Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

13.09.2019 позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] до [PERSON] , третя особа: відділ надання адміністративних послуг виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання (а.с.3-6). Позивачка [PERSON] , будучи належним чином повідомленоюм про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, просить справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримала повністю, не заперчує проти заочного розгляду справи, про що суду надала відповідну заяву (а.с. 23). Відповідачка [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 20), в судове засідання не прибула, про причини неявки суд не повідомила. Третя особа: відділ надання адміністративних послуг виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, представник в судове засідання не з`явився про причину неявки суд не повідомив. Ухвалою суду від 18.11.2019 прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 20.06.2019 державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори Семеновою І.М., зареєстрованого в реєстрі за №2078(спадкова справа №595/2018), [PERSON] є власником квартири по [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності(а.с.9-10). Згідно довідки № 1787/13-39 від 19.09.2019, наданої Виконавчим комітетом Лиманської міської ради Донецької області, у будинку [ADDRESS] , окрім позивача зареєстрована відповідачка: [PERSON] , [INFO] (а.с.15). Відповідачка [PERSON] за вказаною адресою з 2012 року не мешкає, не користується житлом, не зберігає в приміщенні належне їй майно, про що 21.08.2019 року складено відповідний акт (а.с.12). Вона фактично змінила місце проживання, однак дотепер не припинила попередньої своєї реєстрації згідно із законодавством України. Позивач здійснює виконання обов`язків щодо утримання зазначеного житлового будинку в належному стані, виконує інші обов`язки, пов`язані з використанням нерухомості. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Ст. 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року),ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України). Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном(ст. 391 ЦК України). Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається із досліджених судом письмових доказів, з 20.06.2019 у позивача виникло право власності на квартиру по [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, що є чинними і сторонами не оспорюється. Відповідач вже більше семи років відсутній за адресою реєстрації. Власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. З огляду на це, суд вважає вимоги позивача стосовно визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтованими і приходить до висновку про необхідність задоволення таких вимог. З приводу заявлених вимог позивача щодо зобов`язальної дії щодо зняття з реєстрації [PERSON] суд зазначає наступне. Так, згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до абзацу 6 ч.1 ст.3 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Згідно зі ст. 6 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Статтею 7 цього ж Закону встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семі днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до п. 3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207, зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. На підставі п.8 Правил документи для здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи подаються до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) з урахуванням вимог Закону України "Про адміністративні послуги". Згідно з п. 26 зазначених Правил, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Таким чином, виходячи зі змісту зазначених норм, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, тому додатково зобов`язувати реєстраційні органи вчинити ці дії не має потреби. Крім того, відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Таким чином, вимога щодо примусового зняття з реєстрації відповідача, задоволенню не підлягає.

Outcome: partial