Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення моральної шкоди, мотивуючи тим, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з лютого 1999 року. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2014 року їх шлюб розірвано. Однак, ще задовго до розірвання шлюбу, сторони не проживали як подружжя через погіршення стосунків, оскільки позивач зрозумів, що дружина постійно використовувала його з метою отримання лише коштів і в цей час вела подвійне життя. Вони прожили разом більше 13 років і завжди мріяли про народження спільної дитини, позивач створював для цього усі необхідні умови. 17 квітня 2013 року у них народилася дочка [PERSON]. Позивач зазначає, що був найщасливішим батьком, забув усі негаразди, які накопичилися до того часу і був переконаним, що дитина повинна зростати у повній родині. Однак, народження дочки не зберегло їх шлюбу. При цьому, виключно в інтересах дитини позивач запропонував своїй колишній дружині залишатися проживати разом з донькою у належній йому на підставі договору дарування квартирі [ADDRESS], до повноліття дитини, при цьому, він взяв на себе обовязок нести витрати з оплати комунальних послуг і з утримання дитини, надаючи кошти в розмірі 8000 грн. щомісячно. Він регулярно забирав доньку до себе на квартиру, яку винаймав, проводив з дитиною багато часу, купував іграшки, одяг, тощо. У нього був досить тісний звязок з дитиною. Незважаючи на це, в грудні 2014 року відповідач звернулася до суду одночасно з двома окремими позовами: про стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі ? частини усіх видів заробітку і про стягнення коштів на її утримання в розмірі 4500 грн. до досягнення донькою 3-х річного віку. Саме в цей час від сторонніх людей позивачу стало відомо про те, що він не є біологічним батьком дитини. Без будь-яких пояснень його колишня дружина відмовилася надавати йому дитину, хоча раніше спілкування з дитиною б було регулярним. Така новина та відношення стали справжнім шоком для позивача. Він намагався все з»ясувати і відмовлявся вірити у те, що дитина, яку він так довго чекав і вважав своєю, є не його. Відповідач уникала зустрічей і спілкування з ним, у колі знайомих поширювались чутки, які розповсюджувала колишня дружина, про те, що він безплідний, не міг мати дітей і дав згоду на те, що батьком дитини буде будь-хто. Це зумовило звернення [PERSON] до суду з позовом про встановлення батьківства та виключення запису як батька зі свідоцтва про народження [PERSON]. При розгляді цієї справи відповідач не зявлялася до судових засідань, двічі відмовилася зявитися до експертної установи, відтак судом було ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову про стягнення аліментів та задоволено позов, яким виключено запис про [PERSON] як батька у свідоцтві про народження [PERSON]. Такі безпідставні звернення [PERSON] до суду призвели до того, що [PERSON] вимушений був постійно відвідувати судові засідання, звертатися за правовою допомогою, він дуже важко пережив і продовжує переживати те, що дитина не його. Через це у нього суттєво погіршився стан здоров"я, він вимушений був звертатися до лікарів і довго лікуватися. На грунті нервових стресів з"явилися постійні алергічні реакції, які не виліковуються. Таким чином, позивач вважає, що йому відповідачем завдано значної моральної шкоди. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник позов підтримали, посилаючись на обставини. викладені в позовній заяві.. Позивач та її представник позов не визнали, надали суду письмові заперечення проти позову. Згідно з поясненнями представника відповідача моральна шкода відшкодовується за наявності вини її заподіювача. Відповідач нічого не вчинила неправомірного. Вона сама опинилась у складних життєвих обставинах. Відповідно до ст. 49 СК України дружина має право на материнство та небажання чоловіка мати дитину або нездатність його до зачаття дитини може бути причиною розірвання шлюбу. Відповідач правомірно реалізувала своє право на материнство та не могла самим фактом материнства спричинити шкоду іншим особам. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] дала показання про те, що [PERSON] вона знає з першого курсу навчання у Вінницькому національному технічному університеті, вчився він гарно, рано одружився. В 2015 році свідок зустріла Женю, взнала, що у них народилась дитина, до цього довго не було дітей. Після цього ще раз зустріла позивача, який розказав, що у нього негаразди в сім»ї. Свідок була вражена, що дитина була не від [PERSON]. Вважає, що [PERSON] та його матір [PERSON] обманула відповідач [PERSON] Свідок [PERSON] дала показання про те, що знає позивача [PERSON] з дитинства. Він часто приходив за місцем роботи свідка в Інститут реабілітації інвалідів. Одного разу в листопаді-грудні 2014 р. [PERSON] звернувся в цей заклад за медичною допомогою, він скаржився на болі в серці, підвищений тиск. У Вінницькій обласній клінічній лікарні імені [PERSON] він лікував язву. Погіршення свого стану здоров»я Женя пояснював тим, що він взнав про те, що його дочка не від нього. Дружина позивача [PERSON] зраджувала Женю, про це свідок дізналась від матері позивача. Свідок [PERSON] дала показання про те, що знає позивача з лютого 2014 року. Між свідком та позивачем виникли дружні відносини, які згодом переросли в сімейні з травня 2014 року. Вони забирали дитину [PERSON] до себе додому. На утримання дитини [PERSON] платив по 8 тис. грн. щомісячно, оплачував послуги няні та сплачував за житлово-комунальні послуги в квартирі, яку залишив позивач для мешкання відповідача з дочкою [PERSON]. В липні 2014 р. свідок познайомилась з відповідачем [PERSON], були визначені дні побачення з дитиною щосереди і щосуботи. Свідок та [PERSON] стали подругами. Тетяна стала все більше залишати дочку [PERSON] з батьком [PERSON] та його нинішньою дружиною [PERSON] Більшість часу дитина знаходилась з ними. Свідок допомагала у її вихованні. Свідок знає про те, що [PERSON] п»ять років витрачав значні кошти на лікування, оскільки у них з [PERSON] були різні резуси, аби мати дитину. Потім в квартирі, де мешкали відповідач з дочкою з»явився чоловік по імені Олег, який перестав давати дочку [PERSON] позивачу та його дружині. Женя постійно скучав за дочкою, чекаючи днів побачення з нею. В такі дні вони ходили разом по магазинах, в розважальні заклади для дітей. [PERSON] дуже емоційна та активна дитина. В грудні 2014 року стало питання про розірвання шлюбу між сторонами. [PERSON] зі свідком [PERSON] запропонували [PERSON] сплачувати на її користь аліменти добровільно. В січні 2015 р. Женя отримав по електронній пошті листа про те, що він не є батьком дитини, утримує чужу дитину, її матір і її (Тетяниного) мужика. [PERSON] став вимагати від [PERSON] пояснення з цього приводу. Коли справа розглядалась у суді стало питання про генетичну експертизу. Експертиза проведена не була у зв»язку з небажанням [PERSON] з»являтись до експертної установи і вона визнала, що дійсно дочка [PERSON] не від Жені і всіляко принижувала [PERSON] в судовому засіданні. Внаслідок цього в позивача почалась депресія, підвищився тиск, боліло серце, почалось дерматологічне захворювання, він став погано їсти. В судовій справі п»ять разів призначалась генетична експертиза, на яку [PERSON] жодного разу не з»явилась. Фізичний стан [PERSON] за рік судового розгляду погіршився. Він постійно згадує про дитину, переглядає її фото, замикається в собі, почастішали напади депресії. [PERSON] вже називає [PERSON] не татом, а дядею. Тетяна не дає Жені потрапити до своєї квартири. До цих пір він не може усунути ці негативні фактори, але не втрачає надії провести генетичну експертизу з досягненням дитиною [PERSON] повноліття. Відношення позивача до батьківства щодо дочки [PERSON] не змінились, і на. думку свідка, кожна дитина мріє про такого батька як [PERSON]. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.02.1999 року, шлюб розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23.12.2014 року. Проте задовго до розірвання шлюбу сторони не проживали як подружжя. Сторони прожили більше 13 років і завжди мріяли про народження спільної дитини, позивач створював усі необхідні умови, щоб його сім "я жила в достатку. 17 квітня 2013 року у сторін народилася дочка [PERSON]. Позивач вважав себе батьком дитини та, з його слів, був найщасливішим батьком, забув усі негаразди, які накопичилися до того часу і був переконаним, що дитина повинна зростати у повній родині. Народження дочки не зберегло шлюб між сторонами. Після розірвання шлюбу виключно в інтересах дитини позивач запропонував своїй колишній дружині залишатися проживати разом з дочкою у належній йому на підставі договору дарування квартирі [ADDRESS], до повноліття дитини, при цьому, позивач оплачуватиме усі комунальні послуги і надаватиме щомісячно по 8000 грн. на утримання дитини. Така домовленість була виконана позивачем. Крім цього він регулярно забирав дочку до себе на квартиру, яку винаймав, проводив з дитиною дозвілля, купував одяг, іграшки, відвідував дитячі розважальні заклади. В грудні 2014 року відповідач звернулася до суду з позовом про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини в розмірі ? частини усіх видів заробітку і про стягнення коштів на її утримання в розмірі 4500 грн. до досягнення дочкою 3-х річного віку. В цей час від сторонніх осіб позивачу стало відомо про те, що він не є біологічним батьком дитини. Після цього відповідач відмовилася надавати дитину. Відтак регулярне спілкування позивача з дитиною припинено Позивач був шокований такою новиною. На його пропозицію провести генетичну експертизу, аби встановити, чи може він бути біологічним батьком дитини, відповідач відмовилась. Відповідач почала уникати спілкування з позивачем і серед спільних знайомих поширювались чутки про те, що позивач безплідний, і не міг мати дітей. [PERSON] позивач вимушений був звернутися до суду з позовом про встановлення батьківства та виключення запису про нього як батька зі свідоцтва про народження [PERSON] Після тривалого судового розгляду справи, в якій [PERSON], не дотримуючись процесуальних обов'язків, двічі не зявлялась до експертної установи, судом було ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову про стягнення аліментів з [PERSON] та задоволено зустрічний позов про виключення запису про [PERSON] як батька у свідоцтві про народження [PERSON]. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 жовтня 2015 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про стягнення аліментів на її утримання. Безпідставні звернення [PERSON] до суду призвели до того, що [PERSON] змушений був постійно з»являтись в судові засідання, звертатися за правовою допомогою, вислуховувати пояснення при сторонніх людях про те, що дочка [PERSON] не від позивача. До цих пір позивач має надію на те, що він є батьком дитини, але відповідач перешкоджає провести необхідне експертне дослідження. Ці сумніви і невизначеність пригнічують позивача. Внаслідок цього в позивача різко погіршився стан здоровя, він звертався до лікарів і тривалий час лікувався. Внаслідок нервових стресів в позивача погіршився фізичний стан, з"явились алергічні реакції та серцево-судинні захворювання. Такими діями відповідача позивачу, на переконання суду, завдана моральна шкода. Згідно із ст.ст. 11,58,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може грунтуватись на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно з положеннями ст.ст. 269, 270 ЦК України особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно. Вона має право на життя, на охорону здоровя, на свободу і особисту недоторканність, право на повагу до гідності та честі тощо. За ст. 271 ЦК України змістом особистого немайнового права є можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати, зокрема, у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Згідно з висновком експерта №76п від 04 квітня 2016 року за наслідками проведення психологічної експертизи «ситуація, що досліджувалась, є психотравмуючою подією для [PERSON]. В результаті обставин, що склалися, відбулися зміни психічного благополуччя підекспертного та знаходяться у причинно-наслідковому зв»язку. Оскільки [PERSON] емоційно гостро переживає інформацію про те, що він не є біологічним батьком та дуже болісно реагує на те, що колишня дружина розповсюджує інформацію щодо його особи. Крім того, емоційні переживання негативно вплинули на соматичний стан самого [PERSON], спровокували виникнення у нього різного роду захворювань, тому [PERSON] змушений й надалі проходити обстеження у лікарів, тим самим викликали моральні страждання та спричинили моральну шкоду [PERSON] Орієнтовний розмір відшкодування грошової компенсації моральної шкоди, спричиненої [PERSON] з боку Василенко (нині [PERSON]) Т.В. складає 45 мінімальних заробітних плат, розмір якої установлюється рівнем розміру мінімальної заробітної плати в Україні, чинному на момент винесення рішення суду. З таким розміром відшкодування моральної шкоди погоджується і суд, а відтак позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved