Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-27 00:00:00

17 червня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] успадкував житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . На теперішній час відповідні правовстановлюючі документи знаходяться в стані оформлення. В будинку, окрім нього, також зареєстрований відповідач, який приходиться племінником його покійної матері. [PERSON] був зареєстрований в 2014 році, однак без поважних причин з 2015 за місцем реєстрації не проживає, комунальні платежі не сплачує, участі в утриманні житла не приймає, особисті його речі в будинку відсутні. Реєстрація відповідача створює позивачу перешкоди в отриманні пільг на комунальні послуги (субсидії), внаслідок чого порушуються права [PERSON] на вільне користування своїм майном. Таким чином, позивач просить захисти ти його права шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання [PERSON] не з`явився, надав письмове клопотання в якому просив розглянути справу за його відсутності. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся своєчасно та у встановленому законом порядку. На адресу суду повернувся конверт з судовою повісткою про виклик з відміткою «адресат відмовився». Відповідно до ч.9 ст. 130 ЦПК України, у разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Відзив [PERSON] до суду не надходив. Виходячи з наведеного, відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд розглядає справу у відсутності відповідача і ухвалює заочне рішення, проти чого позивач у своїй заяві не заперечував. Дослідивши та оголосивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Правовідносини сторін, щодо володіння будинком регулюються Житловим Кодексом України та Цивільним кодексом України. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] належав [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] . Єдиним спадкоємцем всього її майна являється син [PERSON] , який у встановлений законом строк прийняв спадщину, що підтверджується листом приватного нотаріуса Голопристанського нотаріального округу Херсонської області Маршалової М.В. В цьому ж листі також зазначено, що свідоцтво про право на спадщину не видавалось, документи на майно знаходяться у стані оформлення. Відомості про інших спадкоємців відсутні. Відповідно до ч.1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Частиною 5 ст. 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Проте відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України "Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень" не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. Отже, [PERSON] звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, став власником житлового будинку після смерті своєї матері, тому має право володіти та користуватися цим майном. Відсутність реєстрації права власності на зазначений будинок зумовлює обмеження лише у праві розпорядження ним. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України) Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, та ст. 150 Житлового Кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право на захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а саме, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього. З довідки про склад сім`ї, виданої Долматівською сільською радою №02-24/1252 від 05.06.2020 вбачається, що в [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] та [PERSON] , який приходиться племінником [PERSON] . З довідки Долматівської сільської ради №02-24/1270 від 09.06.2020р. встановлено, що [PERSON] був зареєстрований в будинку [ADDRESS] 12.12.2014 року, але фактично за місцем реєстрації не проживає з 2015 року. Частиною 4 ст. 9 ЖК України, передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 405 ЦК України особу може бути визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням лише внаслідок відсутності цієї особи без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Відповідно до п.10 Постанови №2 від 12 квітня 1985 року Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", якщо особа була відсутньою понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилплощу. Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням проводиться в судовому порядку. З огляду на зазначені положення законів, суть спірних правовідносин, мети захисту прав позивача, суд вважає, що право [PERSON] порушене і підлягає захисту у вибраний ним спосіб, а тому враховуючи добровільну відсутність відповідача за місцем реєстрації без поважних причин понад один рік, останній втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного та

Outcome: approved