Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

27 грудня 2019 року до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, третя особа: Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилалася на те, що 12 вересня 2013 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] , який було розірвано рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 18 серпня 2015 року. Від даного шлюбу у них з відповідачем народився син, [PERSON] , [INFO] . На даний час вона з сином проживає однією сім`єю з іншим чоловіком, [PERSON] , 1982 року народження, якого їх син називає батьком. Відповідач про сина не піклується, не проводить з ним часу. Всі питання щодо виховання сина вирішуються нею самостійно, без участі та підтримки відповідача. Дитина знаходиться на повному її утриманні. Для її розвитку вона прикладає всі свої зусилля та можливості. На підставі рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 11 листопада 2016 року з відповідача було стягнуто аліменти на утримання сина. Проте аліменти відповідач не платить, та не надає добровільно жодної матеріальної допомоги на утримання сина. Так, станом на 30 листопада 2019 року, відповідно до довідки Ковпаківського ВДВС м. Суми, розмір заборгованості по сплаті аліментів становить 64 336 гривень. Зокрема, відповідач ніяким чином не цікавиться життям дитини, не проявляє зацікавленості в його подальшій долі, не цікавиться його успіхами, станом здоров`я, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, та взагалі з ним не спілкується. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення батька від виховання дитини. Просила суд позбавити [PERSON] , [INFO] , уродженця міста Маріуполя Донецької області, батьківських прав відносно малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 24 лютого 2020 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 16 березня 2020 року підготовчий розгляд справи було закрито, та справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Шутенко О.В., яка діє на підставі ордеру та договору про надання юридичної допомоги, заявлені позовні вимоги підтримали та просили задовольнити, надавши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Наголошували на тому, що відповідач взагалі не спілкується з сином, та не сплачує аліменти на його утримання. Зокрема, дитина проживає в родині, та називає батьком іншого чоловіка, який піклується про нього, як про рідного сина. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Кашуба Н.О., яка діє на підставі ордеру, до суду не з`явилися, від яких надійшла заява про розгляд справи без їхньої участі, в якій позовні вимоги не визнали повністю, оскільки вважають їх надуманими та безпідставними. Зокрема, зазначили, що [PERSON] не мав на меті ухилятися від виховання та утримання свого сина. Проте певний час не мав можливості приймати участь в житті дитини, оскільки перебував у місцях позбавлення волі. З урахуванням висновку Органу опіки та піклування у задоволенні позову просили відмовити. Представник третьої особи - Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради, Мамаєва С.В. , яка діє на підставі довіреності, пояснила, що Органом опіки та піклування Маріупольської міської ради було надано висновок про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з тим, що [PERSON] на засіданні комісії пояснив, що він не мав змоги спілкуватись з сином, оскільки відбував покарання у місцях позбавлення волі. Проте з жодних інших питань щодо спілкування з сином, відповідач [PERSON] до Органу опіки та піклування не звертався. Тому вирішення справи покладала на розсуд суду. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 серпня 2015 року року, що набрало законної сили 28 серпня 2018 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 12 вересня 2013 року Орджонікідзевським відділом ДРАЦС реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції Донецької області. Згідно з копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого Орджонікідзевським Відділом ДРАЦС реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] народився [INFO] , про що 08 листопада 2014 року було зроблено відповідний актовий запис № 947, в графі «батьки» зазначено: батько - [PERSON] , та мати - [PERSON] . Зокрема, рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 листопада 2016 року, з [PERSON] було стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19 вересня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Проте як вбачається з довідки про неотримання аліментів, виданої Ковпаківським відділом державної виконавчої служби у місті Суми від 07 травня 2021 року, заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів станом на 01 травня 2021 року становить 102 692, 50 гривень. Згідно довідки про склад сім`ї, виданої головою ОСББ «Троїцька 65» від 01 листопада 2019 року, за адресою: [ADDRESS] , проживають: [PERSON] - власник, [PERSON] - дружина, [PERSON] - син. Відповідно до характеристики [PERSON] , наданої адміністрацією я/с № 135 «Краплинка», [PERSON] , [INFO] , дуже товариський, доброзичливий хлопчик. Вихованням [PERSON] займається мати та бабуся. Батько ніколи не відвідував навчальний заклад і про життя дитини не цікавився. Як вбачається з довідки № 81 від 09 червня 2021 року, виданої директором «Маріупольської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 66» Н.Ю. Ровицькою, [PERSON] , [INFO] , навчається у школі з 01 червня 2020 року. Дитина проживає з мамою, [PERSON] . Мати відповідально ставиться до навчання і виховання сина, відвідує батьківські збори, бере участь у житті дитини і класу. Батько дитини участі у вихованні не приймає, не цікавиться навчанням сина, не спілкується з вчителями, не бере участі в батьківських зборах і культурних заходах, які проводяться в школі. Відповідно до положень ст. 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно з ч. 4 ст.19 Сімейного Кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування", органами опіки та піклування є районні, районні у містах Києві та Севастополі місцеві державні адміністрації, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад. За загальним правилом (ч.1 ст.13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна з яких відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У даному випадку особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, повинна довести, що батьки (один з батьків) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. В свою чергу батьки (один з батьків) повинні довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов`язки. Відповідно до статті 51 Конституції України, статті 5 Сімейного кодексу України, держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини. Згідно зі статтею 9 Конвенції ООН Про права дитини, держава має забезпечити, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли за рішенням суду буде встановлено, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Згідно зі ст.150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Проте згідно матеріалів справи, відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, діє всупереч інтересам та потребам своєї малолітньої дитини, оскільки, як зазначає позивач у позовній заяві та підтверджується відповідними доказами, року відповідач не проявляє жодного інтересу до життя свого малолітнього сина, не спілкується з дитиною, матеріально та морально не підтримує його, що на думку суду є неприпустимим. Зокрема, дані факти підтверджуються також показами допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON] , що є рідною хресною матір`ю дитини, та [PERSON] , яка є родичкою, які пояснили, що [PERSON] не знає, хто його рідний батько. Останній раз хлопчик бачив батька шість років тому. Навіть коли сторони проживали у шлюбі, відповідач не займався вихованням дитини. Наразі, ніякої участі у вихованні та утриманні дитини відповідач не приймає. Дитиною займаються мама і бабуся. Зокрема, зазначили, що [PERSON] дуже відкритий хлопчик, йде на контакт, проте не спілкується з батьком, оскільки останній не має на те бажання. З висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради Донецької області від 30 липня 2020 року щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] , вбачається, що Орган опіки та піклування, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Маріупольської міської ради від 22 липня 2020 року, вважає недоцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно його малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , оскільки [PERSON] в достатній мірі не обґрунтувала причини та підстави позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина. В обґрунтування висновку комісією було покладено пояснення батька, [PERSON] , який з`явився на засідання комісії та пояснив, що з березня 2016 року по жовтень 2019 року він відбував покарання в установі Державної кримінально-виконавчої служби України. На теперішній час він стоїть на обліку у Міському центрі зайнятості, та самостійно шукає роботу. Не заперечував, що має заборгованість по сплаті аліментів, проте колонія, в якій він відбував покарання, не є трудовою, тому він не мав заробітку. Проти позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина заперечував, оскільки має бажання приймати участь у його житті, та бути йому батьком. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України в п.п.15, 16 постанови від 30 березня 2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до ч. 1 ст.3 Конвенції про права дитини (ратифікованої постановою ВР N 789-ХІІ від 27.02.91 року)- далі Конвенція, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.2009 року дитина для повного гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків, у всякому випадку в атмосфері любові, морального та матеріального забезпечення. Частина 8 ст.7 Сімейного кодексу України встановлює, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач [PERSON] як на основну причину неможливості спілкування з сином та надання матеріальної допомоги на його утримання, як на засіданні Органу опіки та піклування, так і в заяві, адресованій суду, посилався на той факт, що він тривалий час перебував у місцях позбавлення волі, тому був позбавлений можливості приймати участь у житті дитини. Однак, дослідивши письмові матеріали справи, суд критично ставиться до показів відповідача, оскільки згідно довідки про звільнення серії СУМ № 02228, [PERSON] , [INFO] , відбував покарання у Державній установі «Сумська виправна колонія № 116» з 02 березня 2016 року, та був звільнений 04 жовтня 2019 року по відбуттю покарання. Проте, станом на день розгляду справи, відповідач [PERSON] з моменту звільнення з місць позбавлення волі, бачився з дитиною лише один раз, більше ніякої участі у житті та вихованні дитини він не приймав, що підтверджується як письмовими доказами, так і показами свідків. Розмір заборгованості зі сплати аліментів на утримання малолітнього сина, [PERSON] , також лише зросла. Зокрема, відповідач жодного разу не з`явився до суду, надавши лише заяву про невизнання позову та розгляд справи за його відсутності. Аналізуючи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що батько не спілкується з малолітнім сином, [PERSON] , [INFO] , інтересу до життя дитини, її внутрішнього світу не виявляє, не проявляє до нього батьківської турботи, що свідчить про свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Зокрема, суд вважає за необхідне зазначити, що висновок Органу опіки та піклування про доцільність чи недоцільність позбавлення батьків батьківських прав відносно малолітніх/неповнолітніх дітей носить лише рекомендательний характер, а суд приймає рішення на підставі досліджених під час розгляду справи доказів, ґрунтуючись на внутрішньому переконанні. Таким чином, з метою захисту прав та інтересів малолітньої дитини, суд вважає доцільним позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно його малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] . Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Враховуючи, що рішення ухвалено на користь позивача [PERSON] , якою при зверненні до суду було сплачено судовий збір у сумі 768, 40 гривень, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] підлягає стягненню зазначений судовий збір на користь позивача [PERSON] . Зокрема, в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, слід зазначити наступне. Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Відповідно до частин 4-6 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. На підтвердження виконаних робіт представником позивача, до суду був наданий детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, необхідних для надання правової допомоги. Також позивачем було надано суду квитанцію з печаткою адвоката про сплату послуг адвоката Шутенко О.В. на підставі договору про надання правничої допомоги від 10 грудня 2019 року, у розмірі п`ять тисяч гривень. Таким чином, враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України, надані докази, суд вважає, що є обґрунтовані підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у сумі 768,40 гривень, а також витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000 гривень. На підставі наведеного,

Outcome: approved