Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-30 00:00:00

30 березня 2016 року позивач звернувся у суд з позовом до комунальної медичної установи «Міська лікарня №2», [PERSON], третя особа первинна проф-спілкова організація КМУ «Міська лікарня № 2», про поновлення на роботі, стягнення сере-дньої заробітної плати за час вимушеного прогулу і моральної шкоди. Свій позов обґрунтовує тим, що з 4 серпня 2015 року знаходився у трудових від-носинах з відповідачем, де працював завідуючим урологічного відділення комунальної ме-дичної установи «Міська лікарня №2» м. Краматорська. Наказом №104-В від 14 березня 2016 року позивач був звільнений з роботи за пу-нктом 3 частини 1 статті 40 КЗпП України за систематичне невиконання посадових обов'язків. Звільненню з роботи передувало притягнення позивача до дисциплінарної відпо-відальності у виді догани згідно із наказом №98-В від 3 березня 2016 року. 16 лютого 2016 року адміністрацією лікарні було видано наказ №87-В про прове-дення службового розслідування щодо лікування хворого [PERSON], оперативне втру-чання якого проводилось позивачем 1 грудня 2015 року. За результатами службового розслідування позивач був звільнений з роботи. [PERSON] вважає своє звільнення з роботи незаконним, оскільки воно було проведено із порушенням норм трудового законодавства. Просив поновити його на роботі, стягнути на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу. Звільнення з роботи порушило його законні права на працю, що призвело до мо-ральних страждань, втрати нормальних життєвих стосунків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації особистого життя. Розмір моральної шкоди позивач оцінює у 10 000 гривень, які він просить стягну-ти з відповідача комунальної медичної установи «Міська лікарня №2». Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 19 липня 2016 ро-ку у задоволенні позову було відмовлено. Не погодившись із рішеннями суду, позивач приніс апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і постановити нове рішення, яким задовольнити його позов через порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а саме: - суд першої інстанції не врахував, що у відповідності до пункту 3 частини 1 стат-ті 40 КЗпП України підставою для звільнення може бути лише безпосередньо порушення трудової дисципліни чи невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покла-дених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, за наявності застосованого і такого, що втратило юридичну силу за давністю або не знятого за-ходу дисциплінарного чи громадського стягнення, а не фактична наявність сукупності засто-сованих заходів дисциплінарного стягнення. Під час розгляду справи в апеляційній інстанції позивач підтримав доводи апеля-ційної скарги і просив її задовольнити. Представник комунальної медичної установи «Міська лікарня №2», Савинков Ві-талій Вікторович та представник третьої особи первинної профспілкової організації КМУ «Міська лікарня №2» заперечували проти доводів апеляційної скарги і просили її відхилити. Заслухавши суддю-доповідача, сторони, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню із ухваленням нового рішення з таких підстав. Із матеріалів цивільної справи вбачається. Позивач з 4 серпня 2015 року знаходився у трудових відносинах з відповідачем комунальною медичною установою «Міська лікарня №2» м. Краматорськ, де працював заві-дуючим урологічного відділення. Наказом №104-В від 14 березня 2016 року позивач був звільнений з роботи за пу-нктом 3 частини 1 статті 40 КЗпП України за систематичне невиконання посадових обов'язків. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний за ініціативою адміністрації у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розг-ляду судами трудових спорів» №9 від 6 листопада 1992 року передбачено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, у чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Зокрема, у справі про звільнення за пунктом 3 частини 1 статті 40 КЗпП України суд повинен з'ясувати, чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок, за який застосовувалися інші заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, та чи мо-жна вважати, у зв'язку з вчиненням його, систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. При оспорюванні до суду наказу про звільнення за пунктом 3 частини 1 статті 40 КЗпП України суд зобов'язаний перевірити всі накази про накладення дисциплінарного стягнення, незалежно від того, чи оскаржувався кожен наказ окремо в установленому законом порядку. Звільненню позивача з роботи передувало притягнення його до дисциплінарної відповідальності, а саме: 3 березня 2016 року згідно із наказом №98-В позивачу була оголо-шена догана за невірне обрання тактики лікування та обстеження хворого [PERSON], по-милок, зроблених під час оперативного втручання, що призвели до необхідності проведення повторного оперативного втручання [PERSON], що значно подовжило строки його ліку-вання (а.с. 62). Позивач був ознайомлений із цим наказом, про що свідчить його особистий під-пис на копії наказу (а.с. 62). Підставою для застосування вказаного дисциплінарного стягнення був Акт служ-бового розслідування від 29 лютого 2016 року, відповідно до якого було встановлено незадо-вільний результат оперативного лікування хворого [PERSON] лікарем [PERSON] через недостатні практичні навики і відсутність достатньої професійної підготовки по спеці-альності «Ендоскопічні методи лікування і діагностики». Крім того [PERSON] було неправильно обрано тактику лікування цього хворого, були допущені помилки в ході його оперативного лікування, що призвело до погіршення стану здоров'я хворого (а.с. 59-61). Із змісту Акту службового розслідування вбачається, що хворий [PERSON] був прооперований позивачем 30 вересня 2015 року і 8 жовтня 2015 року був виписаний із уро-логічного відділення. 2 лютого 2016 року хворий був повторно прооперований іншим ліка-рем і 15 лютого 2016 року виписаний із лікарні. Комісія по проведенню службового розслідування рекомендувала вирішити пи-тання щодо відповідності займаній посаді завідуючого урологічним відділенням [PERSON] і можливості проведення ним оперативної урологічної діяльності в умовах урологічно-го відділення та вирішити питання про застосування до нього дисциплінарного стягнення. Таким чином, наказом №98-В від 3 березня 2016 року позивачу була оголошена догана за дії вчинені ним при лікуванні хворого [PERSON], які відбулись у вересні - жов-тні 2015 року. Наказом №104-В від 14 березня 2016 року [PERSON] був звільнений з роботи за пунктом 3 частини 1 статті 40 КЗпП України за систематичне невиконання посадових обов'язків. В мотивувальній частині наказу про звільнення позивача з роботи не зазначено за яке саме порушення трудових обов'язків позивач був звільнений з роботи. Відповідно до пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року при розгляді справ про поновленні на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звіль-нення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Тобто, у разі не зазначення в наказі про звільнення підстав звільнення позивача на роботі, обов*язок щодо з*ясування всіх обставин звільнення з роботи і відповідність їх зако-нові покладений на суд. В наказі про звільнення позивача з роботи як підстава звільнення позивача з робо-ти були зазначені: *Наказ № 98 від 3 березня 2016 року про притягнення його до дисциплінарної ві-дповідальності стосовно лікування хворого [PERSON], * Наказ №87-В від 16 лютого 2016 року і вимога Краматорської міської прокура-тури № (05-88) 1408 вих. 16 від 15 лютого 2016 року про проведення службового розсліду-вання по факту неналежного виконання професійних обов'язків лікарем [PERSON] при лікуванні [PERSON], *Матеріали службового розслідування від 29 лютого 2016 року щодо лікування [PERSON] Згідно із Актом службового розслідування від 29 лютого 2016 року було встанов-лено, що 30 листопада 2015 року завідуючим урологічним відділенням [PERSON] хворий [PERSON] був госпіталізований в урологічне відділення і 1 грудня 2015 року позивач провів хворому транс-уретральну резекцію простати. 16 грудня 2015 року хворий за екстреними показниками був прооперований лікарем урологом [PERSON] 26 січня 2016 року хворий [PERSON] був знову госпіталізований для проведення другого етапу лікування. 27 лютого 2016 року йому була зроблена операція. 9 лютого 2016 року хворий [PERSON] був виписаний із лікарні (а.с. 132-133). За результатами службового розслідування було встановлено, що [PERSON] була вибрана неправильна тактика лікування хворого [PERSON], під час оперативного втручання були допущені помилки, які призвели до погіршення стану здоров'я хворого (а.с. 134). Комісія рекомендувала вирішити питання щодо відповідності займаній посаді за-відуючого урологічним відділенням [PERSON] і можливості проведення ним оператив-ної урологічної діяльності в умовах урологічного відділення та вирішити питання про засто-сування до нього дисциплінарного стягнення. Таким чином, виходячи із доданих до наказу про звільнення документів вбачаєть-ся, що підставою для звільнення позивача з роботи було неналежне виконання своїх обов'язків щодо лікування [PERSON], яке мало місце у грудні 2015 року. Пунктом 23 згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України роз*яснено, що за передбаченими пунктом 3 частини 1 статті 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок, вчинений після застосування до нього дисципліна-рного чи громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках ураховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним зако-нодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (ст. 151 КЗпП України), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової ди-сципліни відповідно до положення або статуту, що визначає діяльність громадської органі-зації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення не минуло більше одного ро-ку. Тобто, за приписами пункту 3 частини 1 статті 40 КЗпП України працівник може бути звільнений лише за проступок, вчинений після застосування до нього дисциплінарного чи громадського стягнення і це мають бути винні дії працівника та невиконання ним без по-важних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором . Доказів того, що після 3 березня 2016 року (видання наказу про оголошення дога-ни) і до видання наказу про звільнення 14 березня 2016 року позивач вчинив дисциплінар-ний проступок, який би давав підстави для звільнення, відповідачем не надано. Встановлені апеляційним судом обставини свідчать про те, після застосування до позивача дисциплінарного стягнення 3 березня 2016 року ним не було допущено нового порушення трудової дисципліни, а тому підстав для звільнення позивача з роботи за пунктом 3 частини 1 статті 40 КЗпП України у відповідача не було. Відповідно до вимог частини 1 статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Позивачу була оголошена догана Наказом №98-В від 3 березня 2016 року за дії вчинені ним при лікуванні хворого [PERSON] у вересні - жовтні 2015 року. Згідно із правовими висновками Верховного Суду України, викладених в Постановах від 24 лютого 2016 року ( справа 6-806цс15) та від 2 квітня 2008 року (справа №6-20060св07) строк для застосування дисциплінарного стягнення слід обчислювати з дня вияв-лення проступку, а не з часу закінчення службового розслідування. Позивач не є членом профспілкової організації. Виходячи із встановлених фактів, наданих сторонами доказів та вимог закону, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, що свідчить про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. Згідно із пунктом 4 статті 309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосуван-ня норм матеріального або процесуального права. Виходячи з наведеного, рішення суду про відмову у задоволенні позову про поно-влення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкоду-вання моральної шкоди підлягає скасуванню із ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позову. Відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, позивач підлягає поновленню на посаді завідуючого урологічного відділення комунальної медичної установи «Міська лікарня №2» з 15 березня 2016 року. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час ви-мушеного прогулу (частина 2 статті 235 КЗпП України). Час вимушеного прогулу складає 112 днів виходячи із п'ятиденної робочої неділі позивача (з 15 березня 2015 року по 25 серпня 2016 року). Відповідно до пункту 2 Постанови КМ України "Про затвердження Порядку об-числення середньої заробітної плати" від 8 лютого 1995 року середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що переду-ють події, з якою пов'язана відповідна виплата. Позивач був звільнений з посади з 14 березня 2016 року. Для обчислення середньої заробітної плати позивача необхідно виходити з виплат за січень і лютий 2016 року. У січні 2016 року заробітна плата позивача складала 6 627 гривень 14 копійок (22 робочих днів), за лютий 2016 року -7 023 гривні 89 копійок ( 22 робочих днів). Згідно з пунктом 8 вказаного Порядку, середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Середньоденна заробітна плата позивача складає 310 гривень 25 копійок (6 627.14 + 7 023.89 =13 651: 44=310.25). Середня заробітна плата позивача за час вимушеного прогулу за період з 15 бере-зня 2016 року по 25 серпня 2016 року складає 34 748 гривень (310.25 х 112 днів = 34 748). Відповідно до підпункту 2 частини 1 статті 367 ЦПК України суд допускає негай-не виконання рішення у справах про присудження працівникові заробітної плати, але не більш ніж за один місяць. На користь позивача підлягає негайному стягненню заробітна плата за один мі-сяць у розмірі 6 825 гривень 50 копійок. Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то апеляцій-ний суд виходить із наступного. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповно-важеним ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення йо-го законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З матеріалів цивільної справи вбачається, що позивач був звільнений з роботи за систематичне невиконання без поважних причин своїх трудових обов'язків, покладених на нього трудовим договором, після застосування до нього заходів дисциплінарного стягнення. Частина 2 пункту 5 Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах по відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року із пода-льшими змінами, передбачає, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відпові-дальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (не-майнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Виходячи із того, що незаконне звільнення позивача з роботи потребувало від нього додаткових зусиль для організації свого життя виходячи із засад розумності і справед-ливості, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 200 гривень.

Outcome: partial