всіх відповідачів у зазначеній справі з реєстрації у квартирі банку яка позивачу було відмовлено (а.с.39-43). Постановою державного виконавця Дзержинського відділу державної виконавчої служби від 13.10.2016 року про залучення працівників поліції, було призначено виконання вищевказаного рішення суду про виселення на 25.10.2016 року (а.с.44, 45, 46, 47, 47, 48). Сторони по справі вимушені були виїхати з квартири до приватного будинку, що розташованій в [ADDRESS] . Відповідно до договору найму житла (приватного будинку) від 27.10.2016 року, наймодавець [PERSON] , власник приватного будинку, надав наймачу [PERSON] у тимчасове користування за плату житло приватний будинок за адресою: [ADDRESS] (4 кімнати, загальною площею 72,1 кв.м.) лише для проживання у ньому наймача і членів його сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] без права викупу (а.с. 49-51). Згідно додаткових угод до договору найму житла (приватного будинку) від 27.10.2016 року, термін дії договору продовжувався. Остання додаткова угода № 4 від 26.10.2020 року терміном дії до 31.05.2021 року (а.с.56,57,58, 59). Відповідно до заяви іпотекодержателя про повне виконання кредиторських зобов`язань та про припинення дії іпотечного договору, в зв`язку з повним виконанням [PERSON] зобов`язань по кредитному договору № HAD0GK01270081 від 07.02.2008 року, договір іпотеки між ПАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Т.А. за реєстровим номером 900 від 07-02-2008 року, припинив дію (а.с.81). Між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу розірвано, право власності на квартиру перейшло до [PERSON] , про що свідчить заява [PERSON] про підтвердження факту отримання від [PERSON] грошової суми в розмірі 580750,00 грн. частинами, як повний розрахунок за договором про розірвання договору купівлі-продажу квартири, посвідченим 07 лютого 2008 року щодо квартири [ADDRESS] . Договором про розірвання договору купівлі-продажу квартири від 09.07.2004 року, посвідченим 07.05.2020 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Яновою О.Є. за реєстровим номером 945, договір купівлі-продажу квартири від 09.07.2004 року було розірвано і право власності набув [PERSON] , який на даний час володіє квартирою на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер 1-451, виданого 23.02.2001 року Шостою Харківською державною нотаріальною конторою (а.с. 29-30). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.05.2020 року власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] (а.с. 31) Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 13.04.2021 року будь-які обтяження квартири відсутні (а.с. 32-33). У березні 2021 року позивачі звернулись до відповідача з вимогою надати їм ключі від квартири з метою вселення та проведення ремонту, оскільки вони є членами його сім`ї, зареєстровані у цієї квартирі, проживають спільно, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, іншого житла не мають (а.с.9-12). 01 квітня 2021 року відповідач надав письмову відповідь на заяву про вселення заявників до квартири за місцем реєстрації постійного місця проживання, що надати ключі від вхідних дверей та дозволити вселиться у його квартиру без рішення суду про вселення немає підстав (а.с.13-14). Згідно акту ЖК «Хризантема», у господарчому віданні якого знаходиться будинок [ADDRESS] , від 09.04.2021 року, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у присутності уповноваженої особи ЖК «Хризантема» пред`явили вимогу власнику квартири [ADDRESS] [PERSON] , який після виселення з квартири 25.10.2016 року за рішенням суду від 26.09.2013 року одноособово вселився 01.03.2021 року як новий власник, про надання їм ключів від вхідних дверей зазначеної квартири для вселення та проживання в ній як членам сім`ї власника квартири (дружина та доньки). Однак [PERSON] відмовив у видачі ключів, пояснивши, що після виселення його та інших осіб з квартири за вищезазначеним рішенням суду всі особи, які були виселені державним виконавцем та інші, що мали похідне право, втратили право проживання у квартирі, а він набув його одночасно з правом власності на квартиру 07.05.2020 року. Вселившись одноособово у квартиру 01.03.2021 року [PERSON] не визнає права всіх інших осіб, зареєстрованих у даній квартирі, як членів його сім`ї, на користування квартирою на рівні з власником, на вселення та проживання у ній, оскільки жодна з таких зареєстрованих осіб рішення суду про своє вселення [PERSON] не пред`явила (а.с.60). Частина 2 статті 3 Сімейного Кодексу України визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Судом встановлено, та не оспорюється сторонами факт сімейних стосунків між ними, як до виселення зі спірної квартири, так і після в орендованому житлі. Сторони проживали спільно, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки разом сплачували, обслуговували житло, доходи та витрати були і є спільними. Іншого житла позивачі не мають. Статтею 156\~ЖК Української\~РСР та ст. 405 ЦК передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Статтею 25 Загальної декларації прав людини, прийнятою та проголошеною в резолюції 217 А (ІІІ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 10 грудня 1948 року визначено, що кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини. Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (стаття 10). Пунктом 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року наголошено, що право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також устатті 8 Європейської Конвенції з прав людиниі основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справіPowell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно достатті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в повному обсязі.

Outcome: approved