Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила розірвати шлюб з відповідачем та стягнути з нього аліменти на її користь на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/2 частки всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання позову до суду і до досягнення дітьми повноліття. В обґрунтування позовних вимог вказала, що з 08.05.2011 року перебуває в зареєстрованому шлюб з відповідачем. Від шлюбу мають трьох неповнолітніх дітей. Зазначає, що на протязі останнього часу сімейне життя поступово погіршувалося через різні погляди на життя, між сторонами постійно виникали сварки та непорозуміння, відповідач зловживав спиртними напоями та принижував її як жінку, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин у січні 2021 року. Позивач вважає, що примирення та збереження сім`ї неможливе, тому просить шлюб розірвати та після розірвання шлюбу просить залишити їй прізвище « [PERSON] ». Разом з тим, [PERSON] просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей, оскільки домовленості про участь батька в утриманні дітей між сторонами не досягнуто. Вона працює вчителем у КЗ "Петрашівській ЗЗМО І-Ш ступенів", отримує заробітну плату у розмірі 8000 гривень, інших доходів не має. Відповідач працює у м. Вінниця на будівництві, рівень його доходів позивачу невідомий. Позивач у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, у разі неявки відповідача, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим поштовим повідомленням, причини неявки суду невідомі, відзив на позовну заяву до суду не направив. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про спірні правовідносини сторін, а тому за згодою позивача суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи згідно статей 280-282 ЦПК України. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 08 травня 2011 року виконкомом Петрашівської сільської ради Теплицького району Вінницької області між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, актовий запис № 1, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Прізвище дружини після укладення шлюбу « [PERSON] » (а.с. 7). Від шлюбу подружжя має трьох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей (а.с. 8-10). Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Сімейного кодексу України. Статями 51 Конституції України та 24 СК України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примус до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. За приписами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Частиною 2 статті 112 цього кодексу встановлено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлене, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З матеріалів справи вбачається, що внаслідок непорозумінь сторін сім`я розпалась, шлюб існує формально, подальше її збереження є неможливим, так як сторони однією сім`єю як чоловік і дружина не проживають, не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбних відносин, що є підставою для розірвання шлюбу. Беручи до уваги те, що добровільність шлюбу є однією з основних його засад, оскільки позивач виявила бажання розірвати шлюб з відповідачем, збереження сім`ї без згоди на те обох сторін неможливе та суперечитиме інтересам подружжя, тому суд вважає, що вказана позовна вимога підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. З огляду на прохання позивача, суд після розірвання шлюбу залишити їй набуте внаслідок реєстрації шлюбу прізвище « [PERSON] ». Статтею 51 Конституції та ст. 180 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Пунктом 17 постанови Пленуму ВСУ України від 15.05.2006 № 6 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до частини 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року "Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз`яснено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Оскільки в матеріалах справи відсутні докази незадовільного стану здоров`я або непрацездатності відповідача, відомості про перебування на його утриманні інших осіб, тяжкого матеріального становища, докази на підтвердження інших обставин, які мають істотне значення при визначенні розміру аліментів, враховуючи те, що основна відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини, покладається на батьків, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] та про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/2 частки всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову до суду і до досягнення дітьми повноліття. При цьому суд зазначає, що позивач не позбавлена права звернення до суду з позовом про збільшення розміру аліментів, стягнення додаткових витрат на дітей в разі зміни матеріального стану відповідача, а відповідач, в разі наявності підстав, має право звернулись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову (ч. 1 ст. 191 СК України). Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд керується ч. 2 ст. 141 ЦПК України та покладає на відповідача судові витрати зі сплати судового збору за позовною вимогою про розірвання шлюбу, сплаченого позивачем при поданні позову та підтвердженого документально та в частині позову про стягнення аліментів з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір, від сплати якого відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена позивач при зверненні до суду.

Outcome: approved