Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Луганська виробнича фірма «Контур-Дельта» про розірвання трудових відносин. В обґрунтування своєї заяви посилається на те, що з 01 лютого 2012 року між ним та ТОВ Луганська виробнича фірма "Контур-Дельта" укладено безстроковий трудовий договір, відповідно до якого він працював зварювальником пластмас. Влітку 2014 року на території м. Луганськ розпочалися активні бойові дії, і позивач вимушений був виїхати з окупованої території до своїх родичів в с. Райгородка, Новоайдарського району, Луганської області. Через загрозу життю та здоров`ю позивач не міг продовжувати роботу у відповідача, ні поїхати та вирішити питання щодо розірвання трудових відносин з відповідачем, ні забрати свою трудову книжку, бо підприємство знаходиться на окупованій території. Українське державне підприємство поштового зв`язку «Укрпошта» припинило доставку пошти на територію м. Луганськ, і тому позивач не в змозі врегулювати питання свого звільнення шляхом листування на підставі чого позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, заявлені вимоги підтримує. Відповідач Товариства з обмеженою відповідальністю Луганська виробнича фірма «Контур-Дельта» про розгляд справи повідомлявся своєчасно та належним чином, про свідчить оголошення на офіційному сайті «Судова влада України». Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню з таких підстав: Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. Згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. В обґрунтування пред`явленого позову позивач посилалась на те, що з 01 лютого 2012 року між ним та ТОВ Луганська виробнича фірма "Контур-Дельта" укладено безстроковий трудовий договір, відповідно до якого він працював зварювальником пластмас. Разом з тим, до позовної заяви не долучено ніяких доказів підтверджуючих існування трудового договору між позивачем та відповідачем окрім індивідуальних відомостей про застраховану особу, наданих начальником відділу ПФУ (а.с. 8-10). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. В поданому позові позивач, скориставшись своїм правом, передбаченим ч. 3 ст. 211 ЦПК України, просив проводити розгляд справу без його участі. При цьому, клопотань про витребування чи надання в подальшому доказів не заявляв. З аналізу положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України вбачається, що розглядаючи справу та вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення чи відмови в задоволенні позовних вимог, суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, яка звернулась до суду з позовом. Таким чином, в зв`язку з ненаданням позивачем доказів на підтвердження обставин, на які він посилається в позовній заяві та факту порушення його права відповідачем, в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі за необґрунтованістю та недоведеністю позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати по справі у вигляді сплаченого судового збору, слід покласти на останнього.

Outcome: dismissed