Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рівненського міського суду із позовною заявою до [PERSON] , в якому просить суд розірвати шлюб з [PERSON] , зареєстрований 21.11.2008 року Відділом РАЦС Рівненського міського управління юстиції, актовий запис № 1991 та стягнути з відповідача [PERSON] па корис ть [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 5000 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення нею повноліття та на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 4000 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення нею повноліття. Свої вимоги обґрунтовує тим, що шлюб між нею та [PERSON] був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 21 листопада 2008 року, актовий запис №1991 . Від шлюбу є двоє неповнолітніх дітей: син [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] . [INFO] . До травня 2013 року проживали у будинку, що належав на праві власності її свекрусі, за адресою [ADDRESS] . В травні 2013 року їхня сім`я переїхала в квартиру її батьків за адресою [ADDRESS] . З осені 2013 року чоловік почав періодично їздити на заробітки в Російську Федерацію. Останній раз він повертався до України взимку 2016 року, після чого знову поїхав на заробітки. З того часу він до України не повертався, хоча періодично телефонує, розмовляє з дітьми, однак про своє місце перебування не говорить. З осені 2013 року вони не підтримують з відповідачем подружніх стосунків та не ведуть спільного господарства. Втратила до відповідача почуття любові та поваги. Примирення між ними не можливе. Вони стали зовсім чужими людьми. Вважає, що збереження сім`ї з відповідачем буде суперечити як її інтересам, так і інтересам їхніх неповнолітніх дітей. На даний час вона перебуває у фактично шлюбних стосунках з іншим чоловіком, з яким має намір створити нову сім`ю. Окрім того, вона вагітна від нього. Старший син [PERSON] є дитиною-інвалідом віком до 18 років, хворіє - сенсонмоторна алалія (затримка психомовного розвитку), в зв`язку з чим потребує постійних занять з дефектологом та логопедом, а також перебуває на безглютеновій дієті . При визначенні розміру аліментів вона виходила з того, що їй у телефонному режимі зі слів відповідача відомо, що його щомісячна заробітна плата становить орієнтовно 2000 доларів США. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та представник позивача адвокат Власик В.Я. позов про розірвання шлюбу та стягнення аліментів підтримали та просять його задовольнити. Позивачка додатково пояснила, що з 2013 року з відповідачем не проживає, про дітей він не турбується. Поїхав на заробітки. Співмешкає з іншим чоловіком з травня 2019 року, від якого вагітна. В судовому засіданні було задоволено клопотання представника позивачки адвоката Власик В.Я про допит в якості свідка [PERSON] . Згідно інформації відділу обліку моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління державної міграційної служби в Рівненській області, [PERSON] , [INFO] , зареєстрованим в м.Рівне не значиться. На запит суду до Центрального районного відділуДМС у м.Маріуполь від 12.11.2019р. за місцем останньої відомої реєстрації проживання відповідача, відповідь не надійшла . Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився повторно , відзив на позов не подав, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, його виклики в судові засідання на 12.02.2020 року та 26.02.2020 року здійснювалися через розміщення оголошення на офіційному сайті Судової влади України (http://court.gov.ua/) від 26.12.2019 р. та 13.02.2020 року. За таких обставин, в зв`язку із повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого відповідача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до ст.ст.280-282 ЦПК України, проти чого не заперечила позивачка, представник позивачки. Заслухавши пояснення позивачки, представника позивачки, свідка, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку що позовна заява підлягає до задоволення частково. За приписами ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають спільні права та обов`язки. За визначенням поняття шлюбу, наведеним у ч. 1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Згідно вимог ст. 24 СК закріплено один із головних принципів шлюбу його добровільність. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Як слідує з положень ст. 51 Конституції України, добровільність шлюбу відноситься до основних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Згідно із ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому 21.11.2008 року відділом РАЦС Рівненського міського управління юстиції, актовий запис № 1991. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , актовий запис №675, зареєстрований 26.08.2010 р. Іллічівським відділом РАЦС Маріупольського міського управління юстиції Донецької області та [PERSON] , [INFO] , актовий запис №878, зареєстрований 16.11.2011 р. Іллічівським відділом ДРАЦС Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області . Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що з травня 2019 року співмешкає з позивачкою, як одна сім`я, її діти проживають з ними, називають його татом, між ним та дітьми склалися хороші стосунки, коштів на утримання дітей відповідач не надає. Позивачка [PERSON] вагітна від нього, мають намір укласти шлюб. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що сторони на момент розірвання шлюбу фактично припинили шлюбні відносини, не проживають однією сім`єю майже рік, та не ведуть сумісне господарство. За цей час подружжя не здійснили реальних дій щодо збереження родинних стосунків. Сторони не мають наміру зберегти свою сім`ю, оскільки позивачка фактично співмешкає з іншим чоловіком від якого вагітна. Проаналізувавши встановлені конкретні обставини по справі, оцінивши надані сторонами в порядку ст. 81 ЦПК України докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд, приймаючи до уваги існуючі взаємини між подружжям, ступінь конфліктних стосунків та причини розлучення, небажання кожного з них продовжувати шлюбні відносини, дійшов висновку, що подальше подружнє життя сторін, збереження їх сім`ї є неможливим та суперечить інтересам кожного з них, тому, суд прийшов до висновку про необхідність шлюб розірвати. Судом також встановлено, що відповідач належної матеріальної допомоги позивачці на утримання дітей, які проживають разом з нею в добровільному порядку не надає, а тому суд вважає необхідним, з метою забезпечення прав дітей на матеріальне утримання, стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на їх утримання. При цьому суд враховує, що між сторонами не досягнуто домовленості про участь відповідача в утриманні дітей. Як вбачається з долучених копій письмових документів, на які позивачка посилається як на докази та які були досліджені в судовому засіданні встановлено, що син [PERSON] , 2010 р.н. є дитиною-інвалідом віком до 18 р., що підтверджується копією посвідчення серія [NUMBER] ,копією індивідуальної програми №59 реабілітації дитини-інваліда від 20.08.2018 року, виданої ЛКК Центру психічного здоров`я. Згідно статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 191 СК України за рішенням суду аліменти на утримання дитини стягуються від дня пред`явлення позову. Згідно з ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до частини першої статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст.7 ЗУ "Про державний бюджет на 2019 рік" установлено у 2019 році прожитковий мінімум для дитини віком дo 6 років: з 01 січня 2019 пo 30 червня - 1626 грн., з 01 липня пo 30 листопада 1699 грн., з 01 грудня - 1779 грн., а для дітей віком від 6 до 18 років з 01 січня 2019 пo 30 червня - 2027 грн., з 01 липня пo 30 листопада 2118 грн., з 01 грудня - 2218 грн. Відповідно до ст.7 ЗУ "Про державний бюджет на 2020 рік" установлено у 2020 році прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років у розмірі 1779 грн., а для дітей віком від 6 до 18 років - 2218 грн. Як зазначено у ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду аліменти присуджуються у частці від доходу або у твердій грошовій сумі. При цьому, згідно ст.184 СК України, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Оцінюючи положення статті 180 СК України щодо обов`язку батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття в контексті згаданого законодавства, суд визнає, що забезпечення дитини на рівні не менше встановленого прожиткового мінімуму є спільним обов`язком батьків, тобто матері та батька. Як визначено у статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з принципами Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року (Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року) дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. (Принцип 2). Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. (Принцип 4). Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Він повинен, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. (Принцин 6). Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Оцінюючи положення статті 180 СК України щодо обов`язку батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття в контексті згаданого законодавства, суд визнає, що забезпечення дитини на рівні встановленого прожиткового мінімуму є спільним обов`язком батьків, тобто матері та батька. Враховуючи встановлені по справі обставини, та з метою забезпечення прав дітей на матеріальне утримання, суд вважає необхідним та доцільним стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дітей у розмірі по 2218 грн. 00 коп., щомісячно, на кожну дитину, що узгоджується з встановленим прожитковим мінімумом, визнаючи вказаний розмір аліментів справедливим та розумним, з моменту пред`явлення позову до суду 11.11.2019 року до повноліття дітей. Рішення суду в частині стягнення аліментів на дітей у межах суми платежу за один місяць з 11.11.2019 р. по 11.12.2019 р. - допустити до негайного виконання. При визначенні розміру аліментів, які слід стягувати, суд враховує, що позивачкою не надано достовірних доказів на підтвердження своїх доводів щодо можливості відповідача сплачувати аліменти в розмірі 9000,00 грн. на двох дітей щомісячно, та судом таких доказів встановлено не було. Наявність інших обставин, які можуть бути враховані судом при визначенні розміру аліментів (незадовільний стан здоров`я відповідача, наявність у нього інших, крім синів [PERSON] та [PERSON] , утриманців, тощо), судом не встановлена. Судові витрати - судовий збір підлягає до стягнення з відповідача на користь позивачки в сумі 768,40 грн. за вимогу про розірвання шлюбу та за вимогу про стягнення аліментів в прибуток державного бюджету в сумі 768,40 грн. , від сплати якого позивачка була звільнена при пред`явленні позову на підставі п.3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». На підставі вищевикладеного, ст. ст. 55, 110, 112, 115 , 180, 182, 191 СК України

Outcome: approved