Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-25 00:00:00

24.05.2021 року Акціонерне товариство «Кредобанк» звернулося до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованостіза кредитним договором. В обґрунтування поданого позову покликається на те, що 05.06.2019 року між Акціонерним товариством «Кредобанк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №CL-197076, згідно якого відповідачу було надано кредиту сумі 101 000,00 гривень до 04.06.2021 року на наступні цілі: на поточні потреби Позичальника, що підтверджується меморіальним ордером №32184444 від 05.06.2019 року. Відповідно до Договору за користування кредитом Позичальник сплачує Банку відсотки за процентною ставкою 36,99% річних. На виконання умов вищевказаного договору банк свої зобов`язання по видачі відповідних сум кредиту виконав повністю. Відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 02.11.2020 заборгованість [PERSON] становить в розмірі 103950,86 грн. У зв`язку з порушенням кредитних зобов`язань зі сторони відповідача, 18.11.2020 року позивачем направлено досудову вимогу щодо дострокового стягнення заборгованості до відповідача. Проте відповідач не здійснив жодних дій спрямованих на погашення заборгованості. Враховуючи наведене, а також те, що на даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за кредитним договором, що є порушенням законних прав та інтересів АТ «Кредобанк», просить позов задовольнити. Ухвалою суду від 14.06.2021 р. у справі відкрито провадження. Ухвалою суду від 22.09.2021 року замінено позивача за первісним позовом Акціонерного товариства «Кредобанк» до [PERSON] на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції». Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов з мотивів наведених у ньому. Просив задоволити позов. Відповідач в судовому засіданні заперечив проти позову. Надав аналогічні пояснення викладеним у відзиві на позовну заяву. Просив відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.129 Конституції України, ст.3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ст.3 ч.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд встановив, що 05.06.2019 року між АТ «Кредобанк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №CL-197076, згідно якого відповідачу було надано кредит у сумі 101 000,00 гривень до 04.06.2021 року на наступні цілі: на поточні потреби Позичальника, що підтверджується меморіальним ордером №32184444 від 05.06.2019 року. Як вбачається із п.4.1 кредитного договору, за користування кредитом позичальник сплачує Банку відсотки за процентною ставкою 36,99 % річних. Відповідно до п.6.1. Договору, Позичальник зобов`язаний повернути Банку кредит у повному обсязі в порядку та у строки (терміни), передбачені Кредитним договором та/або додатками до нього. Відповідно до п. 6.9. Договору, Банк у праві вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісій та інших належних до сплати платежів за Кредитним договором, про що письмово повідомляє Позичальника. Відповідно до п. 6.10. Договору, Позичальник зобов`язаний після отримання повідомлення Банку усунути порушення умов Кредитного договору, вказаних у повідомленні протягом 30 календарних днів із дня отримання такого повідомлення. Якщо Позичальник не усунув вказані порушення, то він зобов`язаний достроково повернути кредит, проценти, комісії та інші належні до сплати платежі за Кредитним договором не пізніше 31-го календарного дня після отримання письмового повідомлення Банку. Пунктом 7.1. Договору, передбачено, що за несвоєчасне виконання (прострочення) грошових зобов`язань за цим Кредитним договором Позичальник відшкодовує Банку заподіяні збитки в повному обсязі та сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, яка діяла в період прострочення, розрахованої від суми кожного несвоєчасного виконаного грошового зобов`язання Позичальника, за кожний день прострочення від дати виникнення простроченої до дати, що передує даті погашення заборгованості Позичальника. На виконання умов вищевказаного договору Банк свої зобов`язання по видачі відповідних сум кредиту виконав повністю. Враховуючи те, що відповідачем не виконувались взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, 18.11.2020 року позивачем на адресу відповідача було направлено досудову вимогу щодо достроково стягнення заборгованості №235/2020 від 17.11.2020 року, яка була повністю проігнорована. Таким чином, оскільки відповідач не повернув своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, у зв`язку із чим у нього станом на 02.11.2020 року виникла заборгованість у сумі 103 950,86 грн., яка складається з наступного: 81096,74 грн. заборгованості за тілом кредиту, 22456,53 грн. заборгованість за відсотками, 397,59 грн. заборгованість за пенею по простроченому тілу кредиту. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позичкодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позичкодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідност.629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами. Відповідно до ч.1ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частина 1ст.612 ЦК України визначає, що боржник, у даному випадку відповідач, вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не виконав зобов`язання у строк, який встановлений договором чи законом. Таким чином, оцінюючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, оскільки [PERSON] належним чином не виконав зобов`язання за Кредитний договір №CL-197076 від 05.06.2019 року, внаслідок чого виникла заборгованість перед позивачем, що стверджується представленими суду письмовими доказами. При цьому, суд не приймає до уваги доводи відповідача, оскільки представником позивача в судовому засіданні уточнено, що при написанні позовної заяви здійснена технічна помилка щодо написання особи, яка проживає за адресою: [ADDRESS] , а саме « [PERSON] » замість [PERSON] При цьому, дана технічна помилка не перешкоджаю суду здійснювати розгляд справи щодо суті позову. Крім цього, суд не погоджується з доводами відповідача щодо неправильного наданого позивачем розрахунку. Як вбачається з матеріалів справи відповідачем свого альтернативного розрахунку суду не надав та наданими ним документами до матеріалів справи не спростував доводів позивача. Як вбачається з матеріалів позовної заяви, позивачем було сплачено судовий збір у сумі 2270 грн., а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до ст.141 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені судові витрати в розмірі 2270 грн. Крім цього, у позовних вимогах позивач просить стягнути витрати понесені позивачем на надання на надання правової допомоги. З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів позивача під час судового розгляду справи судом першої інстанції здійснювала адвокат Янцо О.К., яка на підтвердження повноважень представника надала суду копію довіреності на представництво інтересів позивача. Як встановлено в ч.4 ст.58 ЦК України, повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Таким чином, повноваження представника Янцо О.К., як представника позивача підтверджені в порядку, встановленому чинним цивільним процесуальним законодавством, - ордером. Подання суду інших документів з цією метою не передбачене. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Згідно зі ст.ст.133,137 ЦПК України та ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» судові витрати на правничу допомогу це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Оформленими у встановленому законом порядку документами, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, є квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки. Натомість суду не було подано докази того, що зазначена правова допомога була надана та фактично оплачена позивачем, тобто не підтверджено факту надання юридичних послуг відповідними доказами, а відтак у суду відсутні законні підстави для задоволення цієї вимоги в повному обсязі. Згідно з п.48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Дослідженими у судовому засіданні доказами надання професійної правничої допомоги, у відповідності до вимог ст.ст.137, 141 ЦПК України, розмір витрат, на думку суду, є непідтвердженим. Беручи до уваги зазначене вище, а також прийняте у цій справі рішення, суд доходить висновку, що вимога про стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати за надання правової допомоги не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved