Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та відновлення меж земельної ділянки. В обґрунтування позову позивач вказав, що йому на праві приватної власності належить земельна ділянка, яка розташована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується державним актом. На плані зовнішніх меж земельна ділянка межує з земельною ділянкою відповідача [ADDRESS] та [ADDRESS]. В теперішній час межа порушена та не відповідає державному актові. Відповідачі встановили паркан між ділянками фактично на території ділянки позивача, захвативши у глибину від 3,5 до 4 метрів ділянки. Посилаючись на ст. 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст.ст. 106, 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), позивач просив зобов'язати відповідачів усунути перешкоди у здійснені права користування та розпорядження власною земельною ділянкою шляхом приведення огорожі у відповідність до державного акту про право власності на землю в межах позначок від "Б" до "В", визначених в ньому планом зовнішніх меж земельної ділянки. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі. Відповідачі позовні вимоги не визнали, просили відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне. Як вбачається з державного акта про право власності на землю від 25 листопада 1996 року, [PERSON] на підставі рішення виконкому Авдіївської міської ради народних депутатів від 20 листопада 1996 року № 417 передається у приватну власність земельна ділянка за адресою: [ADDRESS], площею 0,2514 га в межах згідно з планом; землю передано для обслуговування житлового будинку та ведення підсобного господарства. Копії державного акту та рішення виконкому наявні в матеріалах справи. Акту відведення земельної ділянки в натурі на місцевості суду не надано. [PERSON] на підставі державного акта про право приватної власності на землю від 12 грудня 1997 року передано у власність земельну ділянку за адресою: [ADDRESS], площею 0,2543 га в межах згідно з планом для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель 0,1000 га та ведення особистого підсобного господарства 0,1543 га. Рішення виконкому, на підставі якого передається вказана ділянка у власність [PERSON], акту відведення земельної ділянки в натурі на місцевості суду не надано. [PERSON] належить будинок за адресою: [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 10.10.2011, посвідченого приватним нотаріусом Авдіївського міського нотаріального округу [PERSON] Щодо земельної ділянки право власності [PERSON] не оформлено. В матеріалах справи наявний акт узгодження меж земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд [PERSON] у [ADDRESS], який не підписаний власником земельної ділянки [ADDRESS], тобто позивачем у справі (а.с. 60). У Відділі Держземагнтства у м. Авдіївці Донецької області відсутні сумісний план земельних ділянок, розташованих за адресою: [ADDRESS], [ADDRESS] з нанесенням основних об'єктів нерухомості, означенням ділянки накладення із зазначенням координат цієї ділянки накладення та технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі на місцевості, що підтверджується листом від 03.12.2013 № 01-08/778. Ухвалою суду від 02.04.2013 у справі призначалась судова будівельно-технічна експертиза, однак 19.06.2013 було отримано повідомлення експерта про неможливість проведення експертизи у зв'язку із ненаданням додаткових матеріалів, а саме - сумісного плану земельних ділянок. Отже, проведення експертизи у справі є неможливим. Відповідно до частини 1 статті 106 ЗК України, на яку посилається позивач в обгрунтування позову, власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Тобто, зазначеною вимогою ЗК України встановлюється право власника земельної ділянки вимагати саме від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановлення твердих меж. Проте, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували право власності всіх сторін на вказані земельні ділянки. Відповідно до пункту 5 Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 лютого 1993 року за № 7 (який втратив чинність, але діяв на час отримання у власність позивачем земельної ділянки), встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) виконують землевпорядні органи за замовленням Ради народних депутатів. Після встановлення меж земельних ділянок, що передаються у приватну власність, громадяни одержують Державний акт на право приватної власності на землю. Однак, позивач не надав суду доказів встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості). Згідно із положеннями ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Тому власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а лише конкретно визначеним законом способом захисту свого права. Відповідно до ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 ЦПК України. Доказування не повинно ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, на даний час відсутні документи, які б посвідчували право власності сторін на належні їм земельні ділянки. Відсутні також документи, які б свідчили про встановлення меж земельних ділянок сторін. Отже, в межах даної справи відсутні порушення прав та законних інтересів позивача, які підлягали би судовому захисту. Крім того, до повноважень суду не належить прийняття рішень про розмежування земельних ділянок сусідів, встановлення або відновлення меж земельних ділянок тощо. З огляду на викладене, суд вважає заявлений позов необґрунтованим та відмовляє у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed