Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

14.11.2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами, якими просить суд визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], померлої 16.02.2014 року, право власності на: житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, провул. Квітковий, №14-б та земельну ділянку площею 0,0705 га, яка знаходиться по провул. Квітковий, №14-б в м. Ізмаїл Одеської області, передана для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5110600000:01:038:0071. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що державним нотаріусом йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у звязку із тим, що правовстановлюючим документом на спадковий житловий будинок є договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу Одеської області [PERSON] 17.04.2012р. за № 1818, а у витязі про державну реєстрацію прав, наданому КП «[PERSON] МБТІ» 04.05.2012р., номер 34031417, вказано, що підстава виникнення права власності договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу Одеської області [PERSON] Також, у правовстановлюючому документі на спадкову земельну ділянку, договорі купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченому приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу Одеської області [PERSON] 17.04.2012р. за №1821, у пункті 3, вказано, що «земельна ділянка, що продається належить продавцю на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №726419, виданого 07.03.2012р. на підставі рішень [PERSON] міської Ради від 26.11.1997р. №1199 та від 25.02.2011р. №436-V, а у вищевказаному Державному акті, підстава для видачі «заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15.06.2011р., справа №2-2694/11 та ухвали Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15.02.2012р., справа №2-2694/11». Тобто існує невідповідність відомостей у документах. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] міської ради у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, з огляду на наявність суперечностей у правовстановлюючих документах на майно. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши покази свідка, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення позивача та представника позивача, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу Одеської області [PERSON] 17.04.2012р. за № 1818, [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, провул. Квітковий, №14-б. Вказане також вбачається із листа КП «[PERSON] МБТІ» за №1980 від 26.12.2016р. Згідно технічної документації, виготовленої КП «[PERSON] МБТІ» 19.03.2012р., по провул. Квітковий № 14-б в м. Ізмаїлі Одеської області розташований житловий будинок. Згідно Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.04.2012р., посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу Одеської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №1821, [PERSON] стала власником земельної ділянки, що розташована за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, провул. Квітковий, №14-б, кадастровий номер 5110600000:01:038:0071, наданої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до свідоцтва про смерть серії 1-ЖД №362814 від 18.02.2014 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби [PERSON] міськрайонного управління юстиції в Одеській області, [PERSON] померла 16.02.2014 року. Після смерті [PERSON] згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить: житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, провул. Квітковий, №14-б, земельна ділянка площею 0,0705 га, яка знаходиться по провул. Квітковий, №14-б в м. Ізмаїл Одеської області, передана для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5110600000:01:038:0071. Позивач [PERSON] є спадкоємцем за законом першої черги після смерті матері [PERSON] відповідно до ст. 1261 ЦК України, що підтверджено свідоцтвом про її народження серії І-ЖД №406026 від 08.01.1974р. Спадщину позивач прийняв фактично, оскільки на день смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, протягом шести місяців постійно проживав та був зареєстрований зі спадкодавцем за однією адресою, що підтверджується довідкою виконкому Озерненської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області №2812 від 08.09.2015р. Інших спадкоємців немає. Осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині після смерті [PERSON] відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає. На звернення позивача до державного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, письмовою відповіддю державного нотаріуса [PERSON] державної нотаріальної контори Одеської області за №2903/02-14 від 12.12.2015р., йому було відмовлено у звязку з тим, що правовстановлюючим документом на спадковий житловий будинок є договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу Одеської області [PERSON] 17.04.2012р. за № 1818, а у витязі про державну реєстрацію прав, наданому КП «[PERSON] МБТІ» 04.05.2012р., номер 34031417, вказано, що підстава виникнення права власності договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу Одеської області [PERSON] Також, у правовстановлюючому документі на спадкову земельну ділянку, договорі купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченому приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу Одеської області [PERSON] 17.04.2012р. за №1821, у пункті 3, вказано, що «земельна ділянка, що продається належить продавцю на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №726419, виданого 07.03.2012р. на підставі рішень [PERSON] міської Ради від 26.11.1997р. №1199 та від 25.02.2011р. №436-V, а у вищевказаному Державному акті, підстава для видачі «заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15.06.2011р., справа №2-2694/11 та ухвали Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15.02.2012р., справа №2-2694/11». Тобто існує невідповідність відомостей у документах. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як встановлено в судовому засіданні, згідно відповіді КП «[PERSON] МБТІ» №1980 від 26.12.2016р. згідно матеріалів інвентарної справи на обєкт нерухомості по провул. Квітковий, №14-б в м. Ізмаїл Одеської області власником зареєстрована [PERSON] (1/1 частка) на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 17.04.2012р., посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу Одеської області [PERSON] в реєстрі №1818, зареєстрований в реєстрі прав власності на нерухоме майно в реєстровій книзі за №52/1-155 від 04.05.2012р. Вказане вбачається й із наявної у матеріалах справи копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 17.04.2012р. Судом встановлено, що зазначення у витягу про державну реєстрацію прав №34031417 від 04.05.2012р. про те, що зазначений вище договір купівлі-продажу житлового будинку від 17.04.2012р. посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] є лише технічною помилкою та не може свідчити про не підтвердження права власності на вказаний житловий будинок за [PERSON]. Також, як вбачається з матеріалів справи [PERSON] стала власником земельної ділянки, що розташована за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, провул. Квітковий, №14-б, кадастровий номер 5110600000:01:038:0071 на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.04.2012р., посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу Одеської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №1821. Право власності попереднього власника вказаної земельної ділянки [PERSON] підтверджується наявними у матеріалах справи копіями Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 726419, виданого 07.03.2012 року, заочного рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15.06.2011р. та ухвали від 15.02.2012р. по справі №2-2694/11. Помилкове зазначення у Договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 17.04.2012р. про належність проданої земельної ділянки [PERSON] на підставі державного акта, який виданий на підставі рішень ІМР, які не мають відношення до продавця не свідчить про недійсність вказаного договору або не підтвердження права власності на вказану земельну ділянку або [PERSON], або [PERSON] Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] являється спадкоємцем першої черги за законом після смерті матері [PERSON], спадщину після померлої прийняла фактично шляхом спільного проживання зі спадкодавцем, від спадщини вона не відмовлялася, осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині після смерті [PERSON] немає, інших спадкоємців немає, з огляду на встановлене позивач обґрунтовано вимагає визнання за ним права власності на спадкову власність, права на яку у повному обсязі підтверджені матеріалами справи. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved