Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди завданої протиправною поведінкою, пошкодженням приватного майна, приниженням честі та гідності фізичної особи. В обґрунтування позовних вимог вказує, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.09.2012 року їй, після смерті матері, на праві приватної власності належить житловий будинок в [ADDRESS] . У зазначеному будинку певний час були зареєстровані і проживали: брат позивачки - [PERSON] з дружиною - [PERSON] та синами. Після розірвання шлюбу з [PERSON] відповідачка створила нестерпні умови для проживання. А тому, позивачка неодноразово зверталася до останньої як усно так і з письмовими заявами про звільнення житлового приміщення, а 13.10.2015 року подала до Володимирецького районного суду позов про визнання осіб - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, виселення та зняття з реєстрації. Рішенням Володимирецького районного суду від 16.02.2016 року даний позов був задоволений. Відповідачка тривалий час не виселялася з будинку по [ADDRESS] , оскаржувала судові рішення, зверталася до суду з позовом про встановлення сервітутного права на спірний житловий будинок. І лише 25.01.2019 року остання виселилася,при цьому значно пошкодила майно, належне [PERSON] на праві власності. Вище зазначеними неправомірними діями відповідачки [PERSON] завдано моральної шкоди, яку остання оцінює в 200000 грн. і просить стягнути в судовому порядку, а також судові витрати по справі. Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 11.07.2019 року позовна заява [PERSON] прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі. 02.08.2019 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у задоволенні позовних вимог просять відмовити. 12.09.2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження і справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали заявлені вимоги і надали пояснення в межах пред`явленого позову. Моральна шкода полягає у приниженні честі і гідності: судова тяганина, наклепи, критична публікація на телебаченні, переживання у зв`язку із пошкодженням майна. У позивачки був нервовий зрив, стрес, безсонні ночі. Порушено встановлений уклад життя , отримала душевну травму. Своїми протиправними діями відповідачка перешкоджала виконанню рішення суду про виселення. Відповідачка, її представник позов не визнали і суду пояснили, що в будинок по [ADDRESS] [PERSON] вселилася після одруження, в 1995 році. При цьому [PERSON] з чоловіком і дітьми не тільки користувалися будинком, а й проводили ремонтні роботи, здійснювали невід`ємні покращення, обробляли присадибну ділянку. Дані обставини встановлені рішенням Володимирецького районного суду від 05.07.2016 року у справі №556/523/16-ц, ухвалою Апеційного суду Рівненської області від 27.04.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.11.2017 року і не потребують доказування. Будинок 1934 року побудови, пустував до вселення відповідачки. Ніяких протиправних дій [PERSON] не вчиняла, відстоювала своє право на користування спірним майном всіма доступними їй та наданими процесуальним законодавством можливостями, а саме: оскарження рішень судів, подання заяв про роз`яснення, оскарження дій державного виконавця. Щодо приниження честі і гідності, з листом про спростування недостовірної інформації позивачка зверталася лише до телевізійного каналу. Отже не має встановленого факту поширення відповідачкою будь-якої недостовірної інформації. Встановленою є також та обставина, що відповідачка користувалася спірним будинком на підставі сервітуту, і саме вона підняла фундамент, переклала пічки в будинку, провела воду, поміняла проводку, поштукатурила будинок ззовні, встановила огорожу, перекривали дах ще разом з чоловіком у шлюбі. З будинку [PERSON] висилялася в листопаді 2018 року, а акт обстеження технічного стану житлового будинку від 25.01.2019 року. Таким чином позивачкою не надано належних і допустимих доказів вини відповідача у пошкодженні належного їй майна. Крім того, позивачем не обґрунтовано розмір завданої моральної шкоди та не надано будь - якого доказу на його доведення. [PERSON] сама виховує двоє дітей і в неї не було фінансової можливості зразу ж виселитися з будинку, знайти житло. Просять в задоволенні позову відмовити. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , начальник відділу ДВС Володимирецького районного управління юстиції, пояснив, що в нього на виконанні було виконавче провадження про виселення [PERSON] , з 2016 року по червень 2018 року. Потім сторони домовилися і позивачка забрала виконавчий лист, уклали мирову угоду. Свідок [PERSON] ствердив, що він був запрошений працівниками поліції під час огляду будинку по [ADDRESS] , на початку червня 2019 року. Не могли відкрити замок від вхідних дверей, зірвали його. Будинок був у занедбаному стані - здерті шпалери, пошкоджена груба, розетки. Раніше не був у цій хаті. Відповідачки не було, акт складався зі слів позивачки. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він був при виселенні відповідачки, влітку 2018 року. Сторони домовилися, що [PERSON] виселиться сама до Нового року. Будинок був придатний для проживання - поклеєні шпалери, стеля зроблена. Навколо хати все заросло бур`янами, огорожі не було. Аналогічні покази дав суду і свідок [PERSON] . У спірному будинку він був ще й взимку 2019 року. Тоді в будинку все було пошкоджено, позивачка була розлючена. Акт складався зі слів [PERSON] , відповідачки не було. Свідок [PERSON] ствердила, що між сторонами були сварки за хату. Відповідачка, коли проживала у спірному будинку, робила там ремонт, переробляла плиту, груби, клеїла обої, зробила огорожу, перекривала дах. [PERSON] виселилася на початку грудня 2018 року. Аналогічні покази дали суду і свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , пояснив, що він як дільничий, для охорони громадського порядку, був присутній при обстеженні технічного стану спірного будинку в січні 2019 року. Акт був складений зі слів [PERSON] , відповідачки при цьому не було. Вислухавши пояснення сторін, свідків, всебічно, повно, об`єктивно дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Так, судом встановлено, що [PERSON] являється власником житлового будинку з господарськими будівлями, після смерті матері, в [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 15.09.2012 року, серії ВРХ [NUMBER] . У зазначеному будинку тривалий час, з дозволу власника - матері [PERSON] проживали і були зареєстровані брат позивачки з сім`єю - дружина (відповідачка [PERSON] ) і їх двоє синів. Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 16.02 2016 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення з будинку [ADDRESS] . Згідно ухвали Апеляційного суду Рівненської області від 27.04 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.11.2017 року вище вказане рішення Володимирецького районного суду залишено без змін. Даними рішеннями встановлено і не підлягають доказуванню ті обставини, що [PERSON] вселилась у спірний будинок у 1995 році після одруження з сином власниці будинку - [PERSON] . У січні 2002 року шлюб було розірвано та відповідачка з дітьми продовжувала проживати в будинку по [ADDRESS] , власниця не заперечувала. У 2012 році, після смерті матері, власником стала позивачка - [PERSON] . Остання також на протязі 2012 -2015 років не заперечувала проти проживання відповідачки у даному будинку. У рішенні Володимирецького районного суду від 05.07.2016 року у справі №556/523/16-ц встановлено, що [PERSON] з дітьми набули право користування чужим нерухомим майном - житловим будинком [ADDRESS] , який не припинив свою діяльність після смерті [PERSON] і продовжувався після переходу права власності на житловий будинок до позивачки в порядку спадкування, та дія якого була припинена на підставі рішення Володимирецького районного суду від 16.02.2016 року. Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вище наведене свідчить про правомірність дій відповідачки у зв`язку з проживанням у спірному будинку. На стадії виконавчого провадження між позивачем та відповідачем було укладено мирову угоду, яка підтверджується розпискою від 18.05.2018 року. Виселилася [PERSON] із спірного будинку 01.11.2018 року. Даний факт також сторонами не оспорюється. Отже наявність протиправних дій відповідачки у зв`язку з проживанням у спірному будинку позивачою не доведено. Крім того, у позові [PERSON] вказує, що відповідачкою та каналом «ICTV» поширено проти неї недостовірну інформацію, чим також завдано моральної шкоди. З цього приводу суд констатує наступне: Згідно чинного законодавства, зокрема, ст.277 ЦК України, ЗУ «Про інформацію» від 2 жовтня 1992 року, ЗУ "Про телебачення і радіомовлення" від 21 грудня 1993 року, постановою Пленуму Верховного суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи », встановлено способи захисту порушеного права на повагу до гідності і честі та права на недоторканість ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди. Однак, як зазначає позивач, вона зверталася із листом про спростування недостовірної інформації лише до телевізійного каналу і отримавши їхню відповідь звертатися до суду не стала. До відповідачки із відповідними вимогами вона не зверталася взагалі. Отже, не має встановленого факту поширення [PERSON] будь якої недостовірної інформації про позивача. Згідно п.27 Постанови Пленуму Верховного суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи », пункту 4 частини другої статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи, тому вимога про відшкодування моральної шкоди може були заявлена самостійно, якщо, наприклад, редакція засобу масової інформації добровільно опублікувала спростування, яке задовольняє позивача. Ця обставина повинна враховуватися судом при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам слід мати на увазі, що у справах про спростування відомостей, поширених засобами масової інформації (в пресі, по радіо і телебаченню), як відповідачі до участі притягаються автор, орган засобу масової інформації, що їх поширив, а у передбачених законом випадках, і відповідна службова особа цього органу, які й несуть обов`язок по відшкодуванню заподіяної моральної шкоди відповідно до ступеня вини кожного з них. Якщо позивач не бажає притягати когось з них до відповідальності на решту заподіювачів моральної шкоди покладається обов`язок по відшкодуванню тієї її частини, яка відповідає ступеню їх вини. В разі, коли орган масової інформації не називає автора, суд виходить з того, що вину за поширення зазначених відомостей цей орган взяв на себе. На відповідача може бути покладено обов`язок по відшкодуванню заподіяної моральної шкоди, не тільки тоді, коли суд задовольнив вимоги позивача про спростування поширених відомостей, а й тоді, коли відповідач спростував їх добровільно. З вищенаведеного слідує, що для відшкодування моральної шкоди, завданої приниженням честі та гідності фізичної особи, має бути доведений факт наявності саме недостовірних відомостей у позовному провадженні з відповідним колом учасників справи та належними відповідачами, або факт добровільного спростування недостовірної інформації. Відсутність такого доведеного факту є підставою для відмови у стягненні моральної шкоди. Також позивач вказує, що моральну шкоду їй завдано пошкодженням майна, а саме житлового будинку. Згідно п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Відповідно до положень статті 81 ЦК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як па підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Позивачем вказано, що вину відповідача у пошкодженні майна встановлено в Акті обстеження технічного стану житлового приміщення (будинку) та прилеглої території до нього від 25.01.2019 року. Однак, даним документом описано лише фактичний стан спірного житлового будинку, зі слів позивачки. Даний факт підтвердили і допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] [PERSON] , [PERSON] І як зазначено вище, відповідачка виселилася з спірного будинку 01.11.2018 року, а даний Акт обстеження складений - 25.01.2019 року. Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів вини відповідача у пошкодженні належного їй майна. Також позивач вказувала, що моральну шкоду їй заподіяно внаслідок судової тяганини - зверненням відповідачки з позовами в суд, оскарженням судових рішень. В той же час звернення до правоохоронних органів із заявою про проведення дослідчої перевірки, а також звернення до суду із позовом не є протиправним, оскільки у відповідності до ст.55 Конституції України, ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Таким чином, звернувшись до суду з позовом, [PERSON] реалізувала своє конституційне право на звернення та судовий захист. З огляду на це, її поведінка протиправною не являється, і не могла заподіяти моральної шкоди позивачці. Крім того, вимоги позивачки щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 200000 гривень не містять жодного обґрунтування саме такого розміру завданої моральної шкоди. Як зазначено у ч.3 ст.23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», вказано, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Відповідно до п.3 ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч.3 ст.12, та 81ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)" від 31.03.95р.№4 (із змінами та доповненнями) відшкодування моральної шкоди - це вчинення стосовно людини, котрій спричинено таку шкоду порушенням її загально соціальних (природних) прав чи свобод, певних дій, які спрямовані на усунення або ж послаблення у неї негативних психічних станів і процесів, викликаних приниженням її гідності внаслідок цього порушення. Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов або підстав відповідальності за заподіяну шкоду. Як роз`яснено у п. 4 та 5 вказаної Постанови у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач; при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Наявність причинного зв`язку між протиправним діянням і моральною шкодою, що є третьою підставою відповідальності за завдану моральну шкоду, виражає зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. Встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою і моральною шкодою дає можливість визначати суб`єкта її відповідальності та її межі, тобто особа має нести відповідальність лише за ту шкоду, яка викликана саме її поведінкою. У своїй Постанові від 12.09.2018 року у справі №335/11779/16-ц Верховний Суд вказав, що наявність шкоди, ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності. Звернувшись із даним позовом [PERSON] не надала доказів суду щодо причинного зв`язку між порушеннями допущеними відповідачем, на які вона посилається, та завданою моральною шкодою, якщо така існує. Із наданих медичних документів (Виписка із медичної картки) вбачається, що позивачка переживала тривогу, дратівливість, безсоння, знижений настрій після перенесеної конфліктної ситуації в сім`ї. При цьому не зазначено, що такий стан позивачки є наслідком саме дій відповідача. А тому суд відхиляє доводи [PERSON] про те, що внаслідок порушення її прав з боку відповідачки, вона зазнала моральних страждань, на підтвердження яких і надала вище згадані медичні документи. Крім того, вимоги позивачки щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 200000 гривень не містять жодного обґрунтування саме такого розміру завданої моральної шкоди. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є не обґрунтованими, не доведеними належними та допустимими доказами, а тому не підлягають до задоволення. Згідно із п.1 ч.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. І як зазначено в ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). А тому, суд вважає, що заявлений відповідачем розмір витрат за надану правничу допомогу не є завищеним, а тому до стягнення з позивача на користь відповідача в рахунок відшкодування наданої правничої допомоги підлягає стягненню 4000,00 грн.

Outcome: approved