Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-16 00:00:00

17.01.2014 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що згідно Державного акту на право власності на землю серії ЯК №897606 від 14.06.2010р. є власником земельної ділянки площею 0,1214 га, що розташована в с.Новосільці Мостиського району Львівської області та призначена для ведення особистого селянського господарства. Із заходу дана земельна ділянка межує із ділянкою [PERSON], зі сходу - з ділянкою відповідачки [PERSON] Стверджує, що користування зазначеною земельною ділянкою здійснює з 1991 року, а приватизацію даної земельної ділянки розпочав у 1994 році. В 2009 році відповідно до Порядку безоплатних оформлення та видачі громадянам України в 2009 році державних актів на право власності на земельні ділянки, затвердженого постановою КМУ від 05.08.2009 року, продовжив раніше розпочату приватизацію земельної ділянки та замовив у Мостиському відділі Львівської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (державного акта на право власності на землю). При цьому зазначає, що коли проводились заміри та встановлювались межі земельної ділянки його ніхто не викликав, а після проведення замірів не було встановлено межових знаків і такі йому на зберігання не передавались, що підтверджуються відсутністю його підпису в акті прийому-передачі межових знаків на зберігання, що є порушенням п.3.12. та п.3.14. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Держкомзему України 18.05.2010 року №376 та зареєстрованої в Міністерством юстиції України за №391/17686. Вказує, що згідно з рішенням Довгомостиської сільської ради №53 від 19.02.2010 року йому було затверджено технічну документацію та передано безоплатно у власність вищевказану земельну ділянку, на яку згодом отримав Державний акт на право власності на землю, згідно якого йому передали у власність земельну ділянку площею 0,1214 га у відповідних межах. Вказує, що у 2010р. відповідачка звернулася до його дружини з проханням «посунутися» (перенести межі ділянки) на земельну ділянку [PERSON], а вона (відповідачка) в свою чергу «посунеться» на його (позивача) земельну ділянку. Не погодився на таку пропозицію відповідачки, про що останню повідомила дружина. Натомість відповідачка повідомила дружині, що його (позивача) земельна ділянка згідно документів належить їй (відповідачці) і що такі межі він (позивач) погодив ще у 2008р. Оскільки межові знаки на ділянці відповідачки були відсутні, продовжував користуватися своєю земельною ділянкою в межах, закріплених ще у 1991 році. Відповідачка до нього більше з вищевказаною пропозицією не зверталася і не заперечувала його користування земельною ділянкою в межах фактичного використання. Зазначає, що 05.07.2013 року комісією сільської ради за заявою [PERSON] встановлено факт зайняття ним частини земельної ділянки відповідачки та зобов'язано його не чинити перешкод у користуванні земельною ділянкою [PERSON] 15.07.2013р., не погоджуючись із таким висновком комісії, звернувся за вирішенням спору до Державної інспекції сільського господарства, яка листом від 25.07.2013р. рекомендувала звернутись в землевпорядну організацію для встановлення меж земельних ділянок в натурі. Вказує, що згідно акту винесення в натуру меж земельної ділянки від 23.10.2013 року №4, складеного Мостиським районним виробничим відділом Львівської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру», встановлено в натурі межі його земельної ділянки та зазначено, що вони відповідають межам, запроектованим згідно технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. Не згідний з вказаним актом і встановленням таких меж, оскільки більша частина його земельної ділянки, яку він обробляв протягом останніх двадцяти двох років, вкладаючи важку працю та значні кошти для підвищення родючості, розташована на земельній ділянці відповідачки [PERSON], а його (позивача) земельну ділянку зміщено на ділянку [PERSON], тобто ділянку [PERSON] було розширено за рахунок його (позивача) земельної ділянки. З огляду на наведене, з урахуванням уточнених (збільшених) позовних вимог, просить суд: 1) визнати недійсним рішення Довгомостиської сільської ради Мостиського району Львівської області про передачу безоплатно у власність земельної ділянки площею 0,1504 га в с.Новосільці для ведення особистого селянського господарства [PERSON]; 2) визнати незаконним та скасувати Державний акт на право власності на землю серії ЯЖ №583053 від 24.07.2009р., виданий [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1504 га, призначену для ведення особистого селянського господарства, розташовану в с.Новосільці Мостиського району Львівської області; 3) визнати недійсним рішення Довгомостиської сільської ради №53 від 19.02.2010 року про затвердження йому ([PERSON]) технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку та передачу безоплатно у власність земельної ділянки площею 0,1214га для ведення особистого селянського господарства; 4) визнати незаконним та скасувати Державний акт на право власності на землю серії ЯК №897606 від 14.06.2010 року, виданий йому ([PERSON]) на земельну ділянку площею 0,1214га, призначену для ведення особистого селянського господарства, розташовану в с.Новосільці Мостиського району Львівської області; 5) визнати недійсним акт винесення в натуру меж земельної ділянки від 23.10.2013 року №4, складений Мостиським районним виробничим відділом Львівської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру»; 6) зобов'язати Мостиський районний виробничий відділ Львівської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» встановити межі його (позивача) земельної ділянки площею 0,1214 га, що розташована в с.Новосільці Мостиського району Львівської області, кадастровий №4622482400:05:003:0044, цільове призначення якої: для ведення особистого селянського господарства, в натурі (на місцевості) за фактичним використанням земельної ділянки та закріпити їх межовими знаками. Також просить стягнути з відповідачів в його (позивача) користь судові витрати по справі. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила, покликаючись на те, що позивач підписав акт встановлення і узгодження меж її земельної ділянки та знав про те, що межі його земельної ділянки згідно вказаних технічних документацій зміняться, тобто земельна ділянка позивача зміститься з фактичного використання на захід, - на земельну ділянку, якою раніше користувався [PERSON] та якою останній на даний час не користується, а її (відповідачки) земельна ділянка зміститься відповідно на земельну ділянку позивача. Позивач не довів шляхом проведення почеркознавчої експертизи, що у вищевказаному акті проставлено не його підпис, а тому у задоволенні позову просить відмовити. Представник відповідача - Довгомостиської сільської ради Мостиського району Львівської області Демчишак Я.З. в судовому засіданні проти позову заперечив та пояснив, що сільська рада користується правом визначати межі земельних ділянок, а тому права позивача не були порушені. В той же час визнав, що акт встановлення і узгодження меж земельної ділянки [PERSON] та акт прийому-передачі межових знаків на зберігання [PERSON] були підписані формально, без закріплення межовими знаками меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) і фактично межі земельних ділянок на місцевості були встановлені лише у 2013 році. Представник відповідача - Мостиського районного виробничого відділу Львівської регіональної філії ДП «ЦДЗК» Ліпецький І.М. в судовому засіданні проти позову заперечив, покликаючись на те, що позивач підписав акт встановлення і узгодження меж земельної ділянки відповідачки [PERSON], погодившись з відповідними межами її земельної ділянки, і не довів, що у вищевказаному акті проставлено не його підпис. В той же час визнав, що акт встановлення і узгодження меж земельної ділянки [PERSON] та акт прийому-передачі межових знаків на зберігання [PERSON] були підписані формально, без закріплення межовими знаками меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) і фактично межі земельних ділянок на місцевості були встановлені лише у 2013 році. Представник третьої особи - Відділу Держземагенства у Мостиському районі Львівської області Кулій М.В. в судовому засіданні проти позову заперечив, покликаючись на те, що позивач підписав акт встановлення і узгодження меж земельної ділянки відповідачки [PERSON], погодившись з відповідними межами її земельної ділянки, і не довів, що у вищевказаному акті проставлено не його підпис. Заслухавши пояснення сторін, третіх осіб, показання свідків та дослідивши подані сторонами докази, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON], сторони у справі, є власниками суміжних земельних ділянок в с.Новосільці Мостиського району Львівської області. Так, позивачу [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Довгомостиської сільської ради №13 від 19.04.1994р., рішень Довгомостиської сільської ради №53 та №12 від 19.02.2010 року передано безоплатно у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,1214 га, що розташована на території с.Новосільці Мостиського району Львівської області, на яку позивачем в подальшому було оформлено право власності та виготовлено Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №897606 від 14.06.2010р. Зі східної сторони зазначена земельна ділянка позивача межує із земельною ділянкою відповідачки [PERSON], а саме: земельною ділянкою площею 0,1504 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки 4622482400:05:003:0042, що розташована в с.Новосільці Мостиського району Львівської області, на яку відповідачкою виготовлено Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №583053 від 24.07.2009р. Зазначена земельна ділянка була передана безкоштовно у власність [PERSON] на підставі рішень сесії Довгомостиської сільської ради №15 від 06.08.2008р. та №15 від 03.04.2009р. Як вбачається із пояснень сторін та матеріалів справи, фактичне використання площ вищезазначених земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] не відповідає розмірам і межам земельних ділянок згідно виготовлених на них державних актів на право власності на земельні ділянки вказаних громадян, з приводу чого саме і виник даний спір. Так, порівнюючи конфігурації зовнішніх меж земельних ділянок, які визначені у державних актах та по фактичному їх використанні, згідно збірного кадастрового плану земельних ділянок, виготовленого Мостиським районним виробничим відділом Львівської регіональної філії ДП «ЦДЗК» (а.с.160) видно, що межі земельної ділянки [PERSON] згідно виданого їй Державного акта на право приватної власності на землю серії ЯЖ №583053 від 24.07.2009року стали ширшими, захопивши при цьому частину земельної ділянки [PERSON] по фактичному її використанні. Як вбачається з пояснень відповідачів та матеріалів справи відповідачці [PERSON] надано більшу площу земельної ділянки, ніж вона користувалась фактично, за рахунок того, що позивач [PERSON] мав би отримати земельну ділянку, якою раніше користувався [PERSON] і на даний час не користується, а відповідачка відповідно, крім земельної ділянки, якою вона користувалася фактично, мала б отримати ще й частину земельної ділянки, якою фактично користувався позивач [PERSON] Проте позивач [PERSON] стверджує, що не надавав згоди на перенесення меж його ділянки, тобто на отримання у власність земельної ділянки, якою раніше користувався [PERSON], і розраховував на те, що приватизовує ту земельну ділянку, якою фактично користується тривалий час (18 років станом на 2009р.), в тому числі заперечує свій підпис у акті встановлення і узгодження меж земельної ділянки [PERSON] Вказані обставини підтверджує дружина позивача [PERSON], допитана в якості свідка. В ході розгляду справи встановлено, що в процесі оформлення позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] права власності на земельні ділянки та виготовленні технічної документації із землеустрою на земельні ділянки, межі таких земельних ділянок в натурі (на місцевості) фактично не встановлювались та межовими знаками не закріплювались. Крім того, встановлено, що при виготовленні відповідачкою [PERSON] технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), межі вищезазначеної земельної ділянки [PERSON] площею 0,1504 га для ведення особистого селянського господарства, не були погоджені у встановленому законодавством порядку із землекористувачем суміжної земельної ділянки [PERSON] і позивачкою набуто право власності на частину земельної ділянки, якою фактично користується позивач і саме він має право на набуття права власності на цю земельну ділянку. Так, законодавством передбачено наступні вимоги щодо набуття права власності на земельні ділянки. Відповідно до вимог ст. 14 Конституції України право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно ч.1 ст.116 Земельного кодексу України (чинного на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Відповідно до пункту "а" частини третьої статті 116 цього кодексу, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами встановлено статтею 118 зазначеного Кодексу, згідно з якою громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки (частина друга статті 118 Земельного кодексу України). Відповідно до положень ст.55 Закону України «Про землеустрій» (чинної на час виникнення спірних правовідносин) встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Документація із землеустрою щодо встановлення меж житлової та громадської забудови розробляється у складі генерального плану населеного пункту, проектів розподілу територій і є основою для встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Як вбачається із матеріалів справи, оформлення та видача позивачу [PERSON] державного акту на право власності на земельну ділянку здійснювалось відповідно до Порядку безоплатних оформлення та видачі громадянам України державних актів на право власності на земельні ділянки, затвердженого постановою КМУ від 05.08.2009р. № 844 "Деякі питання реалізації права власності на землю громадянами України". Виготовлення технічної документації зі землеустрою щодо складання спірних державних актів позивача [PERSON] та відповідачки [PERSON] проводилось Мостиським районним виробничим відділом Львівської регіональної філії «Центр державного земельного кадастру» - відповідачем у справі. Відповідно до п.1.12. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 р. № 43, чинної на час видачі спірних державних актів на землю, складання державного акта на право власності на земельну ділянку або право постійного користування земельною ділянкою при передачі або наданні земельних ділянок громадянам, підприємствам, установам, організаціям та об'єднанням громадян всіх видів проводиться після перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в установленому порядку проектом відведення цієї ділянки. Проте, всупереч зазначеному, як було встановлено в судовому засіданні, винесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки позивача [PERSON] та меж земельної ділянки відповідачки [PERSON] та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка, під час видачі відповідних державних актів на земельні ділянки, фактично не відбулося, що є порушенням вищенаведених положень зазначеної Інструкції. Також суд вважає, що оскаржуваний держаний акт відповідачки [PERSON] на право приватної власності на землю був складений та виданий з порушенням вимог розділу 2 зазначеної Інструкції, зокрема, щодо проведення підготовчих робіт та встановлення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки, які б дали змогу вчасно виявити (зокрема позивачу), що частина земельної ділянки, якою користується позивач, передається відповідачці [PERSON] При цьому, слід зазначити, що відповідно до п.3.12 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Держкомзему України від 18.05.2010р. №376 (яка набула чинності вже після видачі оскаржених державних актів), закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем завчасно, не пізніше ніж за п'ять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез'явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання. Згідно з ч.8 ст.8 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Таким чином, застосовуючи до вищевказаних правовідносин діючі на момент їх виникнення норми законодавства (ст.55 Закону України «Про землеустрій», Інструкцію про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затверджену наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 р. № 43) та аналогію закону (Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Держкомзему України від 18.05.2010р. №376), суд приходить до висновку, що встановлення меж земельних ділянок сторін мало б відбуватися: по перше - в натурі (на місцевості), по друге - за участі або принаймні за належного повідомлення про це сторін, як суміжних землекористувачів. Вказані умови встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) підтверджуються і самим змістом акту встановлення і узгодження меж земельної ділянки відповідачки [PERSON] від 17.03.20119р. та змістом акту прийому-передачі межових знаків на зберігання [PERSON] від 21.12.2009р. Так, зокрема в акті встановлення і узгодження меж земельної ділянки відповідачки [PERSON] зазначено, що такий складено комісією «в присутності землекористувача і представників суміжних землекористувань», «проведено встановлення і узгодження меж ділянки … і опис положення їх на місцевості…», «встановлені в натурі межі відповідають фактичному стану», «землевласник приймає на збереження фізичні позначки меж і встановлені межові знаки в кількості 4 шт.». Акт прийому-передачі межових знаків на зберігання [PERSON] від 21.12.2009р., зокрема нібито засвідчує, що межі земельної ділянки закріплені межовими знаками у кількості 4 шт.; суміжними землевласниками претензій до існуючих меж не заявлено; межові знаки на зберігання землевласнику передані, із відповідальністю за їх зберігання землевласник ознайомлений, претензій щодо меж конфігурації земельної ділянки землевласник не має. Однак, як вбачається з пояснень сторін і ніким з осіб, які беруть участь у справі, не оспорюється, - встановлення меж земельних ділянок позивача та відповідачки [PERSON] в натурі (на місцевості) під час видачі їм відповідних державних актів на земельні ділянки взагалі не здійснювалося. Так, відповідачка [PERSON] зазначає, що акт встановлення і узгодження меж її ділянки підписаний на її прохання позивачем [PERSON] вдома, тобто не на місці знаходження земельних ділянок і не під час встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та лише у її (відповідачки) присутності. Свій підпис у цьому акті позивач заперечує. Акт прийому-передачі межових знаків на зберігання [PERSON] від 21.12.2009р. взагалі позивачем не підписаний. Також у технічній документації із землеустрою [PERSON] узагалі відсутній акт встановлення і узгодження меж, який є у аналогічній технічній документації [PERSON] Встановлення меж земельної ділянки позивача в натурі (на місцевості) відбулося лише 23.10.2013р., що підтверджується поясненнями сторін та копією акту «винесення в натуру меж земельної ділянки [PERSON]» №4 від 23.10.2013р. Таким чином, технічні документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки позивача [PERSON] та відповідачки [PERSON], а також видані на підставі таких державні акти на право власності на земельні ділянки, були складені та видані з грубим порушенням чинної на той час Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі затвердженої наказом Держкомзему України від 04.05.1999р. №43, та земельного законодавства України, зокрема ст.55 Закону України «Про землеустрій», що призвело до порушення прав позивача [PERSON] та є перешкодою для реалізації ним права власності на земельну ділянку, яка перебувала у його фактичному користуванні, відповідно до ст.ст.116, 118 Земельного кодексу України, у відповідних межах та розмірах. За таких обставин суд вважає, що проведення почеркознавчої експертизи підпису позивача [PERSON] у вказаному акті встановлення і узгодження меж ділянки відповідачки не є обов'язковим, адже в присутності позивача межі ні його земельної ділянки, ні земельної ділянки [PERSON] в натурі (на місцевості) не встановлювались і не узгоджувались, а доводи відповідачки про те, що позивач нібито знав (усвідомлював) про перенесення (встановлення) нових меж його земельної ділянки не підтверджені жодними доказами. Позивач взнав про порушення свого права лише у 2013 році, коли встановлено в натурі межі його земельної ділянки та коли комісією сільської ради встановлено нібито факт зайняття ним частини земельної ділянки відповідачки та зобов'язано не чинити останній перешкод у користуванні її земельною ділянкою. Суд не приймає до уваги такого висновку комісії сільської ради (акт від 05.07.2013р.), оскільки судом навпаки встановлено порушення прав позивача на приватизацію тієї земельної ділянки, яка перебувала у його фактичному користуванні ще з 1991р. і якою він фактично користується по даний час, не порушуючи прав відповідачки. В судовому засіданні встановлено, що саме позивачкою незаконно набуто у власність частину земельної ділянки, якою тривалий час користується позивач і на приватизацію якої має право саме він. Суд вважає за необхідне зазначити, що спір виник саме через недотримання відповідачами встановленого законом порядку оформлення документів на право власності, зокрема щодо встановлення та узгодження меж земельних ділянок, дотримання вимог якого (встановлення меж уповноваженими особами в натурі, на місцевості та в присутності позивача чи за належного повідомлення позивача про час і місце такого встановлення) дало б змогу вчасно виявити (зокрема позивачу), що частина земельної ділянки, якою користується позивач, передається відповідачці [PERSON] Відповідно до положень ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статей 16, 393 ЦК України визнання судом незаконним і скасування акта органів державної влади, влади Автономної Республіки Крим або місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, належить до способів захисту права власності. Відповідно до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Стаття 152 Земельного кодексу України надає власнику земельної ділянки або землекористувачу право вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому, такий захист здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів (ч.2, 3 ст. 152 ЗК України). Відповідно до вимог ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно з ч. 2 ст. 158 Земельного кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб. З огляду на вказані положення закону, суд вважає, що у даному випадку єдиним способом для усунення порушень прав позивача на земельну ділянку є усунення встановлених судом порушень при приватизації земельних ділянок як самого позивача, так і відповідачки [PERSON], тобто визнання недійсними та скасування відповідних державних актів про право власності на землю. Безумовно, оскільки право, яке посвідчене державними актами, є похідним від відповідного рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи в користування, то з огляду на приписи частини першої статті 16 ЦК України та статті 152 ЗК України захист права позивача на спірну земельну ділянку не може бути здійсненим лише шляхом визнання відповідних державних актів недійсними, якщо рішення, на підставі яких видані ці державні акти, не визнані недійсними у встановленому порядку. У зв'язку із цим, відповідні оскаржувані рішення Довгомостиської сільської ради Мостиського району Львівської області, на підставі яких було видано спірні державні акти позивача [PERSON] та відповідачки [PERSON], слід також визнати недійсними в межах заявлених вимог. Крім того, із врахуванням встановлених судом обставини, не відповідає закону і оскаржуваний позивачем акт винесення в натуру меж земельної ділянки від 23.10.2013 року №4, складений Мостиським районним виробничим відділом Львівської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру», яким встановлено, що 23.10.2013року були виконані роботи по винесенню в натуру меж земельної ділянки [PERSON] і встановлені межі земельної ділянки [PERSON] в натурі відповідають межам, запроектованим згідно технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а тому такий теж слід визнати недійсним. Що ж стосується позовних вимог про зобов'язання Мостиського районного виробничого відділу Львівської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» встановити межі земельної ділянки позивача [PERSON] в натурі (на місцевості) за фактичним використанням земельної ділянки та закріпити їх межовими знаками, то такі на думку суду задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до ст.158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про вже встановлені межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи належному користуванні громадян, які не погоджуються з прийнятими рішеннями з цього питання органу місцевого самоврядування чи органу земельних ресурсів. Оскільки державний акт про право власності позивача на земельну ділянку суд скасовує, а також визнає недійсним рішення сільської ради про затвердження позивачу технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, то відповідно немає підстав для зобов'язання Мостиського районного виробничого відділу Львівської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» встановити межі земельної ділянки позивача [PERSON] в натурі (на місцевості) за фактичним використанням земельної ділянки та закріпити їх межовими знаками. Питання про встановлення меж (межових знаків) земельних ділянок у натурі (на місцевості) є компетенцією землевпорядних організацій, тому суди такі вимоги не можуть розглядати, в тому числі і щодо вимог про зобов'язання такі організації встановити межі земельних ділянок. Таким чином, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що даний позов підлягає до задоволення частково. З пояснень сторін та матеріалів справи, зокрема із збірного кадастрового плану земельних ділянок, виготовленого Мостиським районним виробничим відділом Львівської регіональної філії ДП «ЦДЗК» (а.с.160) вбачається, що [PERSON] не користується земельною ділянкою та у матеріалах справи відсутні будь-які документи щодо володіння, користування чи розпорядження даною земельною ділянкою [PERSON], а також, враховуючи, що позивач не користувався земельною ділянкою, якою раніше користувався [PERSON] і на таку не претендує, - а тому суд не вбачав підстав для залучення [PERSON] до участі у справі і ніхто із осіб, які беруть участь у справі, не заявляв такого клопотання. У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України з відповідачів підлягають стягненню в користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial