Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Зарічненська районна державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на землю. У позовній заяві просить визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину №1901 та № 1899 від 13 листопада 2020 року, видані [PERSON] державним нотаріусом Зарічненської районної державної нотаріальної контори Рівненської області Герман В. М. щодо земельних ділянок: кадастровий номер 5622286600:09:000:0680 площею 2,9466 га та кадастровий № 5622286600:12:000:0693 площею 0,5875 га, які розташовані на території Серницької сільської ради Зарічненського району Рівненської області. А також просить визнати за нею право власності на ці земельні ділянки. Обгрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] зазначила, що є спадкоємицею за заповітом після смерті своєї тітки [PERSON] , яка померла [INFO] . Заповіт посвідчувався на її користь 17 грудня 1999 року секретарем Серницької сільської ради Зарічненського району Рівненської області. На момент відкриття спадщини позивачка фактично проживала разом з [PERSON] , доглядала та піклувалась за нею, оскільки остання потребувала стороннього догляду та допомоги. Покликаючись на норму ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважає себе такою, що прийняла спадщину, бо не відмовилась від неї. 03 грудня 2020 року з реєстру речових прав на нерухоме майно довідалась, що державним нотаріусом Зарічнеснької державної нотаріальної контори було видано свідоцтва про право на спадщину №1901 та № 1899 від 13 листопада 2020 року, згідно яких земельні ділянки успадкував [PERSON] , який на думку позивачки не є ні родичем ні спадкоємцем померлої, як за законом так і за заповітом, тому вважає, що свідоцтва про право на спадщину видані нотаріусом помилково (безпідставно). Покликаючись на ст. 1301 ЦК України, де зазначено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Крім того, покликаючись на норму ст. 392 ЦК України, де зазначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, просить визнати за нею право власності на спірні земельні ділянки. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просила суд їх задоволити. Пояснила, що [PERSON] є її тіткою та залишила на її користь заповіт. Вказала, що у с. Серники є декілька осіб з таким же іменем як її тітка [PERSON] . Представник позивачки - адвокат Музичко Р. В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просить їх задоволити. У обґрунтування позиції додатково зазначила, що свідоцтва про право на спадщину видані відповідачеві помилково, оскільки у с. Серники є щонайменше дві особи з іменем [PERSON] , проте дати народження та смерті цих осіб не збігаються, тобто відповідач не мав права на спадкування після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Крім того, обґрунтовуючи необхідність визнання права власності на земельні ділянки вказала, що позивачка наділена правом на ефективний захист судом, оскільки право власності на земельні ділянки оспорюється іншою особою - відповідачем, тому ця вимога також підлягає до задоволення, як похідна. Представник відповідача - адвокат Полюхович С. М. позовні вимоги про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину №1899 та №1901 від 13 листопада 2020 року визнав, вказавши, що такі видані помилково та відповідач немає законної підстави успадковувати майно. Щодо позовних вимог про визнання права власності на спірні земельні ділянки заперечив, вказавши, що такі вимоги є передчасними та таким, що не ґрунтуються на законі, під час судових дебатів щодо вирішення питання про визнання права власності на спірні земельні ділянки, поклався на розсуд суду. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Зарічненська державна нотаріальна контора в особі державного нотаріуса Герман В. М., надала суду належним чином завірену копію спадкової справи № 212/2020 в межах якої видані свідоцтва про право на спадщину № 1899 , 1901 від 13 листопада 2020 року. У судове засідання представник третьої особи не з`явився, про дату, час та місце проведення судового розгляду повідомлений належним чином, що доводиться розпискою про виклик у судове засідання, що не перешкоджає розгляду справи Суд, заслухавши пояснення позивачки та її представника, представника відповідача [PERSON] , адвоката Полюховича С. М., який визнав позов в частині визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, зважаючи на те, що судом були застосовані всі можливі заходи, передбачені законом, для забезпечення доказів у справі і їх витребуванні, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №035653 від 24 січня 2006 року (а. с. 13), такий виданий [PERSON] , жительці с. Серники Зарічненського району Рівненської області та посвідчує право її власності на земельну ділянку, кадастровий №5622286600:09:000:0680, площею 2,9466 га на території Серницької сільської ради Зарічненського району Рівненської області. Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №604525 від 24 січня 2006 року (а. с. 14), такий виданий [PERSON] , жительці с. Серники Зарічнеснького району Рівненської області та посвідчує право її власності на земельну ділянку, кадастровий №5622286600:12:000:0693, площею 0,5875 га на території Серницької сільської ради Зарічненського району Рівненської області. Згідно свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] від 07 липня 2011 року (а. с. 10) [PERSON] померла [INFO] у віці 85 років. Як слідує із заповіту, посвідченого секретарем Серницької сільської ради Зарічненського району Рівненської області 17 грудня 1999 року (а .с. 9) усе своє майно [PERSON] заповіла [PERSON] , жительці с. Серники, Зарічненського району Рівненської області. Згідно довідки, виданої виконкомом Серницької сільської ради Зарічненського району № 2493 від 11 липня 2011 року (а. с. 12) виданої [PERSON] про те, що вона похоронила і понесла матеріальні витрати на поховання своєї тітки [PERSON] , яка померла [INFO] . Крім того з акту обстеження умов життя №2160 від 25 липня 2011 року, виданого Серницькою сільською радою Зарічненського району, вбачається, що [PERSON] - позивачка з 01 червня 2011 року по 07 липня 2011 року доглядала за своєю тіткою [PERSON] 1924 р. н., яка тимчасово проживала у її будинку. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №235385365 від 03 грудня 2020 року (а. с. 15-17) на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Зарічненською державною нотаріальною конторою 13 листопада 2020 року №1899 право власності на земельну ділянку, кадастровий №5622286600:12:000:0693, площею 0,587 га перейшло до [PERSON] . Крім того згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №235384796 від 03 грудня 2020 року (а. с. 18-21) на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Зарічненською державною нотаріальною конторою 13 листопада 2020 року №1901 право власності на земельну ділянку, кадастровий №5622286600:09:000:0680, площею 2,9466 га, перейшло до [PERSON] . Як вбачається з досліджених у судовому засідання матеріалів спадкової справи №212/2020, спадкодавцем є [PERSON] , яка померла [INFO] , у віці 75 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 25 червня 2011 року (а. с. 56). Останнє місце проживання якої було в смт Зарічне. Рівненської області. При цьому, як вбачається з довідки №1033 від 12 травня 2020 року (у спадковій справі) (а. с. 61) [PERSON] ,, 1936 р. н. проживала по [ADDRESS] , а відповідач [PERSON] є її сином та прийняв спадщину, що доводиться матеріалами спадкової справи, зокрема, свідоцтвом про народження (а. с. 63), заявами відповідача про прийняття спадщини (а .с. 55, 71). В межах спадкової справи № 212/2020 відповідачеві, за його заявою було видано свідоцтва про право на спадщину за законом №1899, 1901 на земельні ділянки з кадастровими номерами №5622286600:12:000:0693, площею 0,587 га та №5622286600:09:000:0680, площею 2,9466 га. Після смерті [PERSON] , 1936 р. н., яка померла [INFO] . Із досліджених матеріалів справи слідує, що позивачка наділена правом на спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , 1924 р. н., яка померла [INFO] у віці 85 років. А відповідач спадкує після смерті своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] у віці 75 років. Тобто спадкодавцями є різні особи з одним іменем. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] , судом підлягають застосуванню наступні норми чинного законодавства. Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Згідно з роз`яснень, викладених у п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Частиною 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом достовірно встановлено, що оспорювані позивачем свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 листопада 2020 року №1899, 1901 були видані [PERSON] за відсутності законних підстав, оскільки він не мав права на спадкування після смерті [PERSON] , 1924 року народження, яка померла [INFO] . А отже, суд приходить до висновку, що видачею цих свідоцтв про право на спадщину порушено право позивачки - [PERSON] на спадщину після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , тобто вказані свідоцтва підлягають визнанню недійсним в судовому порядку. Таким чином, проаналізувавши усі надані по справі докази, у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину № 1899, 1901 від 13 листопада 2020 року є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Вирішуючи позовні вимоги про визнання права власності на земельні ділянки з кадастровими №5622286600:12:000:0693, площею 0,5875 га та №5622286600:09:000:0680, площею 2,9466 га суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення цих вимог з огляду на наступне. Враховуючи те, що судом визнано обґрунтованими позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину № 1899, 1901 від 13 листопада 2020 року, оформлення спадкових прав [PERSON] має бути вирішено нотаріусом у відповідності до вимог ЦК України, Закону України "Про нотаріат" та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений Наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року. Так, оформлення прав на спадкове майно входить до виключної компетенції органів нотаріату, втручання суду в їх діяльність та вирішення питань, що належать до їх виключної компетенції не допускається. Слід зазначити, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] постійно проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини, тому вважається такою, що прийняла спадщину згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України, проте матеріалами справи не доводиться факт подання нею до нотаріуса заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, відмови нотаріуса видати таке свідоцтво. Суд не вбачає перешкод для позивачки в оформленні її спадкових прав нотаріусом, таким чином її право не є порушеним. У зв`язку з цим позовні вимоги про визнання права власності на спадкове майно задоволенню не підлягають. Вказаний висновок суду відповідає також роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України, викладених в постанові "Про судову практику у справах про спадкування" №7 від 30 травня 2008 року, згідно п. 23 якої, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial