Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-07 00:00:00

24.04.2019 до Зміївського районного суду Харківської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя з вимогами: визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , та на 1/2 частину нежитлового приміщення на 1 поверсі 3-х поверхового житлового будинку (магазин господарчих товарів), загальною площею 60,0 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , в порядку поділу майна, набутого під час шлюбу. На обгрунтування посилається, що 22.10.1988 між нею та відповідачем укладено шлюб, який зареєстровано Комсомольською селищною радою Готвальдівського району Харківської області, актовий запис №162. Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 05 квітня 2018 року шлюб між нами розірвано. Під час спільного проживання (за час шлюбу) нами за спільні кошти придбане нерухоме майно, яке зареєстроване на ім`я [PERSON] , а саме: квартира [ADDRESS] ; вбудоване нежитлове приміщення на 1 поверсі 3-х поверхового житлового будинку (магазин господарчих товарів), загальною площею 60,0 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до положень ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України, вважає, що 1/2 частка майна, набутого у шлюбі, належить їй на праві особистої приватної власності. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 08.05.2019 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в загальному позовному провадженні в підготовче судове засідання. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 01.07.2019 закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. У судове засідання учасники справи не з"явилися. Від представника позивача адвоката Гетьман О.М. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, на задоволенні позовних вимог наполягає, проти ухвалення заочного рішення заперечень не має. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з"явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений шляхом опублікування оголошення на офіційному сайті судової влади України. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо за положеннями ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (частина друга статті 247 ЦПК України). За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому відповідно до частини четвертої названої статті Кодексу у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд за згодою позивача, наданою ним у письмовій заяві про розгляд справи без його участі, вважає за можливе розглянути справу за відсутності належно повідомленого про судове засідання відповідача у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов до наступного. 22.10.1988 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано Комсомольською селищною радою Готвальдівського району Харківської області, актовий запис №162. Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 05 квітня 2018 (справа №621/1043/17) шлюб між нами розірвано (а.с. 9-10) У період шлюбу [PERSON] та [PERSON] була придбана квартира [ADDRESS] . Зазначена квартира придбана на підставі договору купівлі-продажу квартири 18.03.2004, посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області, та зареєстрована на ім`я [PERSON] 08.04.2004 Комунальним підприємством «Зміївське бюро технічної інвентаризації». Вартість квартири склала 12 089 грн. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що право приватної власності на зазначену квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 75,54 кв.м., житлова площа 50,30 кв.м., зареєстроване 08.04.2004 на [PERSON] , реєстраційний номер об`єкта 5048968. Вартість квартири складає 12089 грн. Крім того, встановлено, що у період шлюбу [PERSON] та [PERSON] придбано вбудоване нежитлове приміщення на 1 поверсі 3-х поверхового житлового будинку (магазин господарчих товарів), загальною площею 60,0 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] . З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що запис про право приватної власності [PERSON] на зазначене приміщення внесено 13.06.2007 року, підстава виникнення права власності - свідоцтво про право власності, б/н, від 13.06.2007 року видане на підставі рішення виконкому Комсомольської селищної ради, реєстраційний номер об`єкта 19203261. Вартість нерухомого майна (нежитлового приміщення) складає 305965 грн (а.с. 11-24) Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, щопідлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Режим спільної сумісної власності подружжя існує і тоді, коли один із подружжя не мав із поважної причини самостійного заробітку (доходу). Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй Постанові від 24 січня 2019 року по справі № 729/1170/16-ц (провадження № 61- 25681св18) зробив правовий висновок про те, що «посилання учасників справи на недоведеність фінансової участі іншого з подружжя у придбанні спірної частини будинку не має правового значення, оскільки набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує, поки не спростована. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року (провадження № 6-843цс17)». У іншій Постанові від 26 грудня 2018 року по справі № 689/1206/16-ц (провадження 61-22896св18) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зробив провів висновок про те, що у статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України. Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Втручання у право власності може бути виправдним згідно з ст. 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і буде відповідати усталеній прецедентній практиці ЄСПЛ (рішення від 23 вересня 1982 р. в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 р. в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства), якщо воно здійснено: 1) з метою урегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); 2) на підставі закону; 3) з дотриманням вимог співмірності і пропорційності. Відповідно до статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Положеннями статті 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. У абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. У справі Руїс Торіха проти Іспанії, Європейський суд з прав людини наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року). Позивачем доведено, що квартира [ADDRESS] та вбудоване нежитлове приміщення на 1 поверсі 3-х поверхового житлового будинку (магазин господарчих товарів), загальною площею 60,0 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , є об`єктами спільної сумісної власності колишнього подружжя [PERSON] , в якому їхні частки є рівними. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат провести у відповідності до ч. 1 ст. 142 ЦПК України.

Outcome: approved