Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, шляхом направлення 13.11.2020 позовної заяви поштою, яка надійшла до суду 17.11.2020. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 23.10.1999 по 27.11.2009 батьки позивача перебували в зареєстрованому шлюбі. Відповідач являється батьком позивача. Позивач зазначила, що на даний час вона навчається на денній формі навчання на першому курсі у Військовому інституті танкових військ Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут», не працює, оскільки навчається на денній формі. Після досягнення повноліття повне матеріальне забезпечення та оплату витрат пов`язаних із навчанням позивача здійснює її матір [PERSON] . Позивач вказала, що потребує матеріальної підтримки, оскільки мати не може повністю утримувати її навчання. Позивачу невідомо чи відповідач офіційно працює, а також невідомий його середньомісячний заробіток. У зв`язку з наведеним, посилаючись на ст.ст. 185, 199-200 Сімейного кодексу України (далі - СК України), позивач просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на навчання у розмірі ј частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дати подачі позову і до закінчення навчання чи до досягнення нею двадцятитрьохрічного віку. Ухвалою суду від 19.11.2020 позовна заява була залишена без руху, оскільки подана з порушенням вимог ст. 177 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 27.11.2020 позивач усунула недоліки позовної заяви, після чого ухвалою суду від 30.11.2020 в даній справі відкрито провадження, визначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача [PERSON] та призначено проведення судового засідання для розгляду справи по суті. Позивач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, відповідно до ст.ст. 128, 130 ЦПК України, що підтверджується поданою до суду заявою, в якій просить справу розглядати в її відсутність, задовольнити позовні вимоги, зазначила, що не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с. 48). Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, відповідно до ст.ст. 128, 130 ЦПК України, що підтверджується повідомленням про вручення 09.12.2020 рекомендованого листа з судовою повісткою (а.с. 44), заяви про розгляд справи за його відсутності чи відкладення розгляду справи або відзив на позов до суду не подавав. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином, відповідно до ст.ст. 128, 130 ЦПК України, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого листа з судовою повісткою (а.с. 50); подала до суду заяву, в якій просить справу розглядати в її відсутність, зазначила, що проти задоволення позовні вимоги та заочного розгляду справи не заперечує (а.с. 46). За відсутності заперечень позивача про ухвалення заочного рішення, враховуючи належне повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання, який не з`явився в судове засідання не повідомивши про причини неявки та не подав до суду відзив на позов, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи норми ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання учасників справи не перешкоджає розгляду справи по суті, оскільки вони належним чином повідомлені про дату, час і місце засідання, тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін і ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що відповідач є батьком [PERSON] , [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 14.02.2001 Грузькою сільською радою Голованівського району Кіровоградської області (а.с. 26). Як вбачається з довідки №1223, виданої 06.10.2020 Військовим інститутом танкових військ Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут», [PERSON] навчається в цьому інституті на 1-ому курсі денної форми навчання та знаходиться на повному державному забезпеченні та казарменому положенні з 19 серпня 2020 року по червень 2024 року (а.с. 4). Згідно зі ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. За нормами ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. При цьому, ні мінімального, ні максимального розміру аліментів на повнолітню дитину СК України не встановлює. Аналіз зазначеної норми дає підстави дійти до висновку, що обоє батьків зобов`язані утримувати своїх дітей, якщо останні продовжують навчання, у разі можливості надавати таку допомогу, і така допомога може надаватись як у твердій грошовій сумі так і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ст. 201 СК України, до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу. Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови №3 від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз`яснив судам, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, виникає за сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба в зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Відповідно до ч. 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що дочка сторін (позивач по справі) після досягнення повноліття продовжує навчання, відповідач добровільно допомогу на навчання повнолітній дочці не надає, в той же час позивачем не надано докази на підтвердження того, що відповідач має можливість надавати допомогу на навчання дочки, а тому позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання дочки на навчання задоволенню не підлягають. Більше того, в позовній заяві позивач вказує на те, що їй не відомо про те, чи працює відповідач та невідомо його заробіток. З наведених підстав, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", від сплати судового збору звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог (ч. 6 ст. 141 ЦПК України). Враховуюче те, що позивача звільнено від сплати судового збору, судові витрати в сумі 840 грн. 80 коп. мають бути компенсовані за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Підстави для допущення до негайного виконання судового рішення та для скасування заходів забезпечення позову відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed