Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-14 00:00:00

11 серпня 2016 року, [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив суд, зобов'язати припинити неправомірні дії з боку відповідача [PERSON] щодо приниження його честі, гідності та ділової репутації та стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 50000 грн. та судовий збір у сумі 1378 грн., мотивуючи це зверненнями відповідача до різних контролюючих та правоохоронних органів з приводу діяльності керівництва ОДАУ, наводячи у своїх зверненнях неправдиву і надуману інформацію його діяльності, а саме, у розкраденні ним державних коштів, що призводить до позапланових перевірок та його постійного виклику до керівництва університету для надання особистих пояснень, що мають наслідком підрив його ділової репутації і завдаючи тим самим йому моральних страждань. В судовому засіданні позивач та його представниця повністю підтримали позов і просили його задовольнити. Відповідача та його представниця позов не визнали повністю з підстав його безпідставності і необґрунтованості і з мотивів, викладених у своїх письмових запереченнях на позов. Заслухавши думку сторін та їхніх представниць та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити повністю з наступних підстав. За загальним правилом - кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі - розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Частиною 4 статті 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для отримання авторитету і неупередженості правосуддя. Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в іншій спосіб - на свій вибір. Згідно із ст. 40 Конституції України - усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Відповідно до ст. 275 ЦК України - фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі. Пунктами 1,9,18,24 Постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" № 1 від 27.02.2009 р. передбачено, що Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь і ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. Позивач - повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. У п. 15 зазначеної вище Постанови, Пленум ВСУ роз'яснив, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти : опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватися незалежно від вини особи, яка її поширила. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» - оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження - не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» - громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Згідно положень ст. 277 ЦК України та роз'яснень, які містяться в п. 19 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України - фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім 'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. У відповідності до положень ст. 277 ЦК України і ст. 10 ЦПК України, п. 18 зазначеної вище постанови Пленуму ВСУ - обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вказаною статтею 277 ЦК України передбачено, що не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Також пунктом 19 вищевказаної Постанови Пленуму ВСУ від 27 лютого 2009 року № 1 передбачено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. У своєму позові, позивач зазначає, що він працює в ОДАУ з 24.09.2007 р. на різних науково-педагогічних посадах, в тому числі, на посаді ветеринарного лікаря, завідувачем навчальної лабораторії кафедри внутрішніх хвороб тварин і кліндіагностики, завідувачем багатопрофільної лабораторії ветеринарної медицини. Позивач стверджує у позові, що з недавнього часу, відповідач постійно звертається до органів виконавчої влади, судових та правоохоронних органів з приводу діяльності керівництва університету, наводячи неправдиву, надуману інформацію щодо його діяльності, що призводить до численних позапланових перевірок та його постійного виклику до керівництва ОДАУ для надання пояснень, а також неодноразово телефонував на урядову гарячу лінію, повідомляючи про факти розкрадання державних коштів, на що відповідач отримував обґрунтовані письмові відповіді, що призвело до моральних страждань позивача, його переживань та підрив його ділової репутації перед колективом ОДАУ. Також, позивач вказує, що після чергового звернення відповідача до контролюючих органів від 08.07.2016 р. та постійними наклепами на його адресу і стресу, у нього погіршився стан здоров`я та працездатність, у зв`язку з чим, він був змушений, з вини відповідача, написати заяву про звільнення з посади завідувача багатопрофільної лабораторії ветеринарної медицини, що вплинуло на його фінансовий стан, адже зарплата старшого лаборанта та завідуючого різниться в меншу сторону. У зв'язку з протиправними діями відповідача, у позивача погіршився стан здоров`я, що змусило його звертатися до лікувальних установ та оплачувати лікарські засоби та препарати і за рекомендацією лікарів після лікування, йому було потрібно санаторно-курортне лікування, на що йому не вистачає коштів (а.с. 13-22). Судом встановив, що рішенням Приморського р/с м. Одеси від 30.05.2014 р. був частково задоволений позов [PERSON] до ОДАУ та ректора ОДАУ [PERSON] про поновлення на посаді, стягнення коштів за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, визнано недійсним наказОДАУ № 70-ВК від 30.08.2013 р. про звільнення [PERSON], поновлено його на посаді асистента кафедри внутрішніх хвороб тварин і кліндіагностики з 31.08.2013 р., стягнуто з ОДАУ середній заробіток за час вимушеного прогулу 21393 грн., в задоволенні решти позову відмовлено. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 30.07.2014 р. скаргу ОДАУ задоволено частково, вказане рішення було скасовано, ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ОДАУ на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки 7957,78 грн., в іншій частині позов залишений без задоволення. Ухвалою ВССУ від 05.11.2014 р. - касаційні скарги [PERSON] та ОДАУ відхилені, рішення апеляційного суду Одеської області від 30.07.2014 р. залишено без змін (а.с. 40-45,64). Суд встановив, що в подальшому, відповідач дійсно звертався на Урядову гарячу лінію 23.03.2016 р., 02.06.2016 р.,02.07.2016 р. з приводу умов праці та трудових відносин, порушення обов'язків роботодавця, неналежного оформлення трудових відносин з ОДАУ, вказуючи, що завідувач лабораторії [PERSON] працює в ОДАУ на факультеті ветеринарної медицини та зарахований по документації як спеціаліст, який працює пари шкідливих умовах праці по списку № 1, однак, фактично не працює при шкідливих умовах праці, оскільки лабораторія не функціонує, проте отримує заробітну плату відповідно до документації і з проханням провести перевірку законності працевлаштування [PERSON] керівництвом ОДАУ та у випадку виявлення порушень, притягнути винних осіб до відповідальності (а.с. 7-10). Також, 08.06.2016 р. на адресу першого заступника Міністерства освіти і науки України, відповідачем було надіслано лист, в якому, [PERSON] повідомляє про критичний стан роботи керівництва ОДАУ, і зокрема, що робітник кафедри внутрішніх хвороб та клінічної діагностики [PERSON] отримує підвищену зарплату та підвищену відпустку, як працюючий на шкідливій роботі завідувачем рентген-кабінетом та завідувачем міжкафедральної лабораторії, приступає до роботи о 10-11:00 год., граючи в комп`ютер, після чого йшов до дому та проханням про організацію перевірки викладених ним фактів у вказаному листі (а.с. 11-12). На думку суду, вказані звернення відповідача щодо перевірки роботи позивача [PERSON] - жодним чином не порочать честь, гідність і ділову репутацію [PERSON], а є лише законними зверненнями відповідача в порядку ст. 40 Конституції України,ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» і згідно ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніяким чином не ображають особистість позивача, як людини і як спеціаліста (викладача, завідувача кафедрою, лаборанта) а є оціночним судженням відповідача і висловлюванням критики на адресу позивача, і не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, враховуючи прохання відповідача у своїх зверненнях до контролюючих органів державної влади, перевірити викладені ним обставини роботи позивача [PERSON] і керівництва ОДАУ в цілому та надати їм оцінку, і тим більш, не є наклепом, який ображує, принижує честь і гідність позивача, в розмінні вищевказаних норм Закону. Жодних належним та допустимих доказів, передбачених ст.ст. 10,57-60 ЦПК України нібито змушення позивача написати заяву на звільнення з посади завідувача багатопрофільної лабораторії ветеринарної медицини, що вплинуло на фінансовий стан позивача - суду не надано, враховуючи, що переведення позивача з однієї посади ОДАУ на іншу відбувалось виключно на підставі його власних особистих заяв, що підтверджується витягами з наказів по ОДАУ, і будь-якого причинного зв'язку між діями відповідача та переведенням позивача з однієї посади на іншу судом не встановлено, як і не встановлено судом жодного причинного зв'язку між погіршенням стану здоров`я позивача, його лікарняним листом та зверненнями відповідача до контролюючих органів з приводу діяльності позивача та всього керівництва ОДАУ, жоден з членів якого не звертався до суду з позовом про захист честі, гідності і ділової репутації (а.с. 15,19-22). Позивачем та його представницею не було обґрунтовано доведено суду, в чому саме полягає вина відповідача у погіршенні матеріального стану позивача і неможливістю оплатити ним санаторно-курортне лікування, яке ніякого значення по суті спору взагалі немає (а.с. 65) Більш того, в матеріалах справи маються численні відповіді контролюючих органів на звернення відповідача, останнє з яких мало місце у липні 2016 р. Тобто, його звернення були розглянуті і надані вичерпні відповіді (а.с. 38-39,60). Суд звертає увагу на той фак, що в своєму позові, позивач [PERSON] конкретно не зазначив, яка саме інформація, викладена відповідачем у своїх зверненнях - є образливою, негативною і не відповідає дійсності, не надавши суду належних та допустимих доказів на підтвердження цього, навіть у судовому засіданні, хоча це є його обов'язком з огляду на вищевикладені норми Закону та Постанов Пленуму ВСУ. Однак, будь-яких позовних вимог щодо визнання недостовірною будь-якої інформації, яка міститься у зверненнях відповідача з приводу діяльності позивача - останнім суду не надано. Тобто, позовні вимоги є не конкретними. Крім того, до матеріалів позову було надано Припис № 15-01-034/1811-1598 ДІУПП від 05.11.2013 р., перевіркою яких було встановлено порушення законодавства про працю ОДАУ з наданням певних вимог щодо усунення порушень трудової дисципліни в університеті (а.с. 35-37). Пленум Верховного Суду України в п. 26 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 зазначив, що відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16,277 ЦК. Частиною 1 та 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Будь-яких доказів спричинення позивачу моральної шкоди з приводу нібито неправомірних дій відповідача - суду не надано, а сума у розмірі 50000 грн. зазначена позивачем, є вигаданою і не підтверджена жодними належними та допустимими доказами, передбаченим ст.ст. 57-60 ЦПК України. На підставі викладеного, суд вважає позов безпідставним і необґрунтованим, а тому задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed