Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-20 00:00:00

19 грудня 2014 року позивач публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі ПАТ «Дельта Банк») звернувся до суду з позовом, в якому вказує, що, відповідно до кредитного договору з АКІБ «УкрСиббанк» від 13 квітня 2007 року № 11141821000 [PERSON] отримав кредит. Щомісячно [PERSON] повинен був вносити гроші на погашення кредиту та сплати відсотків за його користування. Але [PERSON] систематично не виконував свого зобовязання, внаслідок чого утворилась заборгованість. Також позивач вказує, що 08 грудня 2011 року ПАТ «Дельта Банк» уклало договір із акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі АКІБ «Укрсиббанк»), згідно з яким позивач став кредитором за договором кредиту з [PERSON] На вимогу позивача відповідач [PERSON] заборгованість з кредиту не сплатив. Відповідач [PERSON]. є поручителем договору кредиту згідно договору поруки з АКІБ «УкрСиббанк» від 13 квітня 2007 року і повинен нести відповідальність із [PERSON] у разі невиконання останнім умов договору про повернення коштів. Оскільки відповідач не виконує умов договору, тому просить в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, наданий [PERSON], а саме житловий будинок з надвірними спорудами загальною площею 99,2 кв.м, що знаходиться по вул. Л.Українки, 188 в м. Полонне шляхом передачі іпотекодержателю ПАТ «Дельта банк» вказаного предмета іпотеки у власність. В письмовій заяві представник Банку [PERSON] просить розглядати справу без їх участі, підтримує позовні вимоги у повному обсязі, вказує, що положення ст..559 ЦК України до правовідносин Банку та відповідача [PERSON] не застосовуються. Відповідач [PERSON] в суд не прибув, а його представник адвокат [PERSON] проти позову заперечує, тому що Банк пропустив строк звернення до поручителя [PERSON] з позовом і подав заяву про застосування строку позовної давності. Третя особа [PERSON] до суду не прибув, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Між АКІБ «УкрСиббанк» (змінило назву на публічне акціонерне товариство „УкрСиббанк) та [PERSON] 13 квітня 2007 року укладено кредитний договір, згідно п.1.2.2 якого [PERSON] зобовязувався повернути кредит у повному обсязі не пізніше 12 квітня 2011 року. Відповідач [PERSON] за цим договором є поручителем і несе відповідальність за невиконання умов договору [PERSON] 08 грудня 2011 року АКІБ «УкрСиббанк» продав ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за договором з [PERSON] Відповідач [PERSON] не виконує вимоги договору і не сплачує встановлених договором платежів. На час розгляду справи в суді [PERSON] зобовязаний сплатити позивачеві 1042361 грн. 36 коп. за договором кредиту боргу з кредиту та відсотків. Банк направив 17 березня 2014 року вимогу [PERSON] та [PERSON] про погашення боргу. Вказані обставини встановлені з документальних доказів, досліджених в судовому засіданні, а саме: договором про надання споживчого кредиту, графіком погашення кредиту, договором поруки, випискою з договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, статутом ПАТ «Дельта Банк», вимогами про погашення кредиту та поштовими повідомленнями про вручення вимог. Відповідно до ст.. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязання в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Відповідно до ст.575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ст.7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобовязання. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобовязання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобовязань, вимога про виконання порушеного зобов»язання у не менш, ніж триденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Відповідно до п.39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5від 30 березня 2012 року (далі Постанова№5), суди мають виходити з того, що не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду. В разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі, іпотекодержатель на підставі ч.2 ст.16 ЦК України має право вимагати застосування його судом. Відповідно до ст..257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а згідно ч.1 та ч.5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, за зобовязанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.. Відповідно до розяснень, викладених в п.31 Постанови №5 при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Відповідно до п.1.2 договору іпотеки між Банком та відповідачем від 13 квітня 2007 року іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання всіх грошових зобовязань [PERSON] за договором про надання споживчого кредиту №11141821000 від 13 квітня 2007 року. Відповідно до п.п.1.2.2 договору про надання споживчого кредиту №11141821000 від 13 квітня 2007 року між Банком та [PERSON] позичальник у будь-якому випадку зобовязаний повернути Банку кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту, але в будь-якому випадку не пізніше 12 квітня 2011 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановленого на підставі додаткової угоди сторін або вказаного Банком терміну (достроково) відповідно до умов цього договору. З огляду на зазначені правові положення та встановлені судом обставини суд вважає, що Банк пропустив строк позовної давності звернення до суду з позовом до відповідача, який закінчився 12 квітня 2014 року, тому у звязку із пропуском позивачем строку позовної давності позов не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed