Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовною заявою в якій вказує, що 18 лютого 2008 року слідчим управлянням ГУ МВС України у Дніпропетровській області порушено стосовно нього кримінальну справу № 32071916-1 за ознаками ст. 185 ч.3.5, ст.186 ч.3.5 Кримінального Кодексу України. 11 березня 2008 року слідчий звернувся із клопотанням до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська про обрання запобіжного заходу стосовно [PERSON]-тримання під вартою. 27 березня 2008 року суддя Індустріального районного суду м. Дніпропетровська ,розглянувши це клопотання і на підставі ст.165-2 УТІК України, надав дозвіл на затримання та доставку в суд [PERSON] для вирішення питання про вибір міри запобіжного заходу. До листопада місяця 2009 року ця кримінальна справа знаходилась в провадженні слідчого управління ГУ МВС України у Дніпропетровській області, а після цього для подальшого провадження була передана до слідчого відділу Нікопольського МВ ГУ МВС України у Дніпропетровській області . 06 листопада 2010 року він був затриманний в м.Москві співробітниками міліції Росії у зв'язку із розшуком українськими правоохоронними органами та на підставі постанови Індустріального районного суду м.Дніпропетровська. Про його затримання було проінформовано ініціатора розшуку начальника Нікопольського МВ та Генеральну прокуратуру України. Ініціатор розшуку в особі начальника Нікопольського МВ через добу після затримання направив в адрес Тімірязівської міжрайонної прокуратури м.Москва клопотання про його тримання під вартою для подальшого проведення екстрадиції. 08 листопада 2010 року Тімірязіським районним судом м.Москви було забезпечено тримання [PERSON] під вартою для проведення екстрадиції. Також цього ж дня 08 листопада 2010 року закінчився термін дії постанови, на підставі якої його було затримано, але він продовжував знаходитися під вартою. Генеральна прокуратура України, як центральний орган щодо видачі (екстрадиції) осіб, провів його екстрадицію до України, яка тривала до 07 квітня 2011 року. Здійснена Генеральною прокуратурою України екстрадиція відбулася із порушенням ст.61 Конвенції про правову допомогу Співдружності незалежних держав від 1993 року. Цією статтею передбачається проведення екстрадиції особи, відносно якої вибрано запобіжний захід тримання під вартою, а затримання особи для доставю в суд для вирішення питання про обрання запобіжного заходу стаття 61 вищезазначеної Конвенції не передбачає. Починаючи із 09 листопада 2010 року по 20 квітня 2011 року (сто шістдесят три дні) він знаходився у різних слідчих ізоляторах Росії та України без обрання запобіжного заходу. Відповідальність про обрання запобіжного заходу, його продовження, відміну та скасування по УПК України (1962 р.) лежить на слідчому відділі, в провадженні якого знаходиться кримінальна справа Держави-ініціатора екстрадиції, тобто Нікопольського МВ ГУ МВС України у Дніпропетровській області . 21 квітня 2011 року йому Індустріальним судом м .Дніпропетровська було обрано запобіжний захід тримання під вартою. Без постанови суду про тримання під вартою, протягом 163 діб він був позбавлений волі, що скасувало можливість вільно пересуватися по місту мешкання, не мав можливості спілкуватися із дружиною, ріднею, вести звичний образ життя. Знаходився в приміщенні, яке не пристосоване для утримання великої кількості людей, в приміщенні була постійна присутність цигаркового диму, харчувався з обмеженням. Його здоров'ю та життю систематично загрожувала небезпека бути інфікованим на різні хвороби, тому що разом з ним в приміщенні знаходились хворі люди. Позивач просить стягнути на його користь 400000 грн. за завдану моральну шкоду за рахунок коштів Державного кошторису з Управління державної казначейської служби у м.Нікополі . Управління Державної казначейської служби України у м. Нікополі позов не визнало, посилається на те, що відповідно до ст. 1176 ЦК України, «шкода, заподіяна фізичній особі незаконними діями органу дізнання відшкодовується державою....», а не конкретною юридичною особою. Але ні в позовній заяві, ні в матеріалах справи не наведені будь-які докази будь-яких правовідносин між позивачем та органом Казначейства, відсутні факти нанесення органом Казначейства моральної чи будь-якої іншої шкоди позивачу. Органи Казначейства, маючи статус юридичної особи, не уособлюють собою державу Україна, а їх рахунки не уособлюють собою Державний бюджет. Завдана шкода відшкодовується за рахунок коштів Державного бюджету Державним казначейством України в порядку, встановленому чинним законодавством. Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури і суду" від 01.12.1994. №266/94-ВР встановлюється вичерпний перелік випадків, умов та порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконних дій органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, а також визначає органи на які покладається вчинення дій по забезпеченню відшкодування шкоди, завданої громадянинові, та пов'язані з цим обов'язки зазначених органів. Право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду дає лише встановлена незаконність дій посадових осіб вказаного органу. Проте, в матеріалах справи відсутні документи (докази), які б підтверджували факт незаконності дій органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду. Тобто, незаконність дій працівників зазначених органів не доведена у встановленому законом порядку. Нікопольський МВ ( по обслуговуванню м. Нікополя та Нікопольського району) ГУ МВС України в Дніпропетровській області позовні вимоги не визнав , послався на те, що у провадженні слідчого відділу Нікопольського відділу Головного управління МВС України в Дніпропетровській області перебувала кримінальна справа за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочинів. [PERSON] виїхав за межі України, тому був оголошений в розшук. 27 березня 2008 року Постановою Індустріального суду м. Дніпропетровська було дано дозвіл на затримання [PERSON] 06.11. 2010 року [PERSON] був затриманий в м.Москві і Тімірязівським районним судом м.. Москви 08.11.2010 року був обраний запобіжний захід тримання під вартою на 2 місяці до 06.01.2011 року. 28.12.2010 термін тримання під вартою був продовжений для екстрадиції в Україну. Екстрадиція [PERSON] в Україну була проведена відповідно до вимог ст.16 Европейської конвенції про видачу правопорушників 1957року, ст..ст.60, 61 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах 1993 року. Крім того, відносно [PERSON] Нікопольським міськрайонним судом по даній справі винесено обвинувальний вирок. Жодним документом не встановлена незаконність дій посадових осіб Нікопольського міського відділу ( по обслуговуванню м. Нікополя та Нікопольського району ) ГУ МВС України в Дніпропетровській області. В задоволенні позову просить відмовити. Прокуратура Дніпропетровської області просить у задоволенні позову відмовити, так як позовні вимоги не мають законних підстав. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Стаття 1176 ЦК України передбачає, що право відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства,прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених Законом .Порядок відшкодування шкоди встановлюється Законом. Відповідно до п.1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» від 01.12.1994 року № 266/94-ВР підлягає відшкодування шкоди внаслідок: "незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян". Частиною 1 статті 2 даного Закону передбачено, що право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку, встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів. 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] обвинувачувся у скоєнні злочинів, передбачених ст.185 ч.3, 185 ч.5, 186 ч.5 КК України. 27 березня 2007 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська виніс постанову про затримання [PERSON] і доставку його в Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська під вартою для розгляду подання слідчого про обрання йому міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ( а.с.7). 06.11. 2010 року [PERSON] був затриманий в м.Москві, так як знаходився у міжнароднім розшуку. Постановою Тімірязівського районного суду 08.11.2010 року йому був обраний запобіжний захід тримання під вартою на 2 місяці до 06.01.2011 року,про що вказує позивач і додає до матеріалів справи вказану постанову суду ( а.с.24). Стаття 61 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах підписана 22.01.1993 року Державами - членами співдружності, ратифікована Україною 10.11.1994 року передбачає взяття під варту до одержання вимоги про видачу. Генеральна прокуратура України 25.11.2010 року направила до Генеральної прокуратури Російської Федерації запит про видачу [PERSON] для притягнення до кримінальної відповідальності, що видно з відповіді Генеральної прокуратури представнику позивача( а.с.9). Відповідно до ст.60 Ковенції після одержання вимоги запитувана Договірна Сторона негайно вживає заходи до взяття під варту особи, видача якої вимагається, за винятком тих випадків, коли видача не може бути здійснена. Постановою Тімірязівського районного суду м. Москви від 28.12.2010 термін тримання під вартою [PERSON] був продовжений до 06 травня 2011 року. 06.04.2011 року [PERSON] був переданий представнику МВС України. 21.04.2011 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська обрав [PERSON] запобіжний захід -тримання під вартою. Таким чином посилання позивача, що починаючи з 09 листопада 2010 року по 20 квітня 2011 року він знаходився у слідчих ізоляторах Російської Федерації і України без обрання запобіжного заходу безпідставні. Вироком Нікопольського міськрайонного суду від 03.03.2014 року [PERSON]засуджений за ч.3 ст.185 КК України. Зважаючи на наведене, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Судові витрати слід віднести за рахунок державиОскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до ст. 14 Закону № 266/94-ВР від 01.12.1994 року.

Outcome: dismissed