Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-29 00:00:00

26 лютого 2020 року позивачка звернулася до суду із позовом, яким з урахуванням уточнень просить стягнути на її користь невиплачену у день звільнення заробітну плату у сумі 15129,50 гривень за період з грудня 2018 року по березень 2019 року, середній заробіток за період з березня 2019 року по березень 2020 року в сумі 52619,68 гривень, а також сплачений позивачем судовий збір. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона працювала за сумісництвом з 17 вересня 2018 року у ПрАТ «Слбожанський коксовий завод», 13.03.2019 року була звільнена за власним бажанням. В день звільнення з позивачем не було проведено остаточний розрахунок, не виплачено заробітну плату за грудень 2018 року - березень 2019 року, яка складає 15129,50 гривень без урахування податків. Також, позивач наводить розрахунок середньоденної заробітної плати - 248,54 гривень та просить стягнути середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку, виходячи з кількості робочих днів у період часу з 14 березня 2019 року по 31 березня 2020 року - 263 дні. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2020 року позовна заява була залишена без руху із наданням строку на усунення недоліків. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 березня 2020 року внесені виправлення в текст ухвали суду від 28 лютого 2020 року. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 березня 2020 року уточнену позовну заяву було прийнято, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 29 травня 2020 року у відповідача витребувано довідку про остаточний розрахунок з урахуванням всіх належних виплат при звільненні, затримки остаточного розрахунку за весь час та компенсації за затримку виплати заробітної плати. Відповідачу направлено копію позовної заяви з додатками до неї разом із ухвалою про відкриття провадження по справі та встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. З боку відповідача до суду у встановлений законом строк відзив відповідно до вимог ст. 178 ЦПК України і всі докази, що підтверджують заперечення проти позову, не надіслано, зустрічний позов не пред`явлено. На адресу відповідача неодноразово направлялись копії ухвали від 29.05.2020 про витребування довідки про заборгованість по заробітній платі, що підтверджується зворотними повідомленнями про вручення поштового відправлення. В той же час, з боку відповідача ПрАТ «Слобожанський коксовий завод» вищевказана ухвала суду не виконана, інформацію про заборгованість по заробітній платі [PERSON] не надано. Відповідно до правил ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши надані докази у сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до наказу № 207К від 24.11.2006 [PERSON] прийнята на роботу до АТЗТ «Харківський коксовий завод», який в подальшому після декількох реорганізацій було перейменовано в ПрАТ «Харківський коксовий завод». В подальшому відповідно до наказу № 190-К від 01.10.2019 [PERSON] була звільнена з підприємства за власним бажанням, згідно із ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Таким чином, твердження позивачки про те, що вона з березня 2019 року не перебуває у трудових правовідносинах з відповідачем не підтверджуються наданими позивачем доказами, а саме - трудовою книжною на ім`я позивачки серії УКР № 2801527. Інших доказів на підтвердження перебування у трудових правовідносинах з відповідачем суду не надано. Позивач зазначає, що станом на час звільнення з нею не проведено остаточних розрахунок, не виплачено заборгованість по заробітній платі за період часу з грудня 2018 року по березень 2019 року. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно зі ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. На підтвердження наявності заборгованості по заробітній платі з боку відповідача позивачкою надано власний розрахунок заборгованості по заробітній платі за період часу з грудня 2018 року по березень 2019 року, яка складає 15129,50 гривень без урахування податків. Суд вважає, що зазначений розрахунок не є належним та допустимим доказом підтвердження наявності заборгованості відповідача перед позивачкою по заробітній платі, виходячи з наступного. Згідно з ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Підтвердженням суми наявності заборгованості по заробітній платі може бути будь-який належно оформлений документ, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати та компенсації за порушення строків її виплати. Частиною 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до п. п. 2.1, 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88 первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Наказом Держкомстату України від 05.12.2008 р. № 489 затверджено та введено в дію типові форми первинної облікової документації підприємств, установ, організацій: № П-1 «Наказ (розпорядження) про прийняття на роботу». № П-3 «Наказ (розпорядження) про надання відпустки». № П-4 «Наказ (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту)». № П-5 «Табель обліку використання робочого часу». № П-6 «Розрахунково-платіжна відомість працівника». № П-7 «Розрахунково-платіжна відомість (зведена)». Суд критично ставиться до наданого позивачкою розрахунку заборгованості по заробітній платі за період з грудня 2018 року по березень 2019 року, оскільки він не відображає порядок обчислення заробітної плати, не містить відомості щодо повноважень особи, яка їх підписала та підпис такої особи не завірений печаткою. В обгрунтування своїх позовних вимог позивачкою було надано довідку Форма ОК-5 - індивідуальні відомості про застраховану особу [PERSON] з Пенсійного фонду України. Відповідно до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" створено Державний реєстр загальнообов`язкового державного соціального страхування. Державний реєстр загальнообов`язкового державного соціального страхування складається з реєстру страхувальників і реєстру застрахованих осіб. Відповідно до статті 20 Закону реєстр застрахованих осіб формує та веде Пенсійний фонд України. Відповідно до пункту 3 частини третьої Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18.06.2014 №10-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08.07.2014 за № 785/25562, дані до реєстру застрахованих осіб, зміни та уточнення до них вносяться на підставі звітності, що подається страхувальниками до органів доходів і зборів та передається до Пенсійного фонду України в порядку міжвідомчого обміну інформацією, та відомостей, що надходять з інших джерел, визначених статтею 18 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування". Слід зазначити, що пенсійний фонд не є контролюючим органом за перерахуванням грошових коштів. Таким чином, форма ОК-5 індивідуальні відомості про застраховану особу не є доказом про наявність заборгованості підприємства по заробітній платі. Разом з тим, відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги та заперечення учасників сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Частинами 6, 7 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Підстави для звільнення позивача від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, відсутні. Також, суд зазначає, що позивачем порушені строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України. Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівникможе звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо дорайонного, районного у місті, міського чи міськрайонногосудув тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачітрудової книжки. Оскільки позивачка стверджує, що її було звільнено 14 березня 2019 року, тримісячний строк звернення до суду із вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу сплинув 15 червня 2019 року, у той час як позивачка звернулася до суду з первісним позовом 26 лютого 2020 року, тобто з порушенням ч.1 ст. 233 КЗпП України. В зв`язку з наведеним, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивачки про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку, оскільки нею не доведено обставин, на які вона посилалась в обґрунтування позову. Частиною 6 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed