Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-19 00:00:00

11 березня 2014 року [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до Райгородської селищної ради про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування своїх вимог зазначили, що [INFO] помер їх батько - [PERSON]. Після його смерті залишилася спадкова маса, яка складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Після його смерті позивачі прийняли спадщину, однак їм було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки ними не було надано правовстановлюючого документу на будинок. Мати [PERSON] від обов'язкової частки у спадщини відмовилася. У зв'язку з цим, просять визнати за ними право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по ? частці на кожного. 20 серпня 2014 року [PERSON] вступила в справу як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги та подала до суду позовну заяву до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на ? частку житлового будинку як в спільному майні подружжя. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що [INFO] помер її чоловік - [PERSON]. Після смерті її чоловіка, їх діти, як спадкоємці за заповітом, звернулися до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом. [PERSON] відмовилася від спадщині чоловіка на користь дітей. Разом з тим, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS], побудований під час спільного проживання неї із померлим, а тому вказаний будинок належить їй та чоловікові на праві спільної сумісної власності подружжя, однак оформити право власності на частку у спільному майні вона не має можливості, оскільки її чоловік за життя не зареєстрував право власності на спірний будинок. У зв'язку з цим, просить визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку, як частку в спільному майні подружжя. Позивачі у судове засідання не з'явилися, подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності. Позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Позов [PERSON] визнали в повному обсязі. Представник відповідача Райгородоцької селищної ради у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Не заперечував проти задоволення позовних вимог. Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги, [PERSON] у судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] в с. Райгородок Слов'янського району Донецької області помер батько позивачів та чоловік [PERSON] [PERSON] (а.с. 4). За життя [PERSON] склав заповіт, яким заповів все належне йому на час відкриття спадщини майно своїм дітям [PERSON] та [PERSON].(а.с.5). Як вбачається із матеріалів спадкової справи, позивачі прийняли спадщину після смерті [PERSON], а його дружина [PERSON] від прийняття обов'язкової частки у спадщині відмовилася (а.с.47). Нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок [ADDRESS], у зв'язку з тим, що право власності на вказаний спірний будинок за померлим не зареєстроване(а.с.7). Як достовірно встановлено у судовому засіданні, та підтверджується свідоцтвом про одруження [PERSON] та [PERSON] одружилися 19 лютого 1960 року(а.с.64). Рішенням виконкому Слов'янської районної ради депутатів трудящих № 9 від 23 січня 1963 року [PERSON] була виділена земельна ділянка для будівництва житлового будинку, надано дозвіл на виконання робіт. Після закінчення будівництва, житловий будинок був прийнятий в експлуатацію державною комісією у відповідності до акту державної прийомки будівлі від 11 лютого 1963 року(а.с.8-11). Був виготовлений техпаспорт(а.с.13-17). У відповідності до довідки № 1-28/746 від 22 вересня 2008 року, нумерація житлового будинку [ADDRESS] змінена на [NUMBER](а.с.12). За даними інвентарної оцінки від 30 квітня 2014 року вартість спірного домоволодіння становить 72978 грн. 00 коп. та складається із житлового будинку "А-1", загальною площею 72.20 кв.м., прибудови «а», загальною площею 11.90 кв.м., ганку «а1», загальною площею 3,70 кв.м., літньої кухні «Б»,загальною площею 32, 00 кв.м., тамбуру «б», загальною площею 7, 90 кв.м., погрібу з шийкою « В», загальною площею 11,20 кв.м., сараю «Д», загальною площею 9, 00 кв.м., сараю « Е», загальною площею 5,10 кв.м, вбиральні, душу «Ж»,загальною площею 2, 05 кв.м., сараю «З», загальною площею 1, 92 кв.м., паркану № 1, колодязю № 2,3, замощення № 4 (а.с.72-76). За даними реєстраційної служби та КП «БТІ» право власності на домоволодіння [ADDRESS] не зареєстровано(а.с.39, 56). За змістом ст. ч.4 ст. 3 ЗУ "Про державну реєстрацію майнових прав на нерухоме майно та їх обмежень", права на нерухоме майно, які виникли до вступу в силу даного закону, визнаються дійсними, у випадках відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим законом, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, яке не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. За змістом статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Як достовірно встановлено у судовому засіданні, спірний житловий будинок був збудований та прийнятий у експлуатацію в 1963 році(а.с.11). У 1963 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Згідно приписів до п.3.2, розд.3 ч. 36 «Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна», затвердженого Наказом Держбуду України № 217 від 24 травня 2001 року, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садиби) житлові будинку, побудовані до 05 серпня 1992 року. Таким чином, з моменту побудови громадянином у 1963 році житлового будинку, цей громадянин набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. Наведена правова позиція також зазначена у Постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року № 6-137цс13. Як достовірно встановлено у судовому засіданні на час побудови будинку [PERSON] перебувала із померлим [PERSON]. у шлюбі з 1960 року. У відповідності до норм Сімейного кодексу України від 1926 року, визнавалось, що майно набуте під час шлюбу належить подружжю на праві спільної сумісної власності у рівних частках. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, на час побудови спірний будинок належав на праві власності [PERSON] та [PERSON] у рівних частках, як спільне майно подружжя. А тому до складу спадщини після смерті [PERSON] увійшла ? частка домоволодіння, розташованого по [ADDRESS]. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що первісний позов [PERSON] та [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, [PERSON] в повному обсязі. В зв'язку з цим, та оскільки право власності на будинок зареєстроване не було, з моменту відкриття спадщини пройшло шість місяців, інших спадкоємців, які б прийняли спадщину, немає, слід визнати за позивачами, як за спадкоємцями за заповітом після смерті [PERSON], право власності на ? частку спірного домоволодіння в рівних частках по ? частці за кожним. Суд визнає право власності за [PERSON] на ? частку спірного домоволодіння, як на частку у спільному майні подружжя. На підставі викладеного,

Outcome: partial