Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-26 00:00:00

24.02.2015 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини. Свої вимоги мотивує тим, що у шлюбі вони з відповідачкою перебувають з 02.07.2007 року, від спільного подружнього життя у них народилася донька [PERSON], [INFO]. Стверджує, що сімейне життя у них з відповідачем не склалося. Наголошує на тому, що вони втратили почуття взаємної поваги та любові, їх шлюб набув формального характеру, а примирення вважає неможливим, просить шлюб розірвати. Також вказує, що вони з відповідачкою дійшли згоди, що після розірвання шлюбу їхня малолітня донька залишиться проживати із позивачем. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, не повідомив суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлені, однак подав заяву про розгляд справи у його відсутності. позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, не повідомила суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена, однак подала заяву про розгляд справи у її відсутності. позовні вимоги визнає у повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 02.07.2007 року, зареєстрованому в Стоянівській сільській раді Радехівського району Львівської області, що підтверджено Свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 02.07.2007 року. Від шлюбу у сторін народилася донька, [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER], виданим виконавчим комітетом Сороки-Львівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу є однією з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. У відповідності із ст. 110 ч. 1 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред'явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом і наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберегти шлюб з відповідачкою. У відповідності із положеннями ст. 112 ч. 2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Приймаючи до уваги пояснення сторін відсутність згоди позивача на примирення, суд вважає що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, в наслідок чого позов в частині вимог про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1989 року і яка набула чинності для України з 27 вересня 1991 року передбачено, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини від 20 листопада 1959 року, малолітня дитина не повинна крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою з матір'ю. Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що судом не встановлено підстав для визначення місця проживання дитини з батьком, а тому в тій частині позовних вимог слід відмовити.

Outcome: partial