Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-26 00:00:00

25 вересня 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS] яка була придбана ним 13 грудня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що знаходився у шлюбі з відповідачкою з 27 квітня 2009 року по 21 серпня 2012 року. Оскільки в теперішній час він проживає у квартирі один, то посилаючись на ст. 382 ЦК України просив виділити йому у користування кімнату жилою площею 17.7 кв.м., відповідачці кімнату площею 13.5 кв.м., а вхід до квартири, коридор, санвузол, кухню залишити у їх загальному користуванні. Рішенням Єнакіївського міського суду Донецької області від 10 січня 2014 року його позов був задоволений частково, а саме: судом було виділено у користування позивача кімнату площею 13.5 кв.м, а відповідачці [PERSON] кімнату жилою площею 17.7 кв.м., інші приміщення квартири були залишені у загальному користуванні. Не погодившись із рішенням суду, позивач приніс апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, а саме: - суд першої інстанції необґрунтовано не задовольнив позовні вимоги стосовно встановлення порядку користування квартирою, не приведено нормативного обґрунтування такого поділу квартири. Під час розгляду справи в апеляційній інстанції позивач підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з*явилась, повідомлена належним чином про час і місце розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню із ухваленням в цій частині нового рішення з наступних підстав. Із матеріалів цивільної справи вбачається. Спірна квартира є двокімнатною квартирою загальною площею 49.3 кв.м., у тому числі жилою площею 31.2 кв.м. Жилі кімнати мають площу відповідно 17.7 кв.м. та 13.5 кв.м. (а.с. 8). Позивач просив встановити порядок користування квартирою, виділивши йому у користування кімнату площею 17.7 кв.м. (на плані під №9), а відповідачці надати у користування кімнату площею 13.5 кв.м. (на плані під №5), а допоміжні приміщення залишити у їх загальному користуванні. При житловій площі квартири 31.2 кв.м. частка кожної із сторін складає 15.6 кв.м. Встановлюючи порядок користування квартирою, згідно із яким відповідачці було передано у користування більшу кімнату площею 17.7 кв.м., суд першої інстанції виходив із того, що з відповідачкою проживає син від першого шлюбу [PERSON], [INFO]. Однак з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо з наступних підстав. Згідно із статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частин 1 і 3 статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спірним майном, відповідної матеріальної компенсації. Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності" роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. На підтвердження права спільної часткової власності суду першої інстанції було надано рішення Єнакіївського міського суду Донецької області від 19 грудня 2013 року, відповідно до якого за кожним із подружжя було визнано право власності на 12 частину квартири [ADDRESS]. Відповідно до частини 4 статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Пунктом 1 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав. Пунктом 5 частини 1 статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що підставою для державної реєстрації прав є рішення суду, що набрало законної сили. Згідно із пунктом 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року передбачено, що якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру на підставі Дублікату договору купівлі-продажу, виданого 13 грудня 2006 року, належить позивачу [PERSON]. Вказана обставина свідчить про те, що рішення Єнакіївського міського суду Донецької області від 19 грудня 2013 року, відповідно до якого за кожним із подружжя було визнано право власності на 12 частину квартири [ADDRESS], не зареєстровано у відповідності до вимог наведених норм ЦК України і Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Оскільки право власності на нерухоме майно виникає з дня такої реєстрації, а така реєстрація сторонами здійснена не була, то на час звернення позивача до суду він є єдиним власником спірного житла у відповідності до вимог статті 334 ЦК України. Разом з тим, позивач як власник квартири, звернувся до суду з позовом про встановлення порядку користування квартирою між ним і колишньою дружиною, тобто визнав за нею право користування спірною квартирою, що є його правом як власника квартири розпоряджатись нею на свій розсуд. Однак, суд першої інстанції, встановлюючи між сторонами порядок користування спірними приміщеннями у квартирі, не врахував вище вказані норми закону, як і те, що такий порядок встановлюється на вимогу осіб, у власності яких перебуває майно, з урахуванням належних кожному із них часток. Крім того, суд першої інстанції, виділивши відповідачці жилу кімнату більшої площі, врахував права третьої особи, яка не є власником квартири. Виходячи із встановлених фактів, наданих сторонами доказів та вимог закону, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам по справі і нормам матеріального права, що у відповідності до вимог пунктів 2 і 4 частини 1 статті 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про задоволення позову з наступних підстав. Встановлюючи порядок користування квартирою, апеляційний суд виходить із того, що позивач є людиною похилого віку (60 років), інвалідом третьої групи від професійного захворювання - вібраційна хвороба ІІ ст. (вегето-сенсорна поліневрологія верхніх кінцівок). Як супутній діагноз у позивача встановлено ІХС, кардіосклероз, хр. холецистит. Згідно із Довідкою МСЕК від 14 січня 2009 року йому встановлено 65% втрати професійної працездатності. При цьому апеляційний суд враховує також і те, що на час встановлення інвалідності за професійним захворюванням позивач мав 31 рік стажу роботи в умовах підвищеної запиленості, потребує нагляду профпатолога, пульмонолога, невропатолога, невролога, кардіолога за місцем проживання. Із урахуванням всіх наведених обставин, апеляційний суд вважає за можливе виділити позивачу у користування жилу кімнату більшою площею 17.7 кв.м. (на плані під №9), а відповідачці надати у користування кімнату площею 13.5 кв.м. (на плані під №5), а допоміжні приміщення залишити у їх загальному користуванні.

Outcome: approved