Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

20.10.2017 позивач звернулась до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з даним позовом (а.с.1-2). Позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що 17.01.2017 у м. Дніпро, відповідач керуючи транспортним засобом здійснив наїзд на позивача. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивачу було заподіяно тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми та струсу головного мозку. За висновками перевірки проведеної ЄО ДВП ГУНП в Дніпропетровській області причиною ДТП стало порушення відповідачем вимог п. 10.9 ПДР України. Після отримання зазначених травм позивач перебувала на стаціонарному лікуванні, витрати на ліки склали 3063,06 грн. Крім того, зазначені обставини призвели до порушення звичайного способу життя, негативного впливу на стан здоровя, моральних страждань, в звязку із чим позивач вважала, що їй була спричинена моральна шкода, розмір якої остання визначила у сумі 20000,00 грн. та просила стягнути разом із матеріальними витратами. Позивач у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі просила задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, при цьому зазначила, не може пояснити визначений нею розмір завданої моральної шкоди у сумі 20000,00 грн. Відповідач в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає судові підстави для застосування положень ч. 4 ст. 169, ст.ст. 224, 225 ЦПК України. Вислухавши позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12.04.2017 [PERSON] було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП і піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн. (а.с.15). Даним рішенням, також, було встановлено, що [PERSON] порушив вимоги п. 10.9 ПДР України. Під час ДТП транспортний засіб отримав механічні ушкодження, пішохід [PERSON] отримала тілесні ушкодження. У судовому засіданні [PERSON] вину визнав у повному обсязі (а.с.15). Згідно виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 66517 [PERSON] встановлено діагноз: закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, забій обох колінних, лівого кульшового суглобу. Зі слів госпіталізованої - збита автомобілем (а.с.3). Відповідно до долучених квитанцій вартість ліків, придбаних позивачем під час лікування наслідків даної ДТП склала 3063,06 грн. (а.с.4-6). Згідно висновку судмедексперта [PERSON] за своїм характером виявлені тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, що зумовили короткочасний розлад здоров'я понад 6 діб (а.с.26). Дані правовідносини регулюються Цивільним кодексом України. Відповідно до ч. 1\~ст. 22 ЦК України\~особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно\~ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частина 1\~ст. 1187 ЦК України\~зокрема встановлює, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Разом з тим, згідно з ч. 5\~ст. 1187 ЦК України\~особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Пунктом 4 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» також визначено, що відповідно до частини четвертої\~статті 61 ЦПК України,\~постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Як свідчать матеріали справи дії відповідача не відповідали вимогам п. 10.9\~ПДР\~України та знаходились в причинному зв'язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди, в зв'язку із чим, позивачу було завдано легкі тілесні ушкодження. Таким чином, суд приходить до висновку, що витрати позивача пов'язані із лікуванням спричинених ушкоджень підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі на користь позивача. Як зазначено в\~ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до\~Постанови № 4 від 31.03.95 Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв?язку з ушкодженням здоров?я, у порушенні нормальних життєвих зв?язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При вирішенні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд вважає твердження позивача про спричинення їй моральної шкоди обґрунтованими, оскільки позивач дійсно отримала моральні страждання внаслідок спричинення їй легких тілесних ушкоджень, проте розмір спричиненої моральної шкоди завищений та не підтверджений жодним належним та допустимим доказом в частині необхідності здійснення громадської роботи перебуваючи на посаді голови квартального комітету та зайняття відповідної посади, доказів порушення нормальних життєвих зв?язків позивача, а тому позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Отже, суд оцінює моральну шкоду спричинену позивачу у розмірі 3000, 00 грн. Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом. Водночас, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини\~справи,\~які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, мав право скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але з відповідними клопотаннями позивач до суду не зверталися. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно з п. 6 Постанови Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 14 при ухваленні рішення, суд відповідно до\~ст. 212 ЦПК\~оцінює докази з урахуванням вимог статей\~58\~та\~59 ЦПК\~про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоровя підлягають задоволенню частково. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, згідно ст. 5 ЗУ "Про судовий збір", судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави у розмірі встановленому ст. 4 ЗУ "Про судовий збір". На підставі викладеного та

Outcome: partial