Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-11 00:00:00

19 березня 2015 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: зобов'язати відповідача здійснити спростування недостовірної інформації, як такої, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, аналогічним до поширення способом; стягнути з відповідача 50 000,00 грн. моральної шкоди. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що в травні 2014 року відповідач на підставі усної домовленості організував позивачу огляд об'єкта нерухомості, оскільки позивач здійснював пошук приміщення для розташування в ньому аптеки. Так як приміщення не відповідало вимогам позивача та мало ряд недоліків, позивачу довелось відмовитись від пропозиції відповідача. 06.10.2014 року позивач отримав засобами електронного зв'язку від своїх ділових партнерів лист із текстом який просить спростувати позивач. Як зазначає позивач, зміст даного листа містить негативну та недостовірну інформацію про позивача, компрометує його в професійних колах, підриваючи бездоганну ділову репутацію. Зазначена відповідачем інформація не відповідає дійсності, є недостовірною, а отже підлягає спростуванню. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заявлені вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні посилаючись на те, що відповідач не розсилав оспорюваний лист. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Вислухавши сторони у справі, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог за наступних обставин. У відповідності з ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 1 ст. 91 Цивільного кодексу України передбачає, що юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Частиною першою статті 94 ЦК України встановлено, що юридична особа має право на недоторканість її ділової репутації. Згідно ст.201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є в тому числі честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України життя, здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст.275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Стаття 277 ЦК України визначає, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч.1). Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом (ч.6). За правилами ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь. Як встановлено в судовому засіданні, 06 жовтня 2014 року був направлений лист в тексті якого зазначено: «Уважаемые колеги внимание!!! Аптечная сеть «Денди фарм» (Аптека Виридис) откровенно не выполняет своих обязательств по оплате комиссионных. Коллеги, кто еще работает с указанной аптечной сетью или только думает взять в работу, очень не советую!...» Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації. Згідно ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Згідно ст. 10 Європейської конвенції про захист прав та основних свобод людини кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві Відповідно до ст.1 Закону України «Про інформацію» під інформацією розуміються документовані або публічно оголошувані відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.15 постанови №1 від 27.02.2009 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Згідно абзацу п'ятого пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009р «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події і явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Згідно зі ст.47-1 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Частиною 2 ст. 47-1 Закону передбачено, що оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Крім того, згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними в абзацах 3-5 п. 19 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", відповідно до ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. В судовому засіданні не надано суду доказів, що лист дійсно прийшов на адресу (електронну) позивача та виготовлений відповідачем, не надано доказів розповсюдження листа, так як адресат зазначений один. Крім того, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, що розміщенням спірної статті було порушено його особисті немайнові права. Також позивач не заявляв вимог про визнання інформації недостовірною. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed