Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

26.12.2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить звернути стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки № PCNL-500/157/2005, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Плигіною Ж.О. та зареєстрованим в реєстрі під № 7355, а саме : трикімнатну квартиру [NUMBER] загальною площею 65,8 кВ.м., що розташована за адресою: [ADDRESS], 2/3 якої належить на праві приватної власності [PERSON] та [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло № 3-20103, а 1/3 - [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, шляхом продажу цього майна на публічних торгах за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна на рівні не нижче звичайних ринкових цін з метою задоволення вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в загальній сумі 749 662, 55 гривень, яка складається з боргу за тілом кредиту у розмірі 643 232, 68 гривень та боргу за процентами у розмірі 106 429, 86 гривень. Стягнути з відповідача судові витрати. Свої вимоги мотивував тим, що 01 вересня 2005 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ЗАТ «ОТП Банк», який змінив форму власності на Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» було укладено Кредитний договір № CNL- 500/157/2005 відповідно до умов якого Позивальникові було надано Кредит в розмірі 39 900 дол. США. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Банком та [PERSON], [PERSON] було укладено іпотечний договір, згідно з яким в іпотеку Банкук було передано трикімнатну квартиру [NUMBER] загальною площею 65,8 кв.м., що розташована за адресою [ADDRESS]. В свою чергу, 26.11.2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено Договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором. Через неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.10.2014 року стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 28 329, 70 дол. США, що за курсом НБУ складало 332 201, 81 гривень. Позивач стверджує, що на теперішній час зазначене рішення не виконане ні в добровільному, ні в примусовому порядку, заборгованість відповідача за кредитним договором залишається не погашеною в повному обсязі, що і стало підставою, для звернення до суду з даним позовом В ході розгляду справи відповідач [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», в якому просить визнати припиненим Договір іпотеки № PCNL-500/157/2005 від 06 вересня 2005 року, що укладений між АКБ «Райффайзенбанк України» та [PERSON] за Кредитним договором № CNL - 500/157/2005 від 01 вересня 2005 року про надання кредитних коштів у сумі 39 900 доларів США . В обґрунтування своїх вимог посилається на положення статті 559 ЦПК України. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 06.04.2017 року вказані позови були об'єднані в одне провадження. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. У судовому засіданні представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» - [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, у задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у задоволенні первісного позову просила відмовити, вимоги за зустрічним позовом підтримала. Відповідач [PERSON] у задоволенні первісного позову просив відмовити, вимоги за зустрічним позовом залишив на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши доводи сторін, вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» підлягають задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного. Правовідносини між сторонами врегульовані Цивільним Кодексом України, зобов'язаннями щодо кредитного договору. В судовому засіданні встановлено, що 01 вересня 2005 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ЗАТ «ОТП Банк», який змінив форму власності на Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» було укладено Кредитний договір № CNL- 500/157/2005 відповідно до умов якого Позивальникові було надано Кредит в розмірі 39 900 дол. США. Згідно п. 1.1. Частини № 2 Кредитного договору, Позичальник зобов'язаний своєчасно повернути суму отриманого Кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування Кредитом і виконати всі інші зобов'язання, як вони визначені у Кредитному договорі. Порядок виконання Боргових зобов'язань за Кредитним договором встановлений пунктом 1.5. (з підпунктами) Частини № 2 Кредитного договору. Зокрема, відповідно до підпункту 1.5.1. Частини № 2 Кредитного договору, погашення відповідної частини Кредиту здійснюється Позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у Графіку повернення Кредиту та сплати процентів (Додаток № 1 до Кредитного договору), шляхом внесення готівки в касу Банку або безготівковим перерахуванням на Поточний рахунок (№ 26201101564891). Нараховані в порядку, передбаченому Кредитним договором, проценти сплачуються Позичальником одночасно з погашенням відповідної частини Кредиту в строк, передбачений в Графіку повернення Кредиту та сплати процентів. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.І ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до 4.2. ст.1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Відповідно до ч.І ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умова, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Банком та [PERSON], [PERSON] було укладено іпотечний договір №PCNL-500/157/2005, що був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Плигіною Ж.О., та зареєстрований в реєстрі під номером 7355. Відповідно до умов даного договору Банку в іпотеку було передано трикімнатну квартиру [NUMBER] загальною площею 65,8 кв.м., що розташована за адресою [ADDRESS], 2/3 якої належать на праві приватної власності [PERSON] та [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло № 3-20103, а 1/3 частина належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Відповідно до ч.3 ст. 1 ЗУ «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотеко держатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. 26.11.2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено Договір про відступлення права вимоги за Іпотечним договором № PCNL-500/157/2005, що був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Плигіною Ж.О., та зареєстрований в реєстрі під номером 7355. Підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частина друга стаття 11 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні не вимагає згоди боржників. Банк повністю виконав взяті на себе Кредитним договором зобов'язання щодо надання [PERSON] кредиту в обсягах, встановлених договором. Як стверджує Позивач, Відповідач свої зобов'язання по кредитному договору виконував неналежно, систематично порушував строки по сплаті платежів в рахунок погашення кредиту, нарахованих за користування кредитом та відсотках, у зв'язку з чим в 2011 році Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.10.2014 року, яке набрало законної сили 03.11.2014 року по справі № 2-3983/11 було стягнуто з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № CNL- 500/157/2005 від 01 вересня 2005 року у розмірі 332 201, 81 гривень, що становило 28 320, 7 дол. США. Однак, на теперішній час зазначене рішення не виконане ні в добровільному, ні в примусовому порядку, заборгованість відповідача за кредитним договором залишається не погашеною в повному обсязі. Відповідно до ст. 7, п. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. У разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. З ст. 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя. Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення, в якій зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання не менш, ніж у тридцятиденний строк та попередження про стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Стаття 39 ЗУ «Про іпотеку» закріплює, що уразі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Суд звертає увагу на те, що позивачем було вжито усіх можливих та доступних заходів щодо відповідача для досудового врегулювання проблеми, однак це не призвело до повного погашення боргу. Відповідно до ст. 41 Закону України «Про іпотеку», реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження". Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконано у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає стягненню у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу , якщо інший порядок не встановлений договором або законом. Згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року, у зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. Також у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, доходить до висновку про те, що в справі міститься достатньо доказів для ухвалення рішення про задоволення позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки. Також у відповідності зі ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, з відповідача на користь позивача також необхідно стягнути сплачений при подані позовної заяви до суду судовий збір у розмірі 1218 гривень. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою (пеня, штрафи), порукою, гарантією, заставою, тощо, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання Відповідно до ч.1 ст. 575 ЦПК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи Статтями 6, 627 Цивільного Кодексу України від 16.01.2003 року передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст. 628 ЦК України. Згідно з частиною 1 статті 638 та частиною 1 статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. На підставі частини 2 статті 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії Іпотечний договір оформлений згідно вимог цивільного законодавства, скріплений підписами працівника Банку та печатками з однієї сторони і підписами Позивача з іншої, що є безперечним підтвердженням досягнення згоди з усіх істотних умов договору та його укладення. Слід зазначити, що підставою для припинення спірного Іпотечного договору № PCNL-500/157/2005 від 06 вересня 2005 року Позивач посилається на норми статті 559 ЦК України. Однак, суд зазначає, що посилання на вказану норму є помилковим, оскільки стаття 559 ЦК України регламентує підстави припинення поруки, так: порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов'язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем. Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. Оскільки між сторонами було укладено саме Договір іпотеки, а від так, до вказаного договору підлягають застосування норми які регулюють вказані правовідносини. Законом України «Про іпотеку» визначено перелік підстав з яких договір іпотеки вважається припиненим, він є вичерпним. Так статтею 3 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання. Частиною 2 та 5 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотеко держателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно ст. 17 ЗУ «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених законом. Тому на підставі ст. 17 ЗУ «Про іпотеку» суд встановив, що відсутня жодна із наведених цією статтею обставин для припинення спірного Іпотечного договору № PCNL-500/157/2005 від 06 вересня 2005 року. Більш того суд зазначає, що в пункті 9.1 Іпотечного договору сторони домовились, що цей договір набирає чинності з дня його нотаріального посвідчення та діє до виконання Боргових зобов'язань в повному обсязі в повному обсязі та зобов'язань Іпотекодавців за цим Договором. У частині 1 ст. 575 ЦК України іпотека визначена, як окремий вид застави нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Статтею 593 ЦК України передбачено підстави припинення права застави, що цілком кореспондуються із положеннями статей 3,17 Закону України «Про іпотеку». Положення щодо припинення зобов'язань містяться в главі 50 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином (ст. 559 ЦК України), переданням відступного (ст. 600 ЦК України), зарахуванням (ст. 601 ЦК України), за домовленістю сторін (новація) (ст. 604 ЦК України), прощенням боргу (ст. 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (ст. 606 ЦК України), неможливістю його виконання (ст. 607 ЦК України), смертю фізичної особи (ст. 608 ЦК України), ліквідацією юридичної особи (ст. 609 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 653 ЦК України, підставою припинення зобов'язання є розірвання договору. Суду не надано доказів того, що основне зобов'язання, станом на момент розгляду даної справи, у встановленому законом порядку припинено, предмет іпотеки не реалізовано, іпотечний договір судом недійсним не визнавався, інших підстав, передбачених Законом України «Про іпотеку» за яких іпотечний договір від 06 вересня 2005 року може бути визнаний припиненим, судом також не встановлено. А відтак, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання припиненою іпотеки по Договору іпотеки від 06 вересня 2005 року, укладеного між Акціонерним Комерційним банком «Райффайзенбанк України», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» та громадянами [PERSON] і [PERSON] та вважає, що у задоволенні позову в необхідно відмовити, через його безпідставність. При поданні позовної заяви та протягом розгляду цивільної справи позивач не скористалась своїм процесуальним правом та не надала до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування. Розглядаючи справу по суті суд бере до уваги, що позивач з клопотаннями про витребування та забезпечення доказів до суду не зверталась, у зв'язку з чим, враховуючи диспозитивність процесу, справа розглядається за наявними у ній документами. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 Цивільного процесуального кодексу України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У зв'язку з вищевикладеним, на підставі повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з'ясування фактичних обставин, оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] задоволенню не підлягають, через те, що позивачем не вірно обраний спосіб захисту свого права звертаючись до суду з даним позовом. Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України суд захищає порушене право особи у спосіб, встановлений законом На підставі викладеного,

Outcome: approved