Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-10 00:00:00

11.12.2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Орган опіки та піклування Вознесенської міської ради Миколаївської області, про позбавлення батьківських прав. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він перебував у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем з 2009 року по 2012 рік, [INFO] в них народилась донька [PERSON], батьком якої записаний він, а матір'ю - відповідач [PERSON] Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16.05.2013 року місце проживання малолітньої дитини [PERSON] визначено разом з ним за адресою [ADDRESS]. 04.11.2014 року рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області з [PERSON] стягнуто аліменти на його користь на утримання доньки [PERSON] у розмірі ? частини всіх видів її заробітку (доходу), проте відповідач аліменти не сплачує. Крім того, з самого народження відповідач не цікавився долею дитиною, її здоров'ям, фізичним, духовним та моральним розвитком. [PERSON] жодного разу не відвідувала дошкільний заклад, який відвідує дитина, не утримує її матеріально, тому просив суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її малолітньої доньки [PERSON]. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Вишневський А.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та письмових поясненнях, зазначили, що відповідач підлягає позбавленню батьківських прав відносно своєї дитини, так як ухиляється від виконання своїх обов'язків по її вихованню та утриманню. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, зазначила, що працює, тому з цього місяця буде сплачувати аліменти, вказала, що має ненормований графік роботи, тому бракує часу на те, щоб відвідувати дитину, цікавитися її життям у дитячому садочку, лікарні, але по телефону неодноразово спілкувалася із позивачем, з'ясовувала обставини життя дитини, просила надати їй можливість спілкування із нею в себе вдома, на що отримувала відмову з пропозицією відвідувати доньку за місцем її проживання, тому просила в позові відмовити. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету: Тичинська Ж.П. вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, оскільки відповідачка мала можливість змінити своє ставлення до виконання батьківських обов'язків хоча б під час розгляду справи, але не зробила для цього жодного кроку. Суд, оцінивши надані письмові докази по справі, встановив наступне. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 2009 року по 2012 року перебували в у фактичних шлюбних відносинах. [INFO] в них народилася донька - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 09.08.2011 року (а.с.6). Згідно п.2 ч. 1 ст.164 Сімейного кодексу Українимати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Із змісту ст. 150 Сімейного кодексу Українивбачається, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Із пояснень сторін в судовому засіданні судом встановлено, що позивач та відповідач на даний час проживають окремо та перебувають у неприязних стосунках між собою. Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16.05.2013 року визначено місце проживання дитини [PERSON] разом з позивачем [PERSON] по [ADDRESS] ( а.с. 18-19 ). 04.11.2014 року рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] у розмірі ? частини всіх видів її заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, до досягнення нею повноліття, починаючи стягнення з 05.09.2014 року ( а.с.20 ). Судом встановлено, що [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню неповнолітньої дитини - [PERSON], що проявляється в тому, що відповідач не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення та не виявляє належного інтересу до її внутрішнього світу. Зазначені обставини визнані в судовому засіданні відповідачкою та підтверджуються дослідженими судом доказами. Із матеріалів справи вбачається, що відповідач не з'являється за місцем навчання дитини, майже не цікавиться її навчальним та виховним процесом ( а.с.10, 12, 14 ). Вказану обставину також підтвердила допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка пояснила суду, що працює вихователькою у дитячому садочку, і жодного разу мати [PERSON] не приходила до закладу, не виявляла інтересу до доньки. Сусіди позивача - свідки по справі: [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили факт ухилення матері від виконання своїх обов'язків по вихованню доньки, суду пояснили, що фактично батько дитини та дідусь з бабусею на даний час виховують та доглядають дитину, забезпечують відвідування нею дитячого садочка. Суд критично ставиться до тверджень позивача, що відповідач не цікавився долею дитиною, оскільки він сам в судовому засіданні підтвердив той факт, що [PERSON] дзвонить йому з приводу доньки, але виявляє інтерес, як стороння людина. В той же час посилання відповідачки [PERSON] на аудіо запис розмови з позивачем, яку вона скрито проводила на мобільний телефон, який до речі не відтворений на цифровий носій і не може бути взятий судом до уваги, як доказ отриманий з порушенням порядку, встановленого законом, бо не містить відомостей щодо попередження співрозмовника про фіксацію розмови технічними засобами. В судовому засіданні встановлено, що з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] рішенням суду від 04.11.2014 року, стягнення розпочато починаючи з 05.09.2014 року, позивачем отриманий виконавчий лист, але належними доказами факт несплати аліментів не підтверджений, хоча судом неодноразово робилася перерва для підтвердження сторонами всіх обставин по справі, як вимог так і заперечень. З характеристики наданої відповідачкою, вбачається, що вона працює птахівницею в ПП [PERSON] з 04.07.2013 року, тому примусове стягнення аліментів має відбуватися в порядку і спосіб передбачений законом України "Про виконавче провадження" і контролюватися позивачем, як стягувачем за допомогою державного виконавця. За таких обставин суд вважає, що вина відповідача у неналежному виконанні своїх батьківських обов'язків доведена повністю, однак, на думку суду в даному випадку, позбавлення відповідача батьківськими прав є передчасним та не сприятиме належному вихованню та становленню дитини, виходячи з наступного. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір ю. Конвенція про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), виходячи з рівності прав матері та батька, у статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини; держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Отже, вищезазначені норми Декларації та Конвенції вказують та наявність виключних обставин для розлучення малолітньої дитини з матір'ю. Як роз'яснив Пленум Верховного суду України у п.п. 15, 18 своєї постанови №3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав"(далі - Постанова Пленуму ВСУ) позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. Судом встановлено, що неналежне виконання відповідачем своїх батьківських обов'язків зумовлене життєвими обставинами відповідача, зокрема, тяжким характером стосунків з позивачем [PERSON] та його батьками, внаслідок яких порушується нормальне спілкування [PERSON] з дитиною. Зокрема, в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] намагається відновити нормальний контакт з дитиною та відвідати доньку, з приводу чого телефонує до позивача [PERSON] та цікавиться життям дитини, однак, останній на власний розсуд обмежує спілкування дитини з матір'ю, між сторонами процесу постійно виникають словесні суперечки на ґрунті особистої неприязні. Наявність складних особистих стосунків з відповідачем позивач не заперечував. Із матеріалів справи вбачається, що відповідач на даний час має житло, за адресою [ADDRESS] ( а.с. 74 ), та має постійне місце роботи (а.с. 75). На підтвердження невиконання відповідачем своїх батьківських обов'язків позивачем було надано суду дві постанови Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 184 КУпАП, якими останню визнано винною ( а.с. 47-48). Сам факт притягнення відповідача до адміністративної відповідальності внаслідок ухилення від виконання обов'язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання дитини в даному випадку, на думку суду, не є визначальним фактором, який би зумовлював негативне ставлення до [PERSON] За таких обставин, суд вважає, що відповідач, як матір дитини, не намагається самоусунутися від виховання та утримання дитини, прагне забезпечити належні умови для своєї доньки та змінити своє ставлення до виконання батьківських обов'язків. Поведінка відповідача під час розгляду даної справи, свідчить про усвідомлення [PERSON] серйозності ситуації, її бажання стати на шлях виправлення, не зважаючи на пасивну поведінку в питанні налагодження стосунків з донькою, позивачем і ставленні до спілкування та виховання дитини. Суд також враховує ту обставину, що позивач та його представник в обґрунтування своїх вимог в порушення вимог ст. 60 ЦПК Українине довели наявність будь-яких істотних обставин (перебування відповідача на обліку у наркологічному диспансері чи психіатричній лікарні, зловживання алкоголем чи інша аморальна поведінка), що зумовлювали доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Крім того, суд враховує ту обставину, що місце проживання дитини [PERSON] судом визначено разом з позивачем [PERSON], тобто застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав на даний час є необґрунтованим та передчасним. За таких обставин, суд на підставі ч.6 ст.19 Сімейного кодексу Українине погоджується із висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав ( а.с. 16-17), так як вважає, що він не є обґрунтованим, оскільки не перевірено житлово-побутові умови відповідача, його матеріальне становище, тощо, що в даному випадку суперечить інтересам дитини. Спілкування малолітньої дитини [PERSON] із матір'ю, на думку суду, буде відповідати найкращим інтересам дитини, оскільки, дитина на даний час находиться в такому віці, коли материнська турбота їй вкрай потрібна, а спілкування саме з матір'ю сприятиме її повноцінному духовному становленню та формуванню. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, і судом встановлено, що відповідач категорично заперечує проти позбавлення її батьківських прав, прагне брати участь у вихованні дитини та стала на шлях виправлення, беручи також до уваги особу батька дитини, суд, з врахуванням правової позиції, викладеної у п.18 Постанови Пленуму ВСУ, вважає за необхідне відмовити в задоволенні даного позову та попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання її неповнолітньої дитини - [PERSON].

Outcome: dismissed