Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-30 00:00:00

[PERSON] (далі за текстом - позивач), з метою реалізації свого права на спадкування, звернулася до суду з позовною заявою до Арцизької районної державної адміністрації Одеської області, Мирнопільської сільської ради Арцизького району Одеської області, з урахуванням уточненої позовної заяви, в якій просить суд визнати за нею в порядку спадкування право на земельну частку (пай) з земель колективної власності колишнього КСП «ІСКРА» с. Мирнопілля Арцизького району Одеської області, належну її чоловіку [PERSON] , який помер [INFO] . В обґрунтування позовної заяви посилається на те, що після смерті чоловіка залишилося спадкове майно у вигляді права на земельну частку (пай). Після смерті спадкодавця, вона спадщину прийняла фактом спільного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. Позивачка вказує, що [PERSON] був членом КСП «ІСКРА», в 1975 р. був прийнятий в члени колгоспу, у 1988 р. був виключений з членів колгоспу, та з 01.12.1994 р. був прийнятий у члени КСП «ІСКРА» та працював до звільнення по 05.02.2000 р., у зв`язку з переведенням на інше підприємство, та в цей же день прийнятий у члени СВК «Іскра», працював до ліквідації СВК «Іскра» до 14.07.2001 р. У 1995 році відбулася передача земель КСП «Іскра», на підставі державного акту на право колективної власності на землю серії ОД-02-15 від 05.10.1995 року, та у 1998 р. по 2000 р. відбулося розпаювання земель КСП, проте, [PERSON] не було внесено до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) у даному КСП. Позивачка зазначає, що про дату видачі державного акту на право колективної власності за землю КСП «Іскра», та про право її чоловіка на земельну часту вона дізналася лише у 2018 р., тому позивачка звернулася до суду з вказаним позовом. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися, але надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник відповідача Арцизької районної державної адміністрації Одеської області в судове засідання не з`явився, надав до суду письмову заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутність. Представник відповідача Мирнопільської сільської ради Арцизького району Одеської області в судове засідання не з`явився, надав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що у 1995 році відбулася передача земель КСП «Іскра», на підставі державного акту на право колективної власності на землю серії ОД-02-15 від 05.10.1995 року, [PERSON] не було внесено до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), у зв`язку з тим, що він у 1988 р. він виключений з членів КСП, та у 1994 р. був прийнятий у члени КСП, проте, у трудовій книжці відсутні відомості про робу у даному підприємстві за 1995-1997 роки, що унеможливлює встановити чи дійсно [PERSON] працював у даному КСП, крім того, просив суд застосувати позовну давність, оскільки спірні право відносини виникли у 1995 році, про які спадкодавцю [PERSON] було достеменно відомо, оскільки він працював до ліквідації підприємства та не оспорював того факту, що його не було включено до списку осіб які мають право на земельну частку (пай). Крім того, звернувся до суд з заявою про розгляд справи у його відсутність. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється,що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з таких мотивів. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про одруження серія [NUMBER] від 29.08.1998 р., [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] , [INFO] , та після реєстрацію шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 9). Як вбачається з свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 13.08.2012 р., [PERSON] помер [INFO] (а.с. 10). Відповідно до довідки № 110 від 18.02.2019 р. [PERSON] який помер [INFO] був зареєстрований та мешкав на день смерті за адресою: [ADDRESS] , до складу його сім`ї входила його дружина [PERSON] (а.с. 11). Відповідно до спадкової справи № 41/2012, заведено після смерті [PERSON] померлого [INFO] , спадкоємцем майна за заповітом є його дружина [PERSON] , інші спадкоємці відсутні, та відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.05.2013 р., [PERSON] успадкувала після смерті [PERSON] житловий будинок за адресою: [ADDRESS] ( [ADDRESS] ). Як вбачається з Державного акту на право колективної власності на землю серії ОД-02-15 від 05.10.1995 року, вказані землі рішенням Мирнопільської сільської ради народних депутатів від 18.05.1995 року було передано КСП «Іскра», [PERSON] було внесено до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), проте у подальшому його виключено з вказаного списку у даному КСП (а.с. 24-32). З відповідей відділу в Арцизькому районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області вбачається, що відповідно до книг реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) площею в умовних кадастрових гектарах, без визначення маж в натурі члена колишнього КСП «Іскра» на території Мирнопільської сільської ради Арцизького району Одеської області, сертифікат на право на земельну частку (пай) на ім`я [PERSON] не зареєстрований (а.с. 23). Що стосується спадкування та часу відкриття спадщини, [PERSON] помер [INFO] отже суд вважає за необхідне керуватися положеннями ЦК України 2003 року. Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно із ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у випадку відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно з п. 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року, його положення застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Таким чином, враховуючи, що у 1995 році відбулася передача земель КСП «Іскра», на підставі державного акту на право колективної власності на землю серії ОД-02-15 від 05.10.1995 року, суд вважає за необхідне при ухваленні даного рішення керуватися положеннями ЦК України 1963 року. Крім того, Пленум Верховного суду України в своїй постанові від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах спадкування», а саме в п. 11 роз`яснив, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 року , Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" та відповідні норми ЦК УРСР. У цьому разі слід ураховувати, що згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям урегульований Указом Президента України № 720/95 від 08.08.1995 року. Відповідно до пункту 2, 5 зазначеного Указу Президента України № 720/95 право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. Видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. Членами КСП були: постійні працівники - члени КСП, пенсіонери, які раніше працювали у КСП і залишились його членами, незалежно від місця їх проживання; особи, направлені на навчання особи, якщо вони залишилися членами КСП, військовослужбовці строкової служби, якщо вони теж залишилися членами КСП, жінки - члени КСП, які перебувають у відпустці у зв`язку з вагітністю або пологами чи по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також члени КСП, які займали виборні посади в органах державної влади або місцевого самоврядування, якщо збереження за ними членства в КСП передбачено його статутом. Право на земельну частку (пай) має особа, яка була членом КСП на час одержання акта на право колективної власності на землю, яка пізніше стала об`єктом розпаювання. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (пункт 17 розд. X "Перехідні положення" ЗК . Член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Згідно пунктів 16, 17 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України, громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Отже, Сертифікат на право на земельну частку (пай) посвідчує право громадян на відповідну частину земель сільськогосподарського призначення без виділу її в натурі (на місцевості). Державним актом на право власності на земельну ділянку, який видається після виділення власником земельних часток (паїв), посвідчується право власності на вже виділену землю, як об`єкт матеріального світу. Одночасно, суд звертає увагу на те, що Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ листом від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», а саме п. 3.1 роз`яснив, що умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. Згідно з п. 3.5 вказаного листа відповідно до ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, а також право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: - цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; - свідоцтвом про право на спадщину (ч. 1 і ч. 2 ст. 126 ЗК). Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: - ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; - виготовлення технічної документації на земельні ділянки; - визначення меж земельної ділянки в натурі; - погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами - одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; - реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу X «Перехідні положення» ЗК. Крім того, Пленум Верховного суду України в своїй постанові від 30.03.2008 року № 7 «Про судову практику у справах спадкування», а саме в п. 10 роз`яснив, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Судом у судовому засіданні було допитано у якості свідків [PERSON] який на час розпаювання земель КСП «Іскра» був головою Мирнопільської сільської ради Арцизького району Одеської області, який надав пояснення, що [PERSON] був виключений зі списку осіб які мають право на земельну частку (пай), у зв`язку з тим, що на час розпаювання земель КСП «Іскра», був засуджений до позбавлення волі. Крім того, свідок [PERSON] зазначив, що після звільнення приблизно в 1998-1999 р. [PERSON] звертався до нього щодо отримання земельної частки паю. Свідок [PERSON] який був головою КСП «Іскра», заначив, що [PERSON] , рішенням зборів КСП «Іскра» в 1994-1995 р. було виключено із членів господарства, у зв`язку з перебуванням у місцях позбавлення волі. Проте належних та допустимих доказів не надали щодо вказаного. Також судом встановлено, що позивачка [PERSON] у якої до шлюбу прізвище « [PERSON] » було внесено до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) КСП «Іскра», отже суд приходить до висновку, що позивачці було достеменно відомо про спірні правовідносини про паювання земель, переданих у колективну власність. Разом з тим, враховуючи, що спірні правовідносини виникли у 1995 році, правові підстави застосування строку позовної давності у цьому випадку регулюються ЦК УРСР. Згідно із статтею 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін (стаття 75 ЦК УРСР). Отже, за нормами статті 75 ЦК УРСР позовна давність підлягає обов`язковому застосуванню судом незалежно від позицій сторін спору. Відповідно до статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Відповідно до статті 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «дізналася» та «повинна була дізнатися», що містяться в статті 76 ЦК УРСР, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією висловленою в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-2469цс16. Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін . Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] до Арцизької районної державної адміністрації Одеської області, Мирнопільської сільської ради Арцизького району Одеської області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed