Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до Районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району про визнання права на приватизацію за відсутністю ордера. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач [PERSON] з травня 2015 року стала жити у цівільному шлюбі у кв. [ADDRESS] , разом зі своїм чоловіком [PERSON] у його бабусі [PERSON] .. 26.02.2019 р. вони офіційно уклали шлюб. З 10.07.2018 р. [PERSON] зареєструвалась за вищевказаною адресою як член сім*ї. У 2016 року бабуся [PERSON] перенесла ішемічний інсульт, у зв*язку з чим переїхала до своєї доньки [PERSON] в [ADDRESS] , де і померла [INFO] . В жовтні 2018 року [PERSON] вирішила привести всі документи по квартирі до ладу і змінити договір житлового найму на зазначену квартиру, оформивши на своє ім*я, але ЖКГ Запорізької міської Ради відмовило їй у зміни договору житлового найму на підставі того, що не доведено родинні стосунки з попереднім наймачем квартири». [PERSON] звернулася до суду та 14.11.2019 року Жовтневий районний суд м. Запоріжжя виніс рішення про встановлення факту проживання однією сім*єю з травня 2015 року по [ADDRESS] . Далі , на позивача [PERSON] був відкрит особовий рахунок № [NUMBER] , де вона була визнана наймачем вказаної квартири, тому переукладати договір найму вже було не треба, про це свідчить лист відповідача від 17.11.2020 року. 17.10.2020 року позивачу [PERSON] видали технічний паспорт на кв. [ADDRESS] , де вона вказана наймачем квартири. Коли усі документи були зібрані, позивач звернулась до відповідача з заявою про оформлення у приватну власність квартиру, де вона мешкає. Закон України « Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 р. та « Положення про порядок передачі квартир у власність громадян» від 15.09.1992 р. передбачає, що кожен громадянин України, який раніше не брав участь у приватизації та маючи бажання приватизувати займану їм та його сім*єю житлову площу має право звернутися до органів міської держадміністрації за реалізацією свого права на прйватизацію. ( ст. 8 Закона України), але мені відповідачем листом від 07.12.2020 р. було відмовлено ( лист додається)., бо згідно п.18 Положення від 16.12.2009 р. № 396 ( із змінами) визначен вичерпний перелік документів, що громадянин повинен подати до органу приватизації-це копію ордера про надання житлової площі за адресою [ADDRESS] , та довідку про місце проживання в період з 05.09.1996 року. Цю довідку позивач дійсно має, але копія ордеру загублена багато років тому, щє чоловіком бабусі [PERSON] , який цю квартиру отримав та був вказаний в ордері зі своєю сім*єю. Позивач [PERSON] робила спроби знайти копію ордера на квартиру [ADDRESS] , а саме зверталася до департаменту ЖКГ, КП «Наше місто», « Місто для людей», але цього документу ніхто не знайшов. За ці роки позивач зверталася у державні інстанції про відновлення її права на приватизацію, про що свідчуть численні відповіді та листування з цього питання, але виявилось марно. Довідка Ощадбанка від 25.11.2020 р. підтверджує, що [PERSON] не використувала житлові чекі на приватизацію. Таким чином, згідно закону «Кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання та оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особового немайнового або майнового права та інтересах ( ст. 15,16 ЦК України ) Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положенні пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь який позов, що стосується його цивільних прав і обов*язків. Заяви позивача [PERSON] до органів державної влади щодо урегулювання цього питання мирним шляхом не дали ніякого рішення, тому позивач була змушена звернутись до сулду за захистом свої прав. На підставі вищевикладеного прость суд визнати за [PERSON] право на приватизацію квартири [ADDRESS] , зобов*язавши районну адміністрацію Запорізької міської ради по Олександрівському району здійснити приватизацію за відсутністю ордера про надання жилої площі на підставі Закону України « Про приватизцію державного житлового фонду». Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2020 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомлення мсторін. Справу призначено у підготовче судове засідання на 24.03.2021 року на 13 год.\~30\~хв. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2021 року справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача просила позов задовольнити. Представник відповідача Районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району Ященко О.В. просила прийти рішення на розсуд суду. При цьому 25.02.2021 року надала в суду письмовий відзив в якому зазначено, що статтею 345 Цивільного кодексу України закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства. Згідно із частиною 4 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартири (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно мешкають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Згідно із частиною 5 статті 5. Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначає правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, його подальшого використання і утримання. Пунктом 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово- комунального господарства України від 16.12.2009 № 396 (із змінами) (далі - Положення від 16.12.2009 № 396) визначений перелік документів, який громадянин, що виявив бажання приватизувати займане ним і членами його сім`ї на умовах найму житлове приміщення подає до органу приватизації. За результатами розгляду органом приватизації - районною адміністрацією Запорізької міської ради по Олександрівському району звернення громадянки [PERSON] з питання приватизації нею квартири за адресою: [ADDRESS] виявлено, що в наданих документах відсутня копія ордера про надання житлової площі та замість оригіналів надані копії довідок про реєстрацію місця проживання особи у період з 05.09.1996 року по теперішній час. Листом районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району від 07.12.2020 № О-636-О-1238, заявниці наданні роз`яснення з цього питання. Неможливість здійснити органом приватизації - районною адміністрацією Запорізької міської ради по Олександрівському району приватизацію житла без повного переліку документів обумовлюється наступним. Відповідно до статті 19 Конституції України, пункту 3 статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Набуття фізичними особами у власність житла в результаті приватизації здійснюється органами приватизації на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово- комунального господарства України від 16.12.2009 № 396 (із змінами). Даний нормативно- правовий акт знаходиться у публічному доступі. Згідно Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2005 № 34/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України15.05.2013 № 883/5) та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 квітня 2005 № 381/10661, нормативно-правовий акт - офіційний документ, прийнятий уповноваженим на це суб`єктом нормотворення у визначеній законом формі та порядку, який встановлює норми права для неозначеного кола осіб і розрахований на неодноразове застосування (даний акт знаходиться у публічному доступі). Згідно статті 1 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» (далі - ЗУ № 3166-VI) систему центральних органів виконавчої влади складають міністерства України (далі міністерства) та інші центральні органи виконавчої влади (даний акт знаходиться у публічному доступі). Відповідно до статті 7 ЗУ № 3166-VI, основними завданнями міністерства як органу, що забезпечує формування та реалізує державну політику в одній чи декількох сферах, є у тому числі забезпечення нормативно-правового регулювання. Відповідно статті 15 вказаного Закону, міністерство у межах своїх повноважень, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, які підписує міністр. Накази міністерства, видані в межах його повноважень, є обов`язковими для виконання центральними органами виконавчої влади. їх територіальними органами, місцевими державними адміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами і організаціями всіх Форм власності та громадянами. Накази міністерства нормативно-правового змісту підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України та включаються до Єдиного державного реєстру нормативно- правових актів. Накази міністерства, які є нормативно-правовими актами і пройшли державну реєстрацію, набирають чинності з дня офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими актами, але не раніше дня офіційного опублікування. Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затверджено Наказом міністерством з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 № 396 (із змінами) та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 № 109/17404 в установленому в державі Україна порядку. Згідно частини 5 статті 4 Цивільного кодексу України органи державної влади України можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини, у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом. У констатаційній частині Наказу від 16.12.2009 № 396 вказано, що Положення затверджено відповідно до Законів України «Про приватизацію державного житлового фонду» (2482-12), «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (500-17), Положення про Міністерство з питань житлово-комунального господарства, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2007 № 717 (717-2007-п), та з метою приведення у вілповідність до законодавства власних нормативно-правових актів Пункт 18 Положення від 16.12.2009 № 396 викладений чітко і конкретно та встановлює обов`язок подання громадянином до органу приватизації повний перелік документів. Згідно статті 57 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, мають бути доведені до відома населення у порядку, встановленому законом. Вищезазначений нормативно-правовий акт Міністерства оприлюднений в офіційному виданні - Офіційний вісник України від 15.02.2010 2010 p., № 8, стор. 205, стаття 403 та розміщений на офіційних сайтах Верховної Ради України та Міністерства (даний акт знаходиться у публічному доступі). Таким чином, органи місцевого самоврядування під час здійснення приватизації державного житлового фонду не мають законних підстав для розширення або звуження вимог нормативно-правових актів на підставі заяв громадян у разі ненадання повного переліку документів, визначеного пунктом 18 Положення від 16.12.2009 № 396. Згідно із частиною 1 статті 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із копією Довідки про склад сім`ї наймача ізольованої квартири (одноквартирного будинку) та займані ним приміщення від 23.11.2020 № 125564, наданої товариством з обмеженою відповідальністю «Місто для людей Запоріжжя» у квартирі за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 30,4 кв.м, жилою площею 18,7 кв.м, зареєстрована [PERSON] з 10.07.2018 року. Відповідно до пункту 19 Положення від 16.12.2009 № 396 довідка про реєстрацію місця проживання видається органом реєстрації відповідно до вимог Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 207 (із змінами). Згідно із копією Довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 19.10.2020 № 04-28/1-5061, [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 10.07.2018 р. по теперішній час. Згідно із копією Довідки про реєстрацію місця проживання, виданої виконавчим комітетом Покровської міської ради Дніпропетровської області від 17.11.2020 № 2677, [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 14.11.1996 р. по 06.08.2018 р. В позовній заяві [PERSON] зазначає, що Довідка Ощадбанка від 25.11.2020 року підтверджує невикористання нею житлових чеків на приватизацію. Проте, звертає увагу, що Довідки від 17.11.2020 № 726, від 25.11.2020 № 107.357-22/101, надані AT Державним ощадним банком України не підміняють собою документ, що підтверджує невикористання громадянином житлових чеків для приватизації державного житлового фонду. Відповідно до пункту 20 Положення від 16.12.2009 № 396 документом, що підтверджує невикористання громадянином житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, є довідка(и), видана(і) органом приватизації за попереднім(и) місцем(ями) проживання (після 1992 року), щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду (крім територій проведення антитерористичної операції та тимчасово окупованої території). В позовній заяві [PERSON] зазначає, що копія ордеру загублена багато років тому, ще чоловіком бабусі [PERSON] (бабуся чоловіка позивачки), який цю квартиру отримував та був вказаний в ордері зі своєю сім`єю. Проте, чи намагалась позивачка [PERSON] отримати копію корінця ордеру про надання житлової площі у позасудовому порядку, та чи зверталась до управління житлово-комунальним господарством Запорізької міської ради з цим питанням, в позовній заяві не зазначено. \~ \~ \~ \~ На підтвердження до позовної заяви, [PERSON] відповіді департаменту з управління житлово-комунальним господарством Запорізької міської ради про результати розгляду її звернення щодо видачі копії корінця ордеру на квартиру за адресою: [ADDRESS] не надано. Крім того, беручи до уваги копії документів, доданих до позовної заяви та обставини спільного проживання лише з травня 2015 року, позивачки [PERSON] з [PERSON] у квартирі його бабусі [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , та враховуючи, що означена квартира була надана для проживання родині чоловіка, проте ані чоловік [PERSON] , ані жоден з членів його родини не приймає участі у приватизації цієї квартири. З метою не допущення порушення прав інших осіб, вважає доцільним для всебічного вирішення справи з`ясувати це питання у судовому засіданні. Приймаючи до уваги конкретні обставини, при яких виник даний спір, районна адміністрація зауважує, що дана ситуація виникла не з вини органу приватизації, а у зв`язку з неможливістю надати громадянином необхідних документів для здійснення приватизації житлового приміщення, та просить ухвалити рішення на розсуд суду, на підставі доказів наявних у матеріалах справи. Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріли справи, вивчивши надані письмові докази, дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України (суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до ст. ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Враховуючи той факт, що право на справедливіш суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення. Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави- учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany). За змістом ст. 55, 64, 124 Конституції України право на судовий захист гарантується та забезпечується. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції України не може бути обмежений. Цей принцип знайшов своє відображення і в рішенні Конституційного суду № 9-зп від 25.12.1997 року. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Під захистом розуміються дії уповноваженої особи, діяльність юрисдикційних органів та осіб, які у передбаченому законом порядку зобов`язані вжити заходів до поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного права. Способами захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до ст. 16 ЦК України, може бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно частини 1 статті 95 Цивільного процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно статті 77 Цивільного процесуального кодексу України,належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач [PERSON] , зареєстрована та проживає по теперешній час у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради про реєстрацію місця проживання особи № 04- 28/1-5061 від 19.10.2020 року, та довідкою про склад сім`ї наймача ізольованої квартири (одноквартирного будинку) та займані ним приміщення від 23.11.2020 № 125564, наданої товариством з обмеженою відповідальністю «Місто для людей Запоріжжя». На теперішній час зазначена квартира не приватизована, є комунальною власністю територіальної громади міста Запоріжжя. Відцовідно до інформаційної довідки ТОВ «Місто для людей Запоріжжя.» від. 18.11.2020 року № 119961 відповідальним квартиронаймачем кв. [ADDRESS] є [PERSON] , кількість зареєстрованих осіб одна, квартира не приватизована, знаходиться в комунальній власності. Відповідно до п. 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого\~Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16.12.2009 р., громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Для реалізації свого права на приватизацію вищевказаної квартири позивач [PERSON] , як відповідальний квартиронаймач даної квартири звернулась до відповідача - районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району із заявою про передачу у приватну власність зазначеної квартири згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Листом від 07.12.2020 року № О-636-О-1238 відповідач - районна державна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району відмовила в приватизації житла у зв`язку з відсутністю довідок про реєстрацію місця проживання позивача та відсутністю копії ордеру про надання жилової площі за адресою: [ADDRESS] . Крім того, представник відповідача підтвердив, що у позивача дійсно відсутній ордер на приватизацію житлової площі за адресою: [ADDRESS] . Пунктом 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян наведений перелік документів, що подається до органу приватизації, і цей перелік містить копію ордеру про надання жилої площі. Проте, не маючи реальної змоги надати копію ордеру, позивач позбавлений скористатись правом на приватизацію житла. Відповідно до п. 11\~ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"\~спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. Відповідно до вимог\~ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"\~приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом. Згідно\~ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»\~об`єктом приватизації є квартири, які перебувають в віданні місцевих Рад, державних підприємств, установ, організацій, незалежно від їх відомчої належності. Відповідно до\~ст. 3 Закону України\~зазначеного закону, - приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім*ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Тому, з урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позивач має право на приватизацію квартири, в якій вона зареєстрована і мешкає, а відмова відповідача в реалізації права на приватизацію порушує її права. Таким чином, позов [PERSON] повністю знайшов своє обґрунтування у судовому засіданні і тому підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved