Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ю. С. А", Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерформ", у якому просив визнати договір перевезення вантажу № 04/02-2 від 04 лютого 2008 року недійсним. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 04 лютого 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ю.С.А.» (далі - відповідач1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтерформ» (надалі - відповідач2) було укладено договір перевезення вантажу № 04/02-2. У відповідності до умов вказаного договору 25 серпня 2009 року під час перевезення вантажу ТОВ «Інтерформ» за замовленням ТОВ «Ю.С.А.», сталася дорожньо-транспортна пригода за участю водія ТОВ «Інтерформ» [PERSON] та [PERSON] (далі - позивач). Позивач стверджує, що ТОВ «Інтерформ» на час укладення договору, у порушення вимог ч. 1 ст. 227 ЦК України, не мало відповідного дозволу (ліцензії), у зв'язку з чим звернувся до суду з позовом про визнання такого договору недійсним. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов у повному обсязі з підстав, викладених у позові. Представник відповідача1 у судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі, зазначивши, що позивач, не будучи стороною договору перевезення вантажу № 04/02-2 від 04 лютого 2008 року, позбавлений можливості звертатися до суду з вимогою про визнання такого правочину недійсним. Відповідач2 у судове засідання свого представника не направив, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Третя особа про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, проте у судове засідання свого представника не направила. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача1, повно та всебічно дослідивши письмові докази по справі та обставини справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено і це вбачається із матеріалів справи, що 04 лютого 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ю.С.А.» (за змістом договору - відправник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтерформ» (за змістом договору - перевізник) було укладено договір перевезення вантажу № 04/02-2. Згідно п.1.1 в порядку та на умовах, визначених цим Договором, перевізник бере на себе зобов'язання доставити автомобільним транспортом - ГАЗ 3307, 1992 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], що належить перевізнику на праві власності згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 15 липня 2004 року довірений йому відправником вантаж (згідно із транспортною накладною) з місця відправлення до пунктів призначення, і видати вантаж уповноваженій на одержання вантажу особі, а відправник бере на себе зобов'язання сплатити плату за перевезення вантажу, на умовах цього Договору та актів виконаних робіт, які в подальшому є його невід'ємною частиною. [PERSON], звертаючись з позовом до суду, зазначає, що згідно листа Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті Управління Укртрансінспекції у м. Києві ТОВ «Інтерформ» про видачу ліцензії ніколи не зверталось. ТОВ «Ю.С.А.» мало ліцензію на перевезення вантажів, строк якої закінчився 17 червня 2011 року. Підставою недійсності вказаного правочину позивач вважає відсутність у ТОВ «Інтерформ» відповідного дозволу (ліцензії), адже згідно ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). У відповідності до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Так, у відповідності до ч. 1 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Як роз'яснив Пленум Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» у п. 2.5.2 необхідно з урахуванням приписів статті 215 ЦК України та статті 207 ГК України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, частина перша статті 220, частина друга статті 228 ЦК України, частина друга статті 207 ГК України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора (зокрема, частина перша статті 227, частина перша статті 229, частина перша статті 230, частина перша статті 232 ЦК України, частина перша статті 207 ГК України). Таким чином, законодавством передбачено механізм визнання правочину недійсним у судовому порядку за зверненням з позовною заявою заінтересованої особи, яка не є стороною оспорюваного правочину. Проте, якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, суду необхідно встановити чи дійсно законні права та інтереси такої особи були порушені укладанням відповідного договору. Так, представник позивача у судовому засіданні зазначаючи, що Договір перевезення вантажу № 04/02-2 від 04 лютого 2008 року порушило права [PERSON], не конкретизує у чому саме полягало таке порушення. Згідно ст. 124 Конституції України та ч. ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивач - це особа, на захист прав та інтересів якої відкрито провадження у справі. З цього випливає, що позовна заява подається для захисту порушених прав, а саме порушення в часі повинно існувати до відкриття провадження у справі. За ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, на позивачеві лежить обов'язок доведення порушення його прав, свобод чи інтересів. Враховуючи, що збитків позивачеві було завдано внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди, а не внаслідок укладення договору перевезення вантажу № 04/02-2 від 04 лютого 2008 року, позивачем не доведено наслідково-причинний зв'язок між порушенням його прав, свобод чи інтересів та укладенням спірного правочину. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог, а відтак у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed