Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначив, що з часу народження, за виключенням часу проходження строкової служби, до цього часу він зареєстрований та постійно мешкає у двокімнатній квартирі [ADDRESS]. З метою реалізації права на безкоштовну приватизацію займаного житла 19.02.2014 р. звернувся до відповідних житлово-експлуатаційних органів Шевченківського територіального відділення МКП «Основаніє». Але з невідомих підстав керівник ЖЕО замість належного оформлення необхідних для приватизації житла документів запропонував йому звернутись за інформацією до суб»єкту владних повноважень. 21.02.2014 р. на адресу районної адміністрації Запорізької міської Ради по Шевченківському району ним подано заяву про надання інформації. 27.02.2014 р. з відповіді заступника голови райадміністрації він дізнався, що 11.06.1992 р. рішенням виконавчого комітету Шевченківської ради народних депутатів № 2011/16 був дозволений продаж державної двокімнатної квартири [ADDRESS]. У відповідності до зазначеного вище рішення - 22.06.1992 р. укладений правочин: договір купівлі-продажу № 2-770, за яким виконавчий комітет районної Ради народних депутатів м.Запоріжжя в особі виконуючого обов»язки начальника ВРЕЖО № 3 продав [PERSON] двокімнатну квартиру [ADDRESS], житловою площею 28,3 кв.м., загальною площею 48,2 кв.м. Зазначений правочин був укладений на підставі Положення про продаж громадянам у власність квартир у будинках державного і громадянського житлового фонду, їх утримання і ремонт, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР і Українською республіканською Радою профспілок від 19.05.1989 р., зі змінами та доповненнями, внесеними постановою КМУ від 22.08.1991 р. № 163, та ЗУ «Про власність». Згідно з п.1 «Положення…», виконавчі комітети місцевих Рад народних депутатів, підприємства, об»єднання і організації мають право продавати громадянам у власність незаселені квартири в будинках, що підлягають реконструкції або капітальному ремонту. Відповідно до Закону України «Про власність», наймач житлового приміщення в будинку державного і громадського житлового фонду та члени його сім»ї вправі викупити у власника відповідну квартиру. Постанова втратила чинність на підставі постанови КМУ від 08.10.1992 р. № 572. На час укладання 22.06.1992 р. договору купівлі-продажу квартири, постановою ВРУ № 2483-ХІІ, з дня опублікування - 19.06.1992 р., був введений в дію Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19.06.1992 р. № 2482-ХІІ, за яким є обов»язковим врахування прав неповнолітніх членів сім»ї. Згідно з ч.4 ст.5 ЗУ «Про приватизацію», право на приватизацію квартир державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах. У відповідності до ст.17 ЦК УРСР (в ред..1963 р.), місцем його проживання була спірна квартира його матері - [PERSON] На час вчинення оспорюваного договору, він постійно проживав у спірній квартирі, був неповнолітнім та об»єктивно не мав можливості відстоювати свої законні права та інтереси. Поняття, зміст та неприпустимість безпідставного обмеження правоздатності та дієздатності громадян були закріплені в ст.ст.9-14 ЦК УРСР (в ред.. 1963 р.). У відповідності до ЦК УРСР (в ред.. 1963 р.), укладення оскаржуваної угоди проводилось сторонами договору в письмовій формі із обов»язковим нотаріальним посвідченням. За ст.48 ЦК України (в ред..1963 р.) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі - ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна із сторін зобов»язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Згідно ст.86 ЦК УРСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. В особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження. У відповідності до ст.101 ЦК УРСР в особистій власності громадянина може бути один жилий будинок (або його частина). Право власності одного або кількох громадян не позбавляє права інших з цих громадян мати у власності другу частину цього ж житлового приміщення. В багатоквартирному будинку, в житлово-будівельному колективі індивідуальних забудовників особи, що проживають спільно, їх неповнолітні діти можуть мати лише одну квартиру. Граничний розмір житлового будинку або його частини, що належать зазначеним у ст.101 ЦК УРСР громадянам, не повинен перевищувати 80 кв.м. Ст.48 ЦК УРСР (в ред..1963 р.) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону та визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. У відповідності до ст.128 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі. Згідно ст.60 КпШС УРСР, захист прав та інтересів неповнолітніх дітей лежить на їх батьках, які діють без особливих на те повноважень. У відповідності ППВСУ № 3 від 28.04.1978 р. (в ред..1998 р.), угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Правила ст.48 ЦК УРСР застосовуються у разі порушення встановлено порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов»язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними. Посилаючись на порушення його прав власника при укладені договору купівлі-продажу, за позовом [PERSON] просить визнати недійсним правочин - договір купівлі-продажу № 2-770 від 22.06.1992 року, за яким виконком Шевченківської районної Ради народних депутатів Запорізької області в особі виконуючого обов»язки начальника ВРЕЖО № 3 - [PERSON] («Продавець») продав [PERSON] («Покупцю») двокімнатну квартиру [ADDRESS], житловою площею 28,3 кв.м., загальною площею 48,2 кв.м.; припинити право особистої власності відповідача на зазначену квартиру. Позивач подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити. Відповідач [PERSON] та представник відповідача районної адміністрації ЗМР по Шевченківському району подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечують. Представник третьої особи - П»ятої Запорізької державної нотаріальної контри подав до суду заяву про розгляд справи без їх участі. Приймаючи до уваги позицію сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов, заявлений [PERSON], підлягає задоволенню виходячи з наступного. Суд враховує, що визнання відповідачами позову не суперечить закону, не порушує чиїх-небудь прав, свобод та інтересів, інтересів інших осіб. У зв'язку із наведеним, з урахуванням вимог ст..130, ч.4 ст. 174 ЦПК та ч.6 п.11 Постанова Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" № 14 від 18.12.2009 року, згідно якого за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом, суд вважає за необхідне прийняти визнання відповідачем позову та задовольнити позовні вимоги [PERSON] з підстав, викладених ним у позовній заяві.

Outcome: approved