Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

[PERSON] у 21 травня 2020 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із позовною заявою до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, а саме квартиру, загальною площею 70,8 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1221007251101. Позовні вимоги\~обґрунтовані тим,\~що у\~період з\~12\~грудня 2008\~року по\~03\~червня 2020\~року [PERSON] перебував\~у шлюбі\~із [PERSON] .\~Позивач зазначає,\~що за\~період шлюбу\~позивачем за\~особисті грошові\~кошти на підставі договору №1-5-11/16 купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна від 20.01.2014 року та договору №П-15/АК купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна від 25.03.2015 року було придбано: - квартиру, загальною площею 70,8 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1221007251101; - машиномісце, що розташоване у житловому комплексі із вбудовано-прибудованими, торгівельно-адміністративними, спортивно-оздоровчими приміщеннями і підземним паркінгом «Сімнадцята Жемчужина» за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1226192651101. Ухвалою суду від 26 травня 2020 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху у зв`язку з тим, що надані позивачем докази не відповідають вимогам, встановленим ч. 2, 4, 5 ст. 95 ЦПК України, оскільки не засвідчені в установленому законом порядку. 20 липня 2020 року позивачем надано заяву про усунення недоліків у позовні заяві та уточнену позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, а саме квартиру, загальною площею 70,8 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1221007251101; машиномісце, що розташоване у житловому комплексі із вбудовано-прибудованими, торгівельно-адміністративними, спортивно-оздоровчими приміщеннями і підземним паркінгом «Сімнадцята Жемчужина» за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1226192651101; легковий автомобіль марки: SSANG YONG модель: ACTYON, чорного кольору, 2008 року випуску, номер кузова № [NUMBER] , державний номер [NUMBER] . Позивачем надано докази працевлаштування до укладення шлюбу із відповідачкою та отримання грошових коштів у сумі 50\~400 доларів США у період з 11 лютого 2006 року по 02 жовтня 2008 року під час праці на посаді третього механіка на борту суден TC «Sea Pride II», TC «Gulf Succes», TC «Splendoor». Працюючи на судні TC «Sea Pride II» у період з 11 лютого 2006 року по 25 липня 2007 року позивач заробив 8\~400 доларів США, працюючи на судні TC «Gulf Succes» у період з 25 липня 2006 року по 11 квітня 2007 року позивач заробив 14\~000 доларів США, працюючи на судні TC «Splendoor» у період з 07 вересня 2007 року по 02 жовтня 2008 року позивач заробив 28\~000 доларів США. Крім того, позивач зазначає, що отримував грошову допомогу від свого брата. Вартість квартири та машиномісця оплачувались позивачем, що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру. З огляду на зазначені обставини, позивач просить суд визнати спірне майно особистою приватною власністю. Ухвалою суду від 11 серпня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Відповідачем надані заперечення проти позову, письмові пояснення, а також відзив на уточнену позовну заяву від 11.09.20 р. в яких зазначено що відповідач не погоджується з позовною заявою, вважає спірне майно спільною сумісною власністю подружжя в порядку ст. 60 Сімейного кодексу України, просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. У підготовче судове засідання , призначене на 04.11.2020 року сторони не з`явились, про дату, час та місце повідомлялись належним чином у встановленому законом порядку, представник позивача надав заяву про розгляд справи у його відсутності. Ухвалою суду від 04 листопада 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання 01 грудня 2020 року з`явився представник позивача, позовну заяву підтримав у повному обсязі. У судове засідання 03 лютого 2021 року з`явився представник позивача та відповідач, представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, просив їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні частково визнав позов на Ѕ машиномісця та автомобіля, просив відмовити в задоволені решти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. У судове засідання 18 березня 2021 року сторони не з`явились, повідомлялись належним чином. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України, у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи. У період з 24 березня по 02 квітня 2021 року суддя [PERSON] перебував на лікарняному. У зв`язку з цим, датою складання цього судового рішення є 05.04.2021 року. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 12 грудня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб. 03 червня 2020 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси у справі №523/17890/19 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. У період до укладання шлюбу, а саме з 11 лютого 2006 року по 02 жовтня 2008 року [PERSON] було укладено договір з компанією «Фал Шиппінг Компані ЛТД», відповідно до якого позивач працював на посаді третього механіка на борту суден TC «Sea Pride II», TC «Gulf Succes», TC «Splendoor». «Фал Шиппінг Компані ЛТД» надано довідку, відповідно до якої працюючи на судні TC «Sea Pride II» у період з 11 лютого 2006 року по 25 липня 2007 року позивач заробив 8\~400 доларів США, працюючи на судні TC «Gulf Succes» у період з 25 липня 2006 року по 11 квітня 2007 року позивач заробив 14\~000 доларів США, працюючи на судні TC «Splendoor» у період з 07 вересня 2007 року по 02 жовтня 2008 року позивач заробив 28\~000 доларів США. Таким чином, [PERSON] до шлюбу отримав особисті грошові кошти у сумі 50\~400 доларів США. Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які їй, йому належали особисто. 13 квітня 2013 року на ім`я [PERSON] було придбано автомобіль марки: SSANG YONG модель: ACTYON, чорного кольору, 1998 року випуску, номер кузова № [NUMBER] , державний номер [NUMBER] . 20 січня 2014 року [PERSON] було укладено договір №1-5-11/16 купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна на квартиру, загальною площею 70,8 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п.5.2. договору №1-5-11/16 купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна сума договору складає 657\~041,59 грн. 25 березня 2015 року [PERSON] було укладено договір №П-15/АК купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна на машиномісце, що розташоване у житловому комплексі із вбудовано-прибудованими, торгівельно-адміністративними, спортивно-оздоровчими приміщеннями і підземним паркінгом «Сімнадцята Жемчужина» за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п.5.2. договору №П-15/АК купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна сума договору складає 348\~716,10 грн. 10 квітня 2017 року за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру, загальною площею 70,8 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1221007251101. 14 квітня 2017 року за [PERSON] зареєстровано право власності на машиномісце, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1226192651101. 25 жовтня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб по шаріату, зареєстрований Духовним управлінням мусульман України Мусульманської громади м. Одеси. Відповідно до довідки від 22.11.19 р. за вих.№22/11 в квартирі, за адресою: [ADDRESS] , проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . 15 жовтня 2020 року [PERSON] надано нотаріально посвідчену заяву, в якій останній повідомляє, що 01 лютого 2008 року їм було передано у дар троюрідному братові [PERSON] грошові кошти у розмірі 15\~000 доларів США. Також, до суду надано копію розписки від 01.02.2008 року на підтвердження факту передачі у дар грошових коштів від [PERSON] до [PERSON] . Спірне майно, а саме квартира, загальною площею 70,8 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] ; машиномісце, що розташоване за адресою: [ADDRESS] ,; легковий автомобіль марки: SSANG YONG модель: ACTYON, чорного кольору, 1998 року випуску, номер кузова № [NUMBER] , державний номер [NUMBER] сторонами були придбані у період шлюбу. У судовому засідання відповідач визнала позовні вимоги в частині визнання особистою приватною власністю [PERSON] Ѕ машиномісця, що розташоване у житловому комплексі із вбудовано-прибудованими, торгівельно-адміністративними, спортивно-оздоровчими приміщеннями і підземним паркінгом «Сімнадцята Жемчужина» за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1226192651101, а також Ѕ легкового автомобіля марки SSANG YONG модель ACTYON чорного кольору 2008 року випуску, номер кузова № [NUMBER] , державний номер [NUMBER] . Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17. Крім того, у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі N 6-843цс17 також зроблено висновок, що тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Між сторонами виникли сімейні правовідносини щодо розподілу спільного майна подружжя. За правилами частини 1 статті 11 ЦК України, частини 1 статті 15 ЦК України, частини 1 статті 16 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог частини 1статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини 1статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України. За приписами ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. При цьому, Верховний Суд роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Саме про таке застосування норм статей 57,60 Сімейного кодексу Українизазначено у постановах Верховного Суду від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, тощо. Стаття 57 СК України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. В обґрунтування позову позивачем зазначено, що вищезазначені квартира, машиномісце та легковий автомобіль є його особистою власністю, придбані за його особисті кошти, отримані до укладення шлюбу. При цьому, [PERSON] доведено належними та допустимими доказами, як це передбачено ст. 81 ЦПК України і є його процесуальним обов`язком, що спірні квартира, машиномісце та легковий автомобіль придбані саме за його особисті кошти, зокрема документи на підтвердження отримання заробітної плати до шлюбу, заяву [PERSON] та копію розписки від 01.02.2008 р. Слід зазначити, що відповідачем не надано до суду доказів протилежного. Судом встановлено, що спірне нерухоме майно було придбано під час перебування сторін у шлюбі, проте грошові кошти, за які воно було придбано, належали особисто позивачу так як були отримані ним до шлюбу у якості заробітної плати та в дар від троюрідного брата [PERSON] . За наведених та встановлених обставин, оскільки судом не здобуто належних і допустимих доказів про належність зазначеного майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, заявлені вимоги є обґрунтованими. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги часткове визнання позову відповідачем, позовні вимоги підлягають задоволенню. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1 - 4 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (рішення Конституційного Суду України у справі №1-12/2003 від30.01.03 р.) На основі всебічно з`ясованих обставин, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовної заяви. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до матеріалів справи позивачем при подачі позову було понесені судові витрати у сумі 10\~510,00 грн., що підтверджується квитанцією №153410043 від 16 липня 2020 року, у зв`язку з чим зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved