Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з цим позовом до [PERSON] міської ради, на обґрунтування якого зазначила, що власниками житлового будинку № 20 по вулиці Слобода в місті Ладижин Вінницької області є її батько [PERSON], частка якого складає 53/100, та її тітка [PERSON], частка якої складає 47/100. [PERSON] помер 09.07.1999 року, а [PERSON] померла 21.09.2012 року. Після смерті батька вона у 1999 році разом зі своїм чоловіком [PERSON] оселилась у цьому будинку та почали у ньому проживати, хоча були зареєстровані у [INFO]. З того часу вона користується будинком відкрито та добросовісно, будь яких претензій щодо використання обєкту нерухомості ніхто не виказує. Інший власник [PERSON] не проживала у спірному будинку, оскільки мала інше житло, була одинокою, а тому її (позивачки) сімя доглядала за нею. Спадщину після смерті батька та тітки ніхто не прийняв, оскільки вважалось, що після їх смерті будь-якого майна не залишилось, а житловий будинок належить їй, оскільки вона в ньому проживає. У звязку з чим просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок № 20 по вулиці Слобода в місті Ладижин Вінницької області, що позначається в технічному паспорті літерою - «А», загальною площею 73,8 м2 та житловою площею 36,6 м2 та господарські споруди біля будинку , що позначаються в технічному паспорті літерою - «а»- веранда ; «а1»- ґанок ; «Б»- сарай ; «б» - сарай ; «П»- погріб ; «В» - літня кухня - гараж ; «В/п» - погріб ; «в»- веранда ; «в1»- ґанок ; «у»- убиральня ; «1-6» - огорожа. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала та просила позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] міської ради в судове засідання не зявився, однак на адресу суду від в.о. міського голови [PERSON] надійшла заява, у якій вона просить суд розгляд справи проводити за відсутності представника ради та не заперечує проти задоволення позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно п.1 ч.2ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.1 ст. 344 ЦК Україниособа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. У свою чергу, відповідно до ч.2 ст. 344 ЦК України, особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Відповідно до ч.4 ст. 344 ЦК Україниправо власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду, цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК Україниособа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Відкрите володіння даним житловим будинком продовжується і до сьогодні. За весь час користування жодних спорів щодо даного будинку немає, жодних претензій зі сторони третіх осіб щодо будинку не пред'являлось. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається. Як вбачається з п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" можливість предявлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Пунктом 14 зазначеної постанови вказано, що виходячи зі змісту частини першої ст. 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Згідно п.9 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга ст. 344 ЦК України). Добросовісним набувачем є особа (незаконний володілець), яка протягом всього часу володіння майном повинна бути впевнена, що на це майно не претендують інші особи, і вона отримала це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем у витребуванні якого його власнику було відмовлено. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] розпочала добросовісно володіти житловим будинком № 20 по вулиці Слобода в місті Ладижин Вінницької області після смерті батька, який був одним із власників майна, тобто з 1999 року та володіла ним відкрито та безперервно. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Частиною 4 статті 206 ЦПК України, передбачено, що у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Суд вважає, що у відповідності до ст. 206 ЦПК України позовні вимоги підлягають задоволенню, так як визнання відповідачем позову є безумовним, не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Не зважаючи на те, що у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, суд вважає за необхідне дослідити докази. Отже, дані факти підтверджуються сукупністю доказів, що не викликають сумнівів у своїй достовірності та допустимості. Із свідоцтва про народження серії ЯД № 049510, виданого Тростянецьким райбюро ЗАГС Вінницької області, видно, що [PERSON] народилася 15.05.1932 року, батьками записано [PERSON] та [PERSON] Із свідоцтва про народження серії ЯЩ № 404991, виданого 10.08.1950 року Тростянецьким Райбюро ЗАГС, видно, що [PERSON] народилася 20.05. 1930 року, батьками якої записано [PERSON] та [PERSON], про що складено актовий запис № 2147. Із свідоцтва про реєстрацію шлюбу серії І-АМ № 385347, виданого 14.06.1978 року Тростянецьким ЗАГС Вінницької області, видно, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 14.06.1978 року, прізвище дружини після реєстрації шлюбу «Дідик», про що складено актовий запис № 74. Із свідоцтва про народження серії УІ УР № 016546, виданого [PERSON] сільською радою Тростянецького району Вінницької області, видно, що [PERSON] народилася 03.12.1956 року, батьками записано: [PERSON] та [PERSON], про що складено актовий запис № 66. Із свідоцтва про реєстрацію шлюбу серії І-АМ № 332648, виданого 12.09.1976 року Ладижин ЗАГС Тростянецького району Вінницької області, видно, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 03.12.1956 року, прізвище дружини після реєстрації шлюбу - «Шмиганівська», про що складено актовий запис № 90. Із свідоцтва про одруження серії ІІІ-УР № 546745, виданого 07.09.1966 року сільЗАГС [PERSON] с/р Тростянецького району Вінницької області, видно, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, прізвище дружини після реєстрації «Шмиганівська», про що складено актовий запис № 21. Із свідоцтва про смерть серії І-АМ № 235996, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану [PERSON] міського управління юстиції Вінницької області видно, що [PERSON] померла 21.09.2012 року, про що складено актовий запис № 182. Із свідоцтва про смерть, виданого [PERSON] відділом реєстрації актів громадянського стану Тростянецького району Вінницької області, видно, що [PERSON] помер 09.07.1999 року, про що складено актовий запис № 129. Із довідки відділу містобудування та архітектури [PERSON] міської ради Вінницької області № 7-21/110 від 28.03.2018 року видно, що згідно рішення виконавчого комітету № 18 від 19.01.1989 року відмінено назву вулиці імені Жданова та відновлено її історичну назву Слобода. Із довідки відділу містобудування та архітектури [PERSON] міської ради Вінницької області № 7-21/111 від 28.03.2018 року, видно, що 53/100 частини житлового будинку, які належали [PERSON] має адресу: Вінницька область, місто Ладижин, вулиця Слобода,20. Із інформації №219 від 19.04.2018 року, наданої КП «Тульчинське МБТІ» [PERSON] видно, що згідно реєстрової книги №2 власниками будинку № 20 по вулиці Слобода у місті Ладижн Вінницької області є: [PERSON] на 53/100частки на підставі свідоцтва №493 на право особистої власності на житловий будинок, виданого виконкомом [PERSON] міської ради народних депутатів 21.05.1974р. на підставі рішення [PERSON] м/ради №13 від 09.08.1974р. та зареєстрованого в Тульчинському МБТІ 21.05. 1974р. Р№476; [PERSON] - 47/100 частки на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.04.1987 року, посвідченого Другою Тростянецькою державною нотаріальною конторою, Р№609, зареєстрованого в Тульчинському МБТІ 22.05.1987р. Р№476. Із свідоцтва №493 на право особистої власності на житловий будинок, виданого виконкомом [PERSON] міської ради народних депутатів 21.05.1974р. на підставі рішення [PERSON] м/ради №13 від 09.08.1974р. та зареєстрованого в Тульчинському МБТІ 21.05. 1974р. Р№476, видно, що власником будинку № 20 по вулиці Слобода у місті Ладижин Вінницької області є [PERSON] Із титульного аркуша медичної картки, яка була досліджена у судовому засіданні, видно, що [PERSON] проживає у [INFO]. Із досліджених у судовому засіданні фотокарток видно, що сімя [PERSON] дійсно проживала в [INFO], у якому проводила, зокрема, і обряди. Із показів свідків [PERSON] та [PERSON], що надані суду видно, що [PERSON] дійсно проживає в [INFO] близько 19 років. Даний будинок [PERSON] передала її тітка. Ці докази суд приймає до уваги, оскільки вони зібрані із дотриманням вимог законів, не суперечать один одному та ніким не оскаржуються. Отже, оскільки [PERSON] є добросовісним набувачем будинку № 20 по вулиці Слобода у місті Ладижин Вінницької області, володіє ним відкрито і безперервно протягом 19 років, тобто, при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, не приховувала факт знаходження майна в її володінні, і володіння не переривалось протягом всього строку набувальної давності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. За загальним правилом судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Особливості розподілу витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду урегульовані нормами ст. 142 цього Кодексу. Зокрема, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідному рішенні вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову (ч. 1 ст. 142 ЦПК України). Положенням п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» унормовано, що ставка судового збору за подання фізичною особою до суду позовної заяви майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ціна позову визначена позивачкою у сумі 200 000 грн., а судовий збір відповідно становить 2\~000,00грн. Враховуючи те, що позивачка [PERSON] при зверненні до суду з цим позовом сплатила судовий збір у розмірі 2 000,00грн., а відповідачем [PERSON] міською радою Вінницької області визнано позов на стадії підготовчого провадження, то згідно із ч. 1 ст. 142 ЦПК України розподіл судових витрат необхідно здійснити таким чином: зобов'язати відповідача сплатити позивачці 50 відсотків судового збору, що становить 1000,00 грн., та повернути позивачці з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову, що становить 1000,00 грн. На підставі ст. ст. 3, 4, 12, 13, 77, 78, 79, 80, 141, 223, 259, 263-265, 352,354-356 ЦПК України,

Outcome: approved