Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-19 00:00:00

19.12.2014 [PERSON] (надалі - позивач) звернулась до Заводського районного суду міста Миколаєва із вказаним позовом, який мотивувала тим, що з 10.09.1992 проживала з [PERSON] (надалі - відповідач) однією сім'єю без реєстрації шлюбу. В подальшому сторони зареєстрували свої відносини. За час проживання однією сім'єю сторонами за спільні кошти було придбано майно, зокрема домоволодіння [ADDRESS]. Просила суд поділити вказане майно, визнавши за нею право власності на 2/3 його частини, так як її вклад у придбання, подальшу реконструкцію, поточний ремонт тощо був значно більшим за той, що зроблений відповідачем. В ході судового розгляду позивач підтримала заявлену вимогу, наполягаючи на її задоволенні із підстав, що викладені в позові. Відповідач, в судовому засіданні був відсутнім, оскільки перебував в слідчому ізоляторі міста Миколаєва, в установленому порядку - через начальника вказаної пенітенціарної установи, надав суду заяву про визнання позову, вказавши окремо на те, що дійсно частка позивача у майні, що було нажите сторонами за час спільного проживання є значно більшою, оскільки позивач працювала, займаючись комерційною діяльністю в інтересах сім'ї, в той час як він (відповідач) не мав постійного заробітку чи доходу. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов наступного. З матеріалів справи вбачається, та визнається сторонами, що [PERSON] та [PERSON] з 10.09.1992 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Вказаний факт, окрім іншого, встановлено рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 09.12.2014 у справі №487/11139/14-ц (провадження №2/487/3601) за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, що згідно положень частини третьої статті 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. 17.12.2004 сторонами було укладено шлюб, про що Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції в книзі реєстрації актів про одруження 2004 року грудня місяця 17 числа зроблено відповідний актовий запис за №468. На підставі рішень Миколаївської міської ради від 28.08.1998 №504, від 24.02.2005 №31/21 [PERSON] набув у власність земельну ділянку площею 283 кв.м по [ADDRESS] із цільовим призначенням будівництва та обслуговування будинку та господарських споруд на якій за спільні кошти сторін було зведено індивідуальний житловий будинок. Відповідно до статей 69, 70 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, у разі поділу якого частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Пунктом 30 Постанови від 21.12.2007 №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК, в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК). З пояснень, викладених відповідачем у заяві, показань отриманих судом від свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] вбачається, що за час спільного проживання сторін, внесок позивача у зведення, реконструкцію та обслуговування спільного домоволодіння, що розташоване по [ADDRESS] був значно більшим, ніж той, що зроблений відповідачем, в той час як останній, що ним не заперечується, не мав самостійного заробітку, регулярного доходу та займався лише контролем за зведенням будинку. Вказані обставини, у своїй сукупності дають суду підстави для відступу від засади рівності часток подружжя та збільшення частки позивача у спільному майні до 2/3. При поділі майна суд виходить із того, що СК України передбачає, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд виходить з роз'яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п'ятої статті 71 Сімейного кодексу України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Виходячи з того, що сторони не порушували питання про припинення права іншого співвласника на частку в спільному майні, про спосіб поділу спільного майна згоди не досягли та попередньо не внесли на депозитний рахунок суду відповідної грошової сум, то суд вважає необхідним без поділу майна в натурі лише визнати ідеальні частки подружжя в цьому майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя та змінити режим спільної сумісної власності подружжя на ці об'єкти на режим спільної часткової власності. За такого, суд приходить висновку про наявність підстав для задоволення позову та визнання за позивачем права власності 2/3 частини спірного домоволодіння. Відповідно до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог.

Outcome: approved