Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-08 00:00:00

30 січня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» про визнання недійсним кредитного договору №12.03.2015-000000682 від 12 березня 2015 року. У судове засідання позивач та його представник не з»явилися, в позовній заяві просили розглядати справу за їх відсутності. Представник відповідача в судове засідання подав до суду письмові заперечення, в яких просив відмовити в задоволенні позову. Згідно частини 2 статті 197 цього Кодексу справа розглянута без застосування технічної фіксації. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 12 березня 2-15 року між ТОВ «Споживчий Центр» надалі «Кредитор» та [PERSON] надалі «Позичальник» уклали кредитний договір №12.03.2015-000000682, відповідно до якого Кредитор надає, а Позичальник отримує кредит на таких умовах: сума кредиту 1500 грн., строк кредиту 7 календарних днів, термін повернення кредиту до 18.03.2015 року включно, вид кредиту фінансовий кредит. За користування кредитом Позичальник сплачує Кредитору суму в розмірі 210 грн. 00 коп. за 7 календарних днів. Відповідно до п.1.2 договору, повернення кредиту та внесення плати за користування кредитом здійснюється позичальником в строки, передбачені цим Договором. Згідно п.3.2 договору, кредитор зобовязується нараховувати плату за користування кредитором в розмірі вказаному в п.1.1 цього Договору. Пунктом 5.4 кредитор має право, у випадку невиконання/неналежного виконання Позичальником кредитних зобовязань. Кредитор залишає за собою право нарахування пені за кожний день прострочення виконання забовязання, а саме: за прострочку повернення кредиту пеню з розрахунку 2% за кожний день прострочення платежу; за прострочку повернення плати за користування кредитом пеню з розрахунку 2% за кожний день прострочення платежу. Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає обов'язковість договору, зокрема «договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до обов'язкової до застосування правової позиції Верховного суду України у справі № 6-1341 цс 15 Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентої ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Надання позивачу всієї необхідної інформації підтверджено його особистим підписом на останній сторінці укладеного сторонами договору, де біля підпису зазначено, що він повідомлений про умови кредитування відповідно до част.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Там же міститься і підтвердження, що примірник договору [PERSON] отримав. Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору № 12.03.2015-000000682 від 12.03.2015 року визначено, шо кредит надається позичальнику для використання на будь-які законні цілі, а не для споживчих потреб. Відповідно до вимог п. 23 ч. 1 ст. 1 Закону «Про захист прав споживачів» споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Частиною 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 р. № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» Законом України «про захист прав споживачів регулюються відносини, що виникають із договорів про надання фінансово- кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян. З вищенаведеного вбачається, що договором про надання споживчого кредиту є не будь-який кредитний договір, а лише той, грошові кошти за яким надаються на придбання продукції та задоволення власних побутових потреб громадян. Дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється лише на правовідносини, які виникають за договором про надання споживчого кредиту. Крім того, рішенням Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року N 15- рп/2011 у справі N 1-26/2011 офіційно розтлумачено, що в аспекті конституційного звернення положення п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року N 1023-ХІІ з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України. Згідно ч. 3 даної статті правочин, недійсність якого прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, Отже посилання позивача на те, що положення спірного кредитного договору позивач не мав можливості оцінити та осмислити умови, виявити недоліки та оцінити ризики та збитки договору, не відповідають вимогам ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" є необґрунтованими. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 230 ЦК України, правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 статті 229 цього Кордексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору такі умови договором передбачено. Таким чином, при укладенні кредитного договору сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України "Про захист прав споживачів", а отже позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими, тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed