Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку місця проживання. В позові зазначив, що за договором купівлі-продажу від 08 серпня 1996 року позивач є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. За згодою власника квартири в ній зареєстровані відповідач [PERSON] дочка [PERSON], син [PERSON] Відповідач [PERSON] з липня 2014 року не мешкає у квартирі, що підтверджується довідкою про склад сім'ї і актом обстеження фактичного проживання. Реєстрації відповідача перешкоджає позивачу у користуванні та розпорядженні своєю власністю. Відповідач договору найму з позивачем не укладала, витрати на користування житлом не сплачує і ним не користується, добровільно знятися з реєстрації не бажає. Тому, на підставі ст.ст. 319, 319, ч.2 ст.405 ЦК України, ст.71 ЖК України, позивач просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], примусово зняти [PERSON] з реєстрації місця проживання за даною адресою. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги з підстав викладених в позові. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на те, що відповідно до ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік. Позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що відповідач [PERSON] понад встановлені строки не проживає в спірному житловому приміщенні. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, суд встановив наступне: Як вбачається з матеріалів справи, на підставі договору купівлі-продажу від 08 серпня 1996 року [PERSON] є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Згідно довідки про склад сім'ї та зареєстрованих в квартирі №37 від 27.01.2015 року в ній зареєстровані [PERSON], його дружина - [PERSON], його дочка [PERSON], його син [PERSON]. З матеріалів справи вбачається, рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 28 серпня 2014 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано. Із викладеного слідує, що у спірному жилому приміщенні відповідач перебуває як колишній член сім'ї власника. Позивач [PERSON], звернувшись до суду зі вказаними вище позовними вимогами, посилався на те, що [PERSON] його колишня дружина, у належній йому квартирі, розташованої за адресою: [ADDRESS], тривалий час з липня 2014 року не проживає, добровільно виїхала з його квартири, не користується квартирою і не несе зобов'язань по утриманню квартири. Відповідно до ст.ст.316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. За змістом ст.383 ЦК України, ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно положень ст.ст.64, 156 ЖК України, ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Із позовної заяви [PERSON] видно, що підставою для позовних вимог про визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою він висував її не проживання в спірній квартирі більше шести місяців з липня 2014 року, несплату витрат, пов'язаних з утриманням квартири і наявність їх реєстрації у квартирі як перешкоди для реалізації права власника у володінні та користуванні квартирою. Проте, за законом умовою для визнання особи - члена сім'ї власника жилого приміщення - є відсутність члена сім'ї у цьому приміщенні понад один рік без поважних причин. Будь-які інші обставини, як-то: несплата комунальних платежів або самий факт реєстрації у спірній квартирі, який на думку позивача є порушенням його права володіти, користуватись та розпоряджатись належною йому квартирою, законом не передбачений. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючі Акт перевірки реєстрації від 03 лютого 2015 року, який складений працівниками КУП "Наш дім", на який позивач посилався як на доказ відсутності відповідача у спірній квартирі, і у якому зазначено те, що зі слів сусідів фактично в квартирі проживає позивач [PERSON] з дочкою [PERSON], а дружина [PERSON] і син [PERSON] проживають за іншою адресою з липня 2014 року, не є належним доказом у справі, оскільки працівники КУП "Наш Дім" за законом не наділені правом допиту свідків, акт не містить у собі будь-який відомостей щодо причин відсутності відповідача в квартирі і сам по собі не є доказом відсутності відповідача [PERSON] встановленого законом строку, оскільки складений лише в лютому 2014 року, а відповідно може засвідчувати лише обставини, які мали місце під час його складання. З огляду а зазначене, суд приходить до висновку про те, що у порушення вимог ст. 60 ЦПК України позивач, посилаючись на не проживання відповідача у спірній квартирі понад встановлені строки без поважних причин, не надав суду про це належних доказів. У порушення ч.3 ст. 10 ЦПК України позивач не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог. У цьому зв'язку, підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням за обставинами наведеними в позовній заяві не вбачається. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладається за рахунок позивача.

Outcome: dismissed