Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-18 00:00:00

23.05.2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами, якими просить суд визнати за нею як за спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька [PERSON], померлого [INFO] року, право власності на 1/9 частину квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], мотивуючи тим, що державним нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв'язку з тим, що відсутній оригінал документу, що посвідчує право власності на 1/3 частину квартири (свідоцтво про право особистої власності на житло [NUMBER], видане Ізмаїльським МБТІ 03.12.1997р., на підставі якого зареєстроване право власності Ізмаїльським МБТІ 03.12.1997р. за №65в-76) на ім'я спадкодавця [PERSON]. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні визнав позовні вимоги та не заперечував проти їх задоволення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином за адресою реєстрації. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право особистої власності на житло за [NUMBER] від 03.12.1997р. [PERSON], [PERSON],[PERSON] належить, у рівних частках кожному, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Розпорядженням Ізмаїльського міського Голови від 19.02.2016р. [ADDRESS]. Згідно листа КП «Ізмаїльське МБТІ» за №1108 від 21.08.2017р. відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи на об'єкт нерухомості по [ADDRESS], власниками квартири [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] (1/3 частка), [PERSON] (1/3 частка), [PERSON] (1/3 частка) на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 03.12.1997р., видане Ізмаїльським МБТІ, зареєстроване в реєстрі прав власності на нерухоме майно в реєстровій книзі за №65в-76 від 03.12.1997р. Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до свідоцтва про смерть серії 1-ЖД№ 489511, виданого повторно 12.04.2017р. Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, [PERSON] помер [INFO] року. Після смерті [PERSON] згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить 1/3 частина квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. За життя [PERSON] заповіт не залишав, що підтверджено Витягом зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №46759463 від 14.02.2017р. Позивач є спадкоємцем за законом першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України після смерті [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 28.02.1987р., копією актового запису про укладення шлюбу №20 від 07.01.1989р. та Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища. Позивач [PERSON] спадщину після батька прийняла, оскільки в установлений законом шестимісячний строк звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, що підтверджується копією відповідної заяви, наявної у матеріалах справи. Та частину спадщини вже оформила та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 06.09.2012р. на частину грошей. Інші спадкоємці за законом першої черги після смерті [PERSON] являються його дружина [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 27.07.1985р., яка спадщину прийняла та частину її оформила, про що отримала свідоцтва про право на спадщину за законом; син [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 20.06.1986р., який спадщину прийняв, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини Осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає. Інших спадкоємців немає. На звернення позивача до державного нотаріуса Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області з приводу видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, йому нотаріусом листом №113/02-14 від 11.02.2017р. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв'язку із тим, що відсутній оригінал документу, що посвідчує право власності на 1/3 частину квартири (свідоцтво про право особистої власності на житло [NUMBER], видане Ізмаїльським МБТІ 03.12.1997р., на підставі якого зареєстроване право власності Ізмаїльським МБТІ 03.12.1997р. за №65в-76) на ім'я спадкодавця [PERSON]. Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved