Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-08 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із зазначеним позовом, який обґрунтовує тим, що з 26 липня 2016 року перебуває з відповідачем [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, у період якого у них народилася дитина - син [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини у них фактично припинились, а сім'я існує формально, оскільки вони мають різні характери, різні погляди на життя, втратили почуття любові один до одного та взаєморозуміння, внаслідок чого подружніх стосунків не підтримують, не ведуть спільного господарства та примиритись не бажають. Малолітня дитина - син [PERSON] залишися проживати з позивачем, який займається його вихованням та розвитком, а відповідач, зі своєї сторони, проти цього не заперечує та між ними досягнуто спільної згоди щодо місця проживання дитини, а саме, щодо проживання їх сина з позивачем в м. Ужгород, де створено усі необхідні умови для його проживання та розвитку, і саме він займається вихованням та утриманням останнього. Відповідач ніде не працює, відповідно, утримувати сина не має можливості, а займатись його вихованням не бажає. Через неприязність відносин вважає, що примирення з відповідачем неможливе. З наведених підстав позивач просить розірвати шлюб, укладений з відповідачкою, оскільки такий існує формально, та залишити сина проживати разом з ним. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав повністю з наведених вище підстав та додатково пояснив, що на даний час вони з відповідачем продовжують проживати окремо: він проживає в [ADDRESS] разом з їх малолітнім сином, а відповідач проживає окремо. Оскільки взаєморозуміння у стосунках між ними втрачене, просив не надавати їм термін на примирення, так як воно є недоцільним. Вказав, що він працює та в повному обсязі забезпечує дитину усім необхідним для її розвитку та виховання. У той період, коли він перебуває на роботі, вихованням та доглядом за дитиною займаються його батьки, які не заперечують проти цього. Вважає, що дитина має до нього більшу прихильність, аніж до відповідача. Просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач відзив на позовну заяву не подала, в судовому засіданні, викладені позивачем доводи та вимоги визнала повністю та пояснила, що між нею та її чоловіком дійсно втрачене взаєморозуміння, вони дуже часто конфліктують, проживають окремо, внаслідок чого їх сімейні стосунки фактично припинились, тому також вважає недоцільним надавати їм термін для примирення. Дитина, з того часу як вони проживають окремо, залишилась проживати разом з позивачем, оскільки в останнього створені належні умови для проживання їх сина, виховання та забезпечення, а сама ж вона ніде не працює та можливості утримувати дитину не має. Вважає, що прихильність дитини, як до позивача, так і до неї однакова. Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - органу Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради, в судове засідання не з'явився, подав на адресу суду заяву, в якій просить розглядати дану справу та вирішити питання про місце проживання малолітньої дитини без його участі. На виконання ухвали суду надали в судове засідання висновок ООП Ужгородського міськвиконкому від 08.11.2018 № 547/34-34 про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком. Суд, заслухавши пояснення сторін, третьої особи, дослідивши зібрані у справі докази, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини пред'явлення позову, взявши до уваги обставини життя подружжя, а саме: категоричне заперечення сторонами можливості примирення, наявність малолітньої дитини, її вік, те, що сторони проживають окремо, фактичні обставини справи, доходить висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Як вбачається з свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого 26.07.2016 року Ужгородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, сторони уклали шлюб 26.07.2016 року, про що зроблено відповідний актовий запис за № 379. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 23.02.3027, від шлюбу сторони мають спільну малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO] Як встановлено з пояснень сторін, та підтверджується матеріалами справи, позивач та відповідач проживають окремо. Так, позивач фактично проживає без реєстрації за адресою [ADDRESS] разом із сином, а відповідач проживає окремо від них. Частиною 1 статті 110 СК України передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до вимог ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Згідно ч. 3, ч. 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що сторони проживають окремо та наміру на збереження, укладеного шлюбу не мають, що в своїй сукупності свідчить про неможливість збереження сім'ї, оскільки подальше їх спільне життя, як подружжя, та існування шлюбу суперечитиме їх інтересам, а також інтересам їх малолітньої дитини, що має суттєве значення, а тому шлюб слід розірвати. Частиною 4 статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. За змістом ч.1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Як слідує зі змісту ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Матеріали справи вказують на відсутність укладеного між сторонами, які проживають окремо, договору про визначення місця проживання їх спільної малолітньої дитини. Як стверджено сторонами та це доводиться висновком виконавчого комітету Ужгородської міської ради, як органу опіки та піклування, від 08.11.2018 року за № 574/34-34, малолітній син сторін проживає разом з батьком - позивачем [PERSON], за адресою: [ADDRESS], у квартирі, де наявні усі зручності, сучасні меблі, в тому числі, і дитячі, побутова техніка, для дитини створені умови для нормального розвитку, в дитини є своя кімната, стосунки між дитиною і батьком доброзичливі, традиційні, дитина любляче ставиться до батька. Питання щодо визначення місця проживання малолітньої дитини розглядалось на засіданні комісії та за встановлених обставин, думки обох батьків, орган опіки та піклування не знайшов підстав заперечувати проти проживання малолітньої дитини з її батьком - позивачем у справі, та висновком встановлено, що доцільним буде визначити місце проживання дитини з батьком - позивачем у справі. З письмових доказів слідує, що позивач є матеріально забезпеченим, проходить військову службу, за місцем роботи характеризується виключно з позитивної сторони, його середньомісячний дохід у 2018 році складає близько 21 650 грн. З вищевказаного висновку органу опіки та піклування від 08.11.2018 року встановлено, що малолітній син [PERSON] проживає разом з батьком, При вирішенні питань, що торкаються дітей, згідно ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, суд має виходити з принципу максимального забезпечення інтересів дитини, її захисту і забезпечення турботи про неї. При вирішенні такого спору суди повинні виходити не з формальних міркувань, а з фактичних інтересів дітей та умов їх нормального виховання. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Поняття "розлучення" не співпадає з поняттям "визначення місця проживання", оскільки мати дитини, у разі визначення місця проживання дитини з батьком, не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботи відносно дитини та участі у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або ж за судовим рішенням. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом із батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. Та обставина, що позивач має можливість утримувати сина та підтримувати належні умови його виховання і розвитку підтверджується як поясненнями сторін в судовому засіданні так і матеріалами справи, в тому числі, і характеристикою позивача з місця роботи, довідкою про доходи з місця роботи та висновком органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому від 08.11.2018 року за № 547/34-34. Отже, з урахуванням пріоритетності прав та інтересів дитини, а не стосунків батьків, виконання сторонами своїх батьківських обов'язків, віку дитини, її прихильності до кожного з батьків, можливості батьків щодо створення найліпших умов для виховання, суд, за встановлених обставин, вважає, що саме батько малолітньої дитини створює належні умови для її повноцінного виховання та розвитку, дбає про дитину в належний спосіб. Крім цього, при вирішенні зазначеної вимоги позивача, суд враховує позицію відповідача, яка визнала і погодилась із заявленими позивачем позовними вимогами, а також те, що орган опіки та піклування Ужгородського виконкому надав висновок про доцільність визначення місця проживання спільної дитини сторін з позивачем. Таким чином, враховуючи інтереси дитини, ставлення батька до виконання своїх батьківських обов'язків, взаємну прихильність батька та дитини, те, що позивач, як люблячий батько опікується сином, створює належні умови для його повноцінного розвитку та виховання, має для цього можливості, а також з огляду на те, що суд дійшов висновку про розірвання шлюбу, укладеного сторонами, тому, виходячи виключно з інтересів малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], вважає за доцільне визначити місцем проживання останнього - місце проживання його батька - позивача [PERSON], врахувавши ту обставину, що зареєстроване його місце проживання: [ADDRESS], фактичне місце проживання: [ADDRESS]. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд вважає, що ці витрати мають бути у повному обсязі покладені на відповідача.

Outcome: approved