Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-27 00:00:00

29 січня 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовною заявою , в якій просить суд стягнути з [PERSON] 51 155, 25 грн. грошової компенсації, за половину виконаного [PERSON] зобов`язання за договором позики від 7 березня 2017 року на загальну суму 102310,50 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи № 753/2133/21 між суддями від 1 лютого 2021 року матеріали позову передано в провадження судді Шаповаловій К.В. Ухвалою суду від 5 лютого 2021 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. На виконання вищевказаної ухвали, позивачем було подано заяву від 15 лютого 2021 року вх. № 9808 про усунення недоліків Ухвалою суду від 19 лютого 2021 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін на 17 березня 2021 року. 17 березня 2021 року у зв`язку з неявкою у судове засідання відповідача та відсутністю відомостей про належне повідомлення її про день та час розгляду справи, розгляд справи було відкладено на 14 квітня 2021 року. 5 квітня 2021 року від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона заперечила проти заявлених вимог. Просила суд відмовити у задоволенні позову, вказала, що не надавала згоду на отримання позивачем в борг коштів по розписці, крім того, позивач не надав суду доказів того, що отримані ним у борг кошти були витрачені на потреби сім`ї. У судове засідання 14 квітня 2021 року з`явився позивач, відповідач не з`явилась, від її представника надійшла заява про можливість проведення судового засідання без її участі. Ухвалою суду від 14 квітня 2021 року суд перейшов до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, закрив підготовче провадження, за результатами виконання вимог статті 197 ЦПК України та призначив справу до розгляду на 6 травня 2021 року. 6 травня 2021 року розгляд справи було відкладено за клопотанням позивача у справі. Наступне судове засідання було призначено на 23 червня 2021 року. 22 червня 2021 року від представника відповідача до суду надійшло клопотання про приєднання доказів у справі, а саме постанови Київського апеляційного суду від 11 травня 2021 року у цивільній справі про поділ майна між позивачем та відповідачем. 23 червня 2021 року у судове засідання з`явився позивач та представник відповідача та надалі пояснення щодо предмету спору та предмету позову, зокрема позивач підтримав свої вимоги в повному обсязі, вказав, що разом з дружиною (відповідачкою) 7 березня 2017 року у кафе брав кошти у борг від знайомого. Вона знала про ці кошти та була присутня під час написання ним розписки. Враховуючи, що на вимогу позикодавця він повернув всю суму боргу вже після розлучення, та враховуючи те, що борг є спільним майном подружжя, просив суд стягнути з відповідачки на його користь половину суми боргу, а саме 51155,25 грн. Представник відповідача заперечила проти заявлених вимог з підстав викладених у відзиві на позов, вказала, що відповідачка не надавала згоду на отримання коштів в борг, не була присутня під час цього та їй не було відомо взагалі про отримання позивачем якихось коштів в борг. Крім того, вказала, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що отримані за розпискою гроші були витрачені на потреби сім`ї. Вона ставить під сумнів час виготовлення вказаної розписки та вважає, що така була написана після розлучення сторін та у зв`язку із виниклим спором щодо поділу майна подружжя. Позивачем у судовому засіданні 23 червня 2021 року було подано усне клопотання про допит відповідачки як свідка у справі, проте у його задоволенні судом було відмовлено з огляду на пропуск процесуального строку, що визначений нормами УПК України для подання вказаних клопотань. Поряд з цим було задоволено клопотання про визнання явки відповідача у справі обов`язковою. У зв`язку із чим оголошено перерву в судовому засіданні до 18 серпня 2021 року. Судове засідання 18 серпня 2021 року було відкладено за клопотанням представника відповідача на 28 жовтня 2021 року. 28 жовтня 2021 року у судове засідання з`явились позивач, відповідачка та її представник. Відповідачка у судовому засіданні підтвердила доводи, викладені у відзиві, а також пояснення надані її представником у попередніх судових засіданнях. Вказала, що вона не була присутня під час отримання в борг позивачем коштів за розпискою, не знала про існування цієї розписки, а також коштів, їй невідомо для чого позивач брав ці кошти в борг та на що саме він їх витратив. У задоволенні позову просила відмовити. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 9 червня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції в місті Києві, актовий запис № 819 (а.с. 7). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 січня 2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 9). Відповідно до копії розписки, оригінал якої був досліджений судом у судовому засіданні, 7 березня 2021 року [PERSON] отримав від [PERSON] позику у розмірі 3000 євро, яку зобов`язався повернути за першою вимогою. На вказаній розписці міститься напис: «гроші отримав у повному обсязі за вимогою. Жодних претензій до [PERSON] не маю», підпис [PERSON] , [INFO] (а.с. 8). Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на статтю 368 ЦК України та частину другу статті 65 Сімейного кодексу України, та вважаючи вказаний борг спільним майном подружжя, просив суд стягнути 51155, 25 грн з відповідачки на його користь. Позивачем надано розрахунок вимоги а саме зазначено, що на день подання позову курс євро за даними НБУ становив 34,1035, а отже загальна сума боргу становить 102310,50 грн. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено, що позивачем у позику кошти були ним отриманні у період перебування сторін у шлюбі, а саме 7 березня 2017 року. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Аналогічна правова позиція викладена Верховний Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16. Відповідачка у судовому засіданні заперечувала факт обізнаності отримання вказаних коштів у позику позивачем, та, як наслідок заперечувала факт надання своєї згоди на отримання цих коштів у борг. Вона повідомила, що знає [PERSON] , проте про домовленості, що були між ним та її колишнім чоловіком, а тим більше про отримання 3000 євро в борг їй нічого не відомо. ЇЇ підпису на розписці немає, 7 березня 2017 року вона не була присутня при написанні цієї розписки і надалі також не знала про те, що чоловік взяв кошти в позику. Про вказану розписку довідалась отримавши позовну заяву. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених статтею 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні статті 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивач на підтвердження обізнаності та надання відповідачкою згоди на отримання у борг 3000 євро від [PERSON] не надав суду жодних доказів, окрім власних пояснень. Крім того, під час розгляду справи позивачем не було доведено, а судом встановлено того, що договір позики від 7 березня 2017 року (розписка про отримання у позику 3000 євро) був укладений позивачем в інтересах сім`ї, вказана розписка не містить будь-яких зауважень щодо мети отримання коштів у позику, а свідчить лише проте, що [PERSON] отримав у позику кошти від [PERSON] в розмірі 3000 євро, які зобов`язується повернути за першою вимогою. Підпису відповідачки чи будь-яких інших застережень, що свідчать про обізнаність відповідачки про отримання її чоловіком коштів у борг та надання на це згоди, вказана розписка не містить. У частині четвертій статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Позивачем також не було надано суду будь-яких доказів того, що отримані у борг кошти в розмірі 3000 євро були використані на потреби сім`ї. Позивачем з даного приводу не надавалось суду будь-яких пояснень та доводів, а зазначалось лише, що кошти були витрачені на потреби сім`ї. Також судом було встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 листопада 2020 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 травня 2021 року та постановою Верховного Суду від 7 жовтня 2021 року визнано квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 9 березня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пальорою Г.Ю., спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON] . В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на Ѕ частину цієї квартири за кожним. Крім того, визнано легковий автомобіль марки "Nissan Qashqai", 2017 року випуску, д.н.з. [NUMBER] спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON] та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділено [PERSON] автомобіль марки "Nissan Qashqai", 2017 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , вартістю 455 069 гривень 21 копійка. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/2 частки у праві власності на автомобіль в сумі 227 534 гривні 60 копійок. Вказаним судовим рішенням, що набрало законної сили, було встановлено, порядок придбання спірної квартири та машини за спільні кошти подружжя. При цьому, [PERSON] , як відповідач за первісним позовом, заперечував факт придбання квартири за спільні кошти, вказуючи, що на квартиру були витрачені особисті його збереження (до шлюбу), а також кошти, отримані як компенсацію за належні для отримання жилі приміщення як інваліду війни. Судом було надано оцінку таких доводам та доказам [PERSON] та ухвалено відповідне рішення. Поряд з цим, як вказала представник відповідача у судовому засіданні, [PERSON] під час розгляду позову про поділ майна подружжя, не згадував про розписку від 7 березня 2017 року та не стверджував, що ці кошти були отримані в борг та витрачені на придбання квартири та/чи машини. Відповідачка у судовому засіданні вказала, що кошти на придбання квартири, окрім суми грошової компенсації, збирались нею та чоловіком самостійно певний час, для придбання квартири та чи машини вони з чоловіком не укладали будь-яких договорів позики. Позивачем не було спростовано такі доводи відповідачки у судовому засіданні та не було надано доказів протилежного. Враховуючи викладене, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, а тому позовна заява не підлягає задоволенню. Представником відповідачки 28 жовтня 2021 року суду було подано заяву про стягнення витрат на правову допомогу. У судовому засіданні представник відповідачки підтримала свою заяву та просила суд стягнути з позивача витрати на правову допомогу у розмірі 15000 грн. Позивач у судовому засіданні вказав, що відповідачкою та її адвокатом не долучено до заяви детального опису робіт, виконаних адвокатом. При цьому позивач не зазначав, щ такий розмір витрат є необґрунтованим та не просив суд зменшити ці витрати. Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесених відповідачем витрати на правничу допомогу, адвокат Курлапова С.В. надала суду договір про надання правової допомоги від 6 квітня 2021 року, у пункті 1.3 якого містить перелік послуг, що надавались відповідачці, кількість витрачених годин вартість 1 години роботи та вартість таких послуг загалом; акт виконаних робіт від 28 жовтня 2021 року, підписаний [PERSON] та адвокатом Курлаповою С.В., який містить перелік послуг, що надавались відповідачці, кількість витрачених годин вартість 1 години роботи та вартість таких послуг загалом - 15000 грн; дублікат платіжного доручення про перерахування відповідачкою адвокату Курлаповій С.В. 15000 грн. за юридичні послуги. Отже, адвокатом Курлаповою С.В. надано суду докази щодо понесених відповідачем витрат на правничу допомогу в розмірі 15000 грн. При цьому суд відхиляє доводи позивача про те, що представником відповідача не надано детального опису робіт, з огляду на те, що зміст договору про надання правової допомоги, а також акт виконаних робіт містять детальний опис робіт, кількість витрачених годин та вартість отриманих послуг. Отже, враховуючи те, що у задоволенні позову судом відмовлено, з огляду на надані відповідачем та її представником докази понесених витрат на правову допомогу, з урахуванням предмету позову та характеру виконаної адвокатом роботи, зважаючи на подані представником відповідача заяви по суті справи, а також з огляду на відсутність заяв позивача про зменшення витрат на правову допомогу та відсутність заяв щодо необґрунтованості заявлених відповідачкою вимог щодо відшкодування витрат на правову допомогу, суд приходить до висновку, що з позивача на користь відповідача підлягає стягненню витрати на правову допомогу в розмірі 15000 грн. Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України судовий збір за подання позову до суду покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved