Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

16.09.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив позбавити їх батьківських прав щодо неповнолітньої дитини та стягнути з них аліменти на її утримання в твердій грошовій сумі в розмірі по 200 грн. щомісячно. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що відповідачі ухиляються від виконання своїх обов'язків по утриманню та вихованню своєї дитини, не піклуються про їх фізичний і духовний розвиток. Представники органу опіки та піклування, прокурор позов підтримали в повному обсязі з підстав, зазначених в ньому, зазначили, що позбавлення відповідачів батьківських прав відповідатиме інтересам дітей. Третя особа [PERSON] не заперечила щодо обставин викладених в позові та просила задовольнити позовні вимоги. Відповідачка [PERSON] в судовому засідання позов визнала, не заперечила щодо позбавлення їх батьківських прав у відношенні неповнолітньої дитини. Пояснила, що не має належного матеріального забезпечення, а тому не може утримувати та виховувати дочку [PERSON]. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув судом належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, про причини неявки суду не повідомив, заперечення проти позову не подав. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом встановлено, що відповідачі у справі є батьками неповнолітньої: [PERSON], [INFO] (а.с. 11), яка з 2007 року проживає в сім`ї своєї баби [PERSON], батьки не цікавляться життям дитини (а.с.18-22). Частиною 1 ст. 164 СК України встановлено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Це, зокрема, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. В постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" № 3 від 30.03.2007 року, роз'яснено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати, як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Відповідно до висновку органу опіки та піклування від 26.08.2015 року (а.с.7-8), який узгоджується з матеріалами справи та відповідачами не спростований належними та допустимими доказами, [PERSON] та [PERSON] не піклуються про фізичний та духовний розвиток своєї дитини, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, підготовку до самостійного життя тощо, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання. З актів обстеження матеріально-побутових умов проживання дитини, встановлено, що [PERSON] протягом восьми років проживає разом з бабою, [PERSON] та її чоловіком [PERSON] [ADDRESS], де створено всі належня умови для проживання дитини (а.с.16, 17). Відповідачі притягувались до адміністративної відповідальності за ст.184 та 178 КУпАП (а.с. 33, 34). Судом встановлено, що відповідачі свідомо ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню неповнолітньої дитини, нехтують нею, не виявляють до неї батьківської турботи та піклування, не цікавляться її життям, здоров'ям, не спілкуються з нею в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. За таких обставин, враховуючи також думку дитини відповідачів [PERSON], якій на час розгляду справи виповнилось 10 років і яка не хоче проживати разом з батьками, суд вважає, що позбавлення відповідачів батьківських прав відповідатиме інтересам неповнолітньої дитини. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини (ч. 2 ст. 166 СК України). Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 pоку, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Зміст глави 15 СК України вказує на обов'язок кожного з батьків утримувати дитину. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов'язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Способи виконання обов'язку утримувати дитину визначені статтею 181 СК України, за змістом якої, кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. В пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року "Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз'яснено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи те, що відповідачі є працездатними особами, постійного місця роботи не мають, але при цьому на обліку у службі зайнятості, як безробітні, не перебувають, інших утриманців не мають, суд приходить до висновку, що вони спроможні сплачувати аліменти в розмірі, зазначеному в позові, що буде відповідати, як інтересам дитини, зокрема, для задоволення її мінімальних життєвих потреб, так і матеріальному становищу та стану здоров'я платника аліментів. На думку суду, визначена судом сума аліментів є реальною, дає змогу забезпечити мінімальні життєві потреби дитини і матеріальний стан відповідачів, навіть з відрахуванням аліментів, буде задовільним та стабільним, що в свою чергу не тільки не звільняє їх від обов'язку утримувати своїх дітей, а навіть дозволяє їм виконувати свої зобов'язання щодо оплати аліментів у розмірі, визначеному судом. Також суд стягує з відповідачів в дохід держави судовий збір в сумі по 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved