Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-15 00:00:00

19 березня 2013 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частини чотирьохкімнатної квартири № 92 в будинку № 25а на вул. І.Франка, в м. Івано-Франківську, загальною площею 113 кв.м., житловою площею 64,4 кв.м., як спільну сумісну власність подружжя. 17 вересня 2013 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання права власності на чотирьохкімнатну квартиру № 92 в будинку №25а на вул. І.Франка, в м. Івано-Франківську, загальною площею 113 кв.м., житловою площею 64,4 кв.м., поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться в с. Яблуниця, участок Крамниця, Яремчанської міської ради, Івано-Франківської області. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 12.12.2013 року було обєднано в одне провадження позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частини чотирьохкімнатної квартири № 92 в будинку №25а на вул. І.Франка, в м. Івано-Франківську, загальною площею 113 кв.м., житловою площею 64,4 кв.м. та вимоги за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на дану квартиру, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться в с. Яблуниця, участок Крамниця, Яремчанської міської ради, Івано-Франківської області. 12.03.2014 року представник [PERSON] - [PERSON] збільшила позовні вимоги та просила визнати за [PERSON] право власності на чотирьохкімнатну квартиру № 92 в будинку №25а на вул. І.Франка, в м. Івано-Франківську, загальною площею 113 кв.м., житловою площею 64,4 кв.м., визнати право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться в с. Яблуниця, учаток Крамниця, Яремчанської міської ради, Івано-Франківської області та визнати право власності на 1/2 частину житлового будинку № 856, загальною площею 47,9 м.кв., житловою площею 21,7 м.кв., який знаходиться в с. Яблуниця, участок Крамниця, Яремчанської міської ради, Івано-Франківської області. 03.04.2014 року позивач [PERSON] позовні вимоги збільшив та просив суд: визнати за ним право власності на 3/4 частини квартири № 92 в будинку № 25а на вул. І.Франка, в м. Івано-Франківську, на земельну ділянку площею 0,25 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться в с. Яблуниця, участок Крамниця, Яремчанської міської ради, Івано-Франківської області та на житловий будинок № 856, загальною площею 47,9 м.кв., житловою площею 21,7 м.кв., який знаходиться в с. Яблуниця, участок Крамниця, Яремчанської міської ради, Івано-Франківської області. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 травня 2014 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Визнано за [PERSON]. право власності на 3/4 частини чотирьохкімнатної квартири № 92 в будинку № 25а на вул. І.Франка, в м. Івано-Франківську, загальною площею 113 кв.м, житловою площею 64,4 кв.м. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться в с. Яблуниця, участок Крамниця, Яремчанської міської ради, Івано-Франківської області. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину будинку № 856, загальною площею 47,9 м.кв., житловою площею 21,7 м.кв., який знаходиться в с. Яблуниця, участок Крамниця, Яремчанської міської ради, Івано-Франківської області. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Визнано за [PERSON] право власності на 1/4 частину чотирьохкімнатної квартири № 92 в будинку № 25а на вул. І.Франка, в м. Івано-Франківську, загальною площею 113 кв.м, житловою площею 64,4 кв.м. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться в с. Яблуниця, участок Крамниця, Яремчанської міської ради, Івано-Франківської області. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину будинку № 856, загальною площею 47,9 м.кв., житловою площею 21,7 м.кв., який знаходиться в с. Яблуниця, участок Крамниця, Яремчанської міської ради, Івано-Франківської області. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 серпня 2014 року, згадане рішення суду першої інстанції в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки та на 1/2 частину спірного будинку скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянки площею 0,25 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться в с. Яблуниця, участок Крамниця, Яремчанської міської ради, Івано-Франківської області. Визнано за [PERSON] право власності на будинок № 856, загальною площею 47,9 м.кв., житловою площею 21,7 м.кв., який знаходиться в с. Яблуниця, участок Крамниця, Яремчанської міської ради, Івано-Франківської області. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21 січня 2015 року рішення суду першої інстанції та рішення суду апеляційної інстанції скасовані, а справу направлено на новий судовий розгляд. На підставі розпорядження керівника апарату Івано-Франківського міського суду від 18 лютого 2015 року було проведено повторний автоматизований розподіл справи. 19 лютого 2015 року справу прийнято до провадження суддею Бабій О.М. 22 травня 2015 року до суду з позовом звернулась [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя шляхом виділення їй у власність 1/2 частини будинковолодіння яке знаходиться в с. Яблуниця, участок Крамниця, Яремчанської міської ради, Івано-Франківської області та 1/2 частини земельної ділянки площею 0,25 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться в с. Яблуниця, участок Крамниця, Яремчанської міської ради, Івано-Франківської області. Ухвалою суду від 30 вересня 2015 року обєднано в одне провадження справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя із справами за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 3/4 частини чотирьохкімнатної квартири, визнання права власності на будинок та земельну ділянку та за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на квартиру, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки та будинку. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представники позовні вимоги з збільшеними та уточненими вимогами підтримали, просили позов задовольнити повністю, щодо позовних вимог [PERSON] заперечили з підстав зазначених в запереченні, вважають дані вимоги такими, що до задоволення не підлягають. У вирішенні позовних вимог [PERSON] поклались на розсуд суду. Одночасно позивач не заперечив, що будинок та земельна ділянка були придбані, в тому числі, за кошти [PERSON]. Представник відповідача [PERSON] просила в задоволенні позову [PERSON] відмовити, з підстав викладених в запереченні на позов, а вимоги позову [PERSON] про визнання права власності на чотирьохкімнатну квартиру № 92 в будинку № 25а на вул. І.Франка, в м. Івано-Франківську, загальною площею 113 кв.м., житловою площею 64,4 кв.м., визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки та 1/2 частину житлового будинку задовольнити в повному обсязі. У задоволенні позову [PERSON] представник [PERSON] просила відмовити, оскільки він є необґрунтованим та безпідставним. Сама відповідачка [PERSON] в судові засідання не зявлялась, особисто пояснень не давала. Судом було запропоновано представнику допитати [PERSON] в якості свідка, однак представник пояснила, що [PERSON] не може зявитись в судове засідання бо доглядає за малолітньою дитиною. Позивач [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з мотивів наведених в позовній заяві, просили позов [PERSON] задовольнити. Також [PERSON] в судовому засіданні суду пояснила, що разом з [PERSON], ще перебуваючи з ним в шлюбі, купила земельна ділянку та будинок, але оформили договір купівлі-продажу на свою куму [PERSON]. З [PERSON] [PERSON] [PERSON] фактично прожив у шлюбі два роки. До 2003 року [PERSON] та [PERSON] фактично проживали у шлюбі хоч і були розлучені. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дав покази в яких вказав, що [PERSON] та [PERSON] знає давно, вони його сусіди в с. Яблуниця. Свідку відомо, що десь в 1998 році [PERSON] та [PERSON] купили земельну ділянку в с. Яблуниця, побудували на земельній ділянці будинок. Останнього разу [PERSON] бачив в грудні 2015 року. [PERSON] він не знає, та не бачив її в с. Яблуниця. При передачі коштів за будинок свідок не був присутній, на той час йому було 13 років. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дала покази в яких вказала, що [PERSON] та [PERSON] знає давно, вона є хресною матірю їх сина. Познайомились вони давно. [PERSON] та [PERSON] хотіли придбати земельну ділянку в с. Яблуниця, а свідок допомогла їм у цьому та знайшла продавця, але продавець не хотів продавати земельну ділянку з будинком «чужим людям», тому всі договорили оформили на свідка. Договір було оформлено в нотаріальній конторі, гроші за земельну ділянку та будинок давав [PERSON]. [PERSON] почав будівництво нового будинку на земельній ділянці. Весь цей час [PERSON] проживав з [PERSON]. Згодом [PERSON] купив у свідка будинок та переоформив його на себе, в цей час він також проживав з [PERSON]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дав покази в яких вказав, що [PERSON] та [PERSON] є його батьками, [PERSON] він знає, конфліктів з нею не має. В 1999 році його батьки придбали земельну ділянку та будинок в горах за кошти, які були відкладені на навчання свідка. Кошти на купівлю земельної ділянки та будинку давала мама [PERSON], але оформили все на тітку Галю. Кошти у мами були, оскільки вона проживала за кордоном та займалась бізнесом. За земельну ділянку та будинок мама заплатила 700 доларів. З [PERSON] свідок знайомий, після того як [PERSON] завагітніла, то батько з нею одружився. В батька була однокімнатна квартира, він її продав та вклав кошти в купівлю квартири на вул. [PERSON]. На даний час в квартирі проживає батько, його дружина та молодший брат свідка. На момент придбання в квартирі нічого не було. Весь ремонт, все в квартирі батько робив за свої кошти. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, всебічно, повно та обєктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 21.08.2003 року, в шлюбі народився син [PERSON], [INFO]. [PERSON] рішення Івано-Франківського міського суду від 20.11.2007 року шлюб між подружжям розірвано (т. 2 а.с.4). Щодо спірної квартири, судом встановлено, що 16.03.2005 року було укладено договір №92УД2005ГЛ на пайову участь у частковому будівництві між ТзОВ «К.Г.Д.» та [PERSON] (т. 2 а.с.176). Даним договором обумовлено прийняття [PERSON] на пайову участь у будівництві чотирьохкімнатної квартири № 92, вартістю 257 500 грн. (50 000 грн. з оплатою протягом 3-х місяців з часу укладення договору та 207 500 грн. до завершення будівництва 30.05.2006 року). [PERSON] взаємних розрахунків, за період з часу укладення договору по 31.12.2012 року, внески були здійснені такі: 20.09.2006р. 38765 грн., 28.12.2006р. 80 000 грн., 29.11.2007р.- 85429 грн. та 16.10.2008 року 34 000 грн. на загальну суму 257 500 грн. (т. 2 а.с.183). Отже, дві останні суми внесені після юридичного розірвання шлюбу між колишнім подружжям, і оригінали цих квитанцій, які зберігаються [PERSON] та підтвердження їх внесення саме ним, досліджувалось судом в судовому засіданні. Доводи [PERSON] щодо внесення нею особистих коштів, які позичено в її мами, при тому що в рішенні Деснянського районного суду м. Києва від 16.07.2013 року не встановлено мету отримання такої позики, а саме для внесення в пайову участь на будівництво спірної квартири, спростовано тим, що кошти внесені за договором від 16.03.2005 року на пайову участь у частковому будівництві, були внесені на рахунок ТОВ "К.Г.Д" під час шлюбу подружжя та чотирма платежами за період з 2006 по 2008 рік. Окрім того, суду було надано оригінали квитанції по оплаті коштів по пайовій участі (чеки видані з касового апарату товариства) для огляду в судовому засіданні: представником [PERSON] на суму 80 000 грн. (т. 2 а.с.216), та [PERSON] на суму 34 000 грн., на суму 85 429 грн. (т. 2 а.с.212). Окрім того, заборгованість в сумі 25 759.32 грн. (нарахована пеня за несвоєчасні платежі) була погашена [PERSON] (т. 2 а.с.243). [PERSON] прийому-передачі квартири № 92 в будинку №25а на вул. І.Франка, в м. Івано-Франківську від 04.10.2006 року квартиру передано стороні договору [PERSON], при цьому як встановлено судом підписав [PERSON] [PERSON], оскільки саме ним було надано розписку ТзОВ «К.Г.Д.» 04.10.2006 року, що погашення боргу за дану квартиру в рахунок отримання її раніше всіх оплачених коштів за актом, здійснено ним буде до 30.12.2007 року в розмірі 138 735 грн. (т. 2 а.с.181). В подальшому таку розписку було подано [PERSON] 14.02.2008 року ТзОВ «К.Г.Д.» про відстрочку частини не сплаченої ще суми до 30.12.2008 року в розмірі 53 306 грн. (т. 2 а.с.182). Те, що [PERSON] не знала про такі розписки та про наявність заборгованості, свідчить про відсутність ведення спільного господарства між сторонами [PERSON] та [PERSON]. [PERSON], погашаючи заборгованість [PERSON] за договором вже після розірвання шлюбу має право вимоги до [PERSON] про повернення сплачених коштів. Також [PERSON] має право вимагати повернення коштів або збільшення своє частки в квартирі за рахунок коштів, які він вніс на ремонт квартири та покращення її стану, сплату комунальних платежів, оскільки, як підтверджується сторонами та показами свідка [PERSON], саме він на даний час проживає у спірній квартирі. [PERSON] витрат на утримання квартири не несе. Судом також встановлено, що згідно договору дарування в 2002 році (до укладення шлюбу) [PERSON] набув у власність квартиру № 249 на вул. О.Довженка,8 в м. Івано-Франківську та відчужив її за договором купівлі-продажу 26.12.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] за №Д0909 в сумі 85 850 грн. (т. 2 а.с.210), та як вже зазначалось вище, було внесено ним кошти за договором пайової участі по спірній квартирі в сумі 85 429 грн. (оригінал даної квитанції зберігається саме в нього), які є особистою власністю [PERSON] в звязку з продажем власного майна. При цьому, суд не вважає доведеними доводи представника [PERSON] про те, що доходи [PERSON] не були в тому обсязі, що дозволяє вносити ним кошти по договору пайової участі, оскільки і самою [PERSON] не доведено, що в неї були кошти на оплату повної вартості квартири. Розпорядженням міського голови від 27.11.2006 року №654-р за [PERSON] було оформлено право приватної власності на квартиру № 92 в будинку №25а на вул. І.Франка, в м. Івано-Франківську (т. 2 а.с.61-62) та зареєстровано право власності 24.07.2007 року на дану квартиру загальною площею 113 кв.м., житловою площею 64,4 кв.м. за [PERSON] (т. 2 а.с.86-87, 194). У силу статті 60, 63 Сімейного кодексу України та ст. 368, 369 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Обєктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Як вказує ст.68 цього ж кодексу розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Ця ж норма розяснюється і п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». [PERSON] п.23 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. [PERSON] зі статтею 70 Сімейного кодексу України в разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. [PERSON] п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 6972 СК та ст. 372 ЦК. Установивши, що на обєкт нерухомого майна - квартиру набуто право власності на підставі цивільно-правової угоди та отримання свідоцтва за рішенням виконкому міської ради, незалежно від того, на імя кого з подружжя вона була придбана, суд приходить до висновку, що ці обєкти є правом спільної сумісної власності подружжя. Крім того, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК визначено, що особистою приватною власністю дружини (чоловіка) є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Оскільки ні [PERSON] ні [PERSON] не надано суду беззаперечних доказів того, що саме [PERSON] чи [PERSON] придбали квартиру за свої власні кошти, то суд прийшов до висновку, що за ними слід визнати право власності на 1/2 частину квартири кожному. Що стосується вимог сторін про поділ земельної ділянки та будинку в с. Яблуниця, то судом встановлено наступне. 11 липня 2007 року між [PERSON], як продавцем, та [PERSON], як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки за №1696-Д, площею 0,25 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться в с. Яблуниця, участок Крамниця, Яремчанської міської ради, Івано-Франківської області, про що зареєстровано право власності на земельну ділянку та видано Державний акт на право приватної власності серії ЯЖ 142835 та житлового будинку на цій земельній ділянці (т. 2 а.с.197). Суд витребовував копію договору, однак нотаріусом на виконання ухвали суду копії договору не надано, а Державним нотаріальним архівом надано копію договору № 1701-Д від 11.07.2007 року, який укладений між [PERSON] та [PERSON], предметом якого є інша земельна ділянка. Але, сторонами в судовому засіданні визнано той факт, що право власності на земельну ділянку та будинок [PERSON] набув саме на підставі договору за №1696-Д від 11.07.2007 року, тому вказаний факт не підлягає доказуванню згідно ст. 61 ЦПК України. Крім того, в матеріалах справи є оригінал відповіді головного управління Держземагенства в Івано-Франківській області, Інформаційні довідки з реєстру речових прав на нерухоме майно та копія першої і другої сторінки договору №1696-Д від 11.07.2007 року (т. 2 а.с.89, 197, т. 4 а.с.14). Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2,3ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"). Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). [PERSON] з вимогами ч.6 ст.57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч.6 ст.57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за зазначених обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин (п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11). Частиною 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.08.2003 року, який між ними було розірвано, згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 20.11.2007 року. Судом витребувано для огляду матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Із матеріалів справи вбачається, що в позовній заяві, як і в рішенні суду зазначено, що сторони подружніх відносин не підтримують тривалий час, спільного господарства не ведуть. Вказані підстави позову визнано [PERSON] в судовому засіданні 20 листопада 2007 року, що підтверджується протоколом судового засідання, де секретарем судового засідання чітко зазначено: «відповідачка суду пояснила: не заперечую проти розірвання шлюбу з підстав наведених позивачем. Миритись не бажаю». Отже, вказаним [PERSON] визнала, що сторони подружніх відносин не підтримують тривалий час, спільного господарства не ведуть. Як вбачається із позовної заяви та відмітки про реєстрацію, позов подано до суду ще 08 листопада 2007 року, але вже до того сторони подружніх відносин не підтримували тривалий час, спільного господарства не вели. Крім того, те, що [PERSON] та [PERSON] не проживали разом підтверджується і позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон та довідкою Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» філія № 2 Деснянського району м. Києва в якій вказано, що з народження, тобто з 10 квітня 2004 року, і по теперішній час, [PERSON] (син [PERSON] та [PERSON]) наглядається в КНП «ЦПМСД № 4» філії № 2 (Дитяча поліклініка № 2) (т.4 а.с.145-150, 152). Під час розгляду справи про розірвання шлюбу, Івано-Франківський міський суд встановив, що сторони подружніх відносин не підтримують тривалий час, спільного господарства не ведуть, шлюб носить формальний характер. Тобто, шлюбні відносини між сторонами припинились фактично значно раніше. Факт припинення сторонами шлюбних відносин з кінця 2006 року - початку 2007 року [PERSON] не спростувала жодними належними та допустимими доказами. В судові засідання не зявлялась, пояснень не давала, не клопотала про допит її в якості свідка. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що земельна ділянка та будинок, не можуть бути визнані предметами спільного майна подружжя і відповідно не підлягають поділу між сторонами, а право власності на них слід визнати за [PERSON], оскільки вказані обєкти фактично та юридично були придбані ним після припинення шлюбних відносин з [PERSON]. Щодо вимог позову [PERSON], то суд, дослідивши матеріали справи, докази, які подані сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень дійшов висновку про те, що вказані вимоги є необґрунтованими. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 травня 1982 року по 28 жовтня 1986 року, що підтверджується копіями свідоцтва про одруження та про розірвання шлюбу (т.4 а.с.8,9). [PERSON] набув у власність будинок та земельну ділянку 27.07.2007 року, що підтверджується інформаційною довідкою з реєстру прав власності на нерухоме майно (т. 2 а.с.197) та 14.08.2008 року, що підтверджується листом начальника головного управління Держземагенства в Івано-Франківській області (т. 2 а.с.89) на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11.07.2007 року № 1696-Д. Отже, вказані обєкти не можуть бути визнані обєктами права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], а тому поділу між ними не підлягають. Покази свідків про підстави набуття права власності на вказані обєкти [PERSON] та нібито [PERSON] не можуть бути належними доказами у вказаній справі, а інших належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог [PERSON] суду не надала. Частиною 3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, а вимоги позову [PERSON] є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. [PERSON] п. 3 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду Відповідно до ст. 85 ЦПК України, витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Представником [PERSON] надано суду докази понесення витрат, які пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту, тому суд прийшов до висновку, що вказані витрати підлягають стягненню з [PERSON] Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому з [PERSON] та [PERSON] слід стягнути судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, виходячи із вартості майна, яке виділено у власність кожному з них. На підставі наведеного, відповідно до п. 19, 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 57, 61, 60, 63, 65, 68, 70 Сімейного кодексу України, ст. ст. 325, 368, 369 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 27, 60, 61, 79, 85, 88 ЦПК України

Outcome: partial