Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просить суд стягнути з відповідача 81 151,68 грн. боргу та сплачений ним судовий збір. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 04.04.2015 за усним договором передав позичальнику [PERSON] в борг 35 000,00 грн. При фактичному одержанні вказаної суми позичальником була надана розписка від 04.04.2015 року, згідно з якою [PERSON] зобов'язався повернути кошти у строк до 25.04.2015. Також, [PERSON] 24.11.2015 за усним договором передав відповідачу в борг 1 600,00 доларів США. При фактичному одержанні вказаної суми позичальником була надана розписка від 24.11.2015, згідно з якою [PERSON] зобов'язався повернути кошти до 31.11.2015. Однак, до теперішнього часу відповідач борг у повному обсязі не повернув, чим взяті на себе зобов'язання не виконав. Відповідач з позовом не погоджується, у зв'язку з чим надав суду відзив на позовну заяву, в якому йдеться про те, що предметом договору позики, укладеному між сторонами, є іноземна валюта, однак, у позовній заяві не зазначено, яка саме іноземна валюта бралася у борг, в розписці відсутні будь-які відомості про те, що в борг взято саме долари США, а не іншої країни, що може вплинути на визначення розміру боргу, який підлягає доказуванню. Крім того, в доданій до позовної заяви довідці позивач зазначає курс НБУ не на день подання заяви до суду, сума розрахунку інфляції відсутня. Вказане, на думку відповідача, свідчить на порушення позичальником вимог ст. 533 ЦК України. Також, [PERSON] вважає, що в позовній заяві невірно зроблений розрахунок заборгованості. Позивачем 24.04.2016 надано відповідачу розписку про отримання ним 200,00 доларів та 02.06.2016 надано розписку, відповідно до якої [PERSON] отримав 1 200,00 доларів, претензій до боржника не має. Тому, позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини і факти, викладені в позовній заяві. Відповідач та його представник проти позову заперечували, просили відмовити в його задоволенні у повному обсязі з підстав, вказаних у відзиві. Вислухавши думку сторін, оцінивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. 04.04.2015 [PERSON] отримав під розписку у [PERSON] позику у розмірі 35 000,00 грн. та зобов'язався повернути борг до 25.04.2015 (а.с. 15). Крім того, 24.11.2015 [PERSON] надано у борг [PERSON] 1 600,00 доларів невизначеної іноземної валюти строком до 31.11.2015 (а.с. 16). Відповідно до розписки від 02.06.2016 позивач отримав від відповідача 1 200,00 доларів невизначеної іноземної валюти в якості погашення боргових зобов'язань. 24.04.2016 [PERSON] складена розписка про отримання від [PERSON] суми боргу у розмірі 200,00 доларів невизначеної іноземної валюти. У розписках значено про відсутність будь-яких претензій до відповідача (а.с. 28). У відповідності з ч. 2. ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що складені розписки складають між ним та [PERSON] договір позики, що підтверджується його підписами. Розписками відповідача підтверджується той факт, що він був проінформований про умови, на яких позивач надав йому позику. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Як роз'яснив Верховний суд України у постанові від 13 грудня 2017 року у справі № 309/3458/14-ц від 13 грудня 2017 року, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. В даному випадку доказом укладання договору позики та передачею по ньому грошей є розписки від 04.04.2015 та 24.11.2015, складені відповідачем особисто, що відповідає вимогам ст. 1047 ЦК України - на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Доказів повернення [PERSON] боргу у розмірі 35 000,00 грн. суду не надано, що свідчить про те, що на даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов'язань і не погашає заборгованість за договором, що є порушенням законних прав та інтересів позивача. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача суми боргу в іноземній валюті, суд зазначає наступне. 24.04.2016 [PERSON] повернув [PERSON] частину позики в розмірі 1 200,00 доларів невизначеної іноземної валюти, а 02.06.2016 - в розмірі 200,00 доларів невизначеної іноземної валюти, а всього: 1 400,00 доларів невизначеної іноземної валюти. Таким чином, несплачений борг [PERSON] становить 200,00 доларів невизначеної іноземної валюти. Тобто, вимоги позивача про повернення боргу у розмірі саме 1 600,00 доларів невизначеної іноземної валюти є необґрунтованими. При цьому, згідно зі статтею 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1 та ч. 2 ст. 192 ЦК України). Такі випадки визначені ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". За змістом ст. 524 ЦК України грошовим визнається зобов'язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Загальні положення виконання грошового зобов'язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим, ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно з ч. 1 ст. 36 Закону України «Про Національний банк України», Національний банк встановлює офіційний курс гривні до іноземних валют та оприлюднює його. Таким чином, судове рішення не може змінювати грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, а отже, сума, що підлягає стягненню обчислюється в іноземній валюті, яка конвертується в національну валюту на день здійснення платежу. Це означає, що боржник, виконуючи зобов'язання у національній валюті, повинен брати до уваги офіційний валютний курс НБУ, встановлений для відповідної валюти на день платежу. Відповідно до абзацу 4 п. 1 ст. 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", іноземна валюта - це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Не зазначення в договорі, якої саме іноземної держави валюта бралася в борг, а саме іноземної держави долара (США, Австралії чи Канади, тощо), суд позбавлений можливості встановити наявність боргу в певному розмірі. Тому, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості по сплаті кредиту у доларах невизначеної іноземної валюти, задоволенню не підлягають. Враховуючи викладене вище, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з [PERSON] боргу за договором позики підлягають частковому задоволенню. З зазначених підстав з відповідача підлягає стягненню заборгованість в розмірі 35 000,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем при поданні позовної заяви у розмірі 746,64 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial