Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-14 00:00:00

14 серпня 2018 року [PERSON] звернулась до [PERSON] із позовом про надання їй дозволу на тимчасовий виїзд (вивезення) малолітньої дитини за кордон без згоди батька. В обґрунтування позову зазначила, що з 1998 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Сторони мають спільних дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу сторони стали мешкати окремо, через постійні сварки - позивачка [PERSON] разом з дітьми мешкала у винайманому житлі. Через скрутне матеріальне становище, у 2016 році [PERSON] виїхала на заробітки до Ізраїлю терміном на 3 місяці, залишивши дітей на подругу [PERSON], так як відповідач категорично відмовився доглядати за дітьми на час тимчасової відсутності позивачки. Перед поверненням з Ізраїлю додому, позивачці [PERSON] зателефонував колишній чоловік [PERSON] та вони домовились про те, що останній буде доглядати за спільними дітьми, а вона залишиться працювати в Ізраїлі та заробляти там гроші, щомісячно надсилати їх на утримання дітей. Повернення [PERSON] до України затрималось, через виявлене у неї онкологічне захворювання та пов'язані із ним тривалі процедури лікування. За час відсутності [PERSON] в Україні, відповідач в судовому порядку (заочним рішенням, достеменно знаючи про відсутність колишньої дружини) вирішив спір щодо визначення місця проживання дітей, припинення та стягнення аліментів згідно рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу у справі № 215/4737/16ц від 22.03.2017 року. Про існування вищевказаного рішення суду [PERSON], як відповідач по зазначеній справі, дізналася лише у червні 2018 року, разом з тим дізналася про існування заборгованості по аліментам у розмірі понад 40 000 грн., перебуванням у розшуку та застосування до неї інших обмежень. Ухвалою Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 12.07.2018 року вищезазначене заочне рішення суду від 22 березня 2017 року було скасовано. Позивачка [PERSON] в позовній заяві також зазначила, що між нею та відповідачем існує наростаючий конфлікт, що не дозволяє дійти добровільної згоди з питань, що стосуються задоволення інтересів доньки [PERSON]. Відповідач чинить перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на моральний та духовний розвиток дитини, оздоровлення, участі у міжнародних танцювальних конкурсах, зокрема щодо надання дозволу на виїзд дитини за кордон у супроводі матері. Зазначені обставини стали для [PERSON] підставою для звернення до суду із цим позовом. Звертаючись до суду, позивачка просить надати дозвіл на виготовлення проїзного документа для виїзду за кордон малолітній [PERSON] без дозволу (згоди) батька [PERSON], строком дії до досягнення дитиною 16-річного віку, надавши дозвіл [PERSON] на тимчасовий виїзд (вивезення) за межі території України малолітньої [PERSON] без згоди та супроводу батька - [PERSON] - до Російської Федерації, держав Шенгенської угоди та інших країн світу. Ухвалою суду від 07 вересня 2018 року відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалами суду від 26 вересня 2018 року, 22 жовтня 2018 року, 02 листопада 2018 року підготовче засідання було відкладено через неявку сторін. Ухвалою суду від 09 листопада 2018 року підготовку справи до судового розгляду визнано закінченою, справу призначено до судового розгляду з повідомленням сторін. Позивачка [PERSON] в судове засідання була відсутня її інтереси під час розгляду справи представляла адвокат [PERSON], яка позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, не заперечувала проти заочного рішення. Відповідач [PERSON] судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, про розгляд справи повідомлений своєчасно та належним чином, в тому числі й через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Клопотання про відкладення розгляду справи від [PERSON] до суду не надходило. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, відсутності відзиву, та у разі, якщо позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Наявних у справі матеріалів про права та обов'язки сторін, достатньо для її розгляду у відсутності відповідача. Представник третьої особи - представник служби у справах дітей виконавчого комітету Покровської районної в місті Кривому Розі ради Медякова О.М. в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог, вважаючи їх такими, що не суперечитимуть інтересам дитини. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши обставини та давши оцінку доказам, наданих в їх обґрунтування, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 07 лютого 1998 року зареєстрованому відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Тернівської районної Ради народних депутатів м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, актовий запис №41, що підтверджується копією свідоцтва про одруження. Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 квітня 2014 року. Від спільного життя сторони мають двох дітей : сина - [PERSON] [INFO] та доньку - [PERSON] [INFO] (актовий запис про народження № 933 в свідоцтві про народження дитини, зареєстрований Тернівським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області), копія свідоцтва долучена до матеріалів справи. В судовому засіданні, представник позивача, даючи пояснення, підтвердила факт тривалого перебування позивачки [PERSON] на заробітках та з метою лікування в країні Ізраїль. Діти [PERSON] та [PERSON] за згодою сторін, тимчасово мешкали під наглядом батька - відповідача [PERSON] у період перебування матері за межами України. 22 березня 2017 року Тернівським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області було ухвалено заочне рішення у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дітей, про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів. Зазначеним рішенням суду позовні вимоги [PERSON] задоволені у повному обсязі . Вищевказане рішення суду скасовано за заявою [PERSON] про перегляд заочного рішення, ухвалою Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 липня 2018 року. Неповнолітня дитина [PERSON] у теперішній час фактично мешкає разом із матір'ю - позивачкою [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. В ході розгляду справи, представником служби у справах сім'ї до матеріалів справи було долучено акт обстеження умов проживання родини позивачки станом на 23 жовтня 2018 року у якому зазначено, що серед зазначених в акті осіб, які є членами родини [PERSON], також є її донька - [PERSON]. За висновком комісії в дитини є окрема облаштована кімната із сучасними меблями та створені належні умови для виховання та розвитку дитини. Добровільно [PERSON] не надає згоди на тимчасовий виїзд неповнолітньої спільної доньки сторін, через усталені неприязні стосунки з Позивачкою та небажання перейматися життям дитини. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1,2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 33 Конституцією України від 28 червня 1996 року передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Стаття 313 Цивільного Кодексу України передбачає, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Згідно п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою КМУ від 27.01.1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьківвідсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері); довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем; свідоцтва про народження дитини, виданого компетентним органом іноземної держави, що не містить відомостей про батька дитини, легалізованого або засвідченого апостилем, а також без будь-якого додаткового засвідчення у випадках, передбачених міжнародним договором України. 3) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред'явлення рішення суду або органу опіки та піклування (районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі його утворення), сільської, селищної ради об'єднаної територіальної громади) або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб; 4) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця та більше дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на захворювання,передбачені частиною п'ятою статті 157 Сімейного кодексу України, під час пред'явлення таких документів або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав:довідки, виданої органом державної виконавчої служби,приватним виконавцем, про наявність заборгованості із сплати аліментів (у разі коли сукупний розмір заборгованості перевищує суму відповідних платежів за три місяці); документа, виданого лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу, в порядку та за формою,встановленими МОЗ (у разі коли сума заборгованості по аліментах становить понад три місяці, але не більше чотирьох місяців). Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно зі ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За змістом наведеного вище Закону у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду. Як вбачається з позовних вимог, позивачка [PERSON] просить, дозволити виїзд її неповнолітньої дитини за межі України строком до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, без згоди та супроводу батька - [PERSON] до Російської Федерації, держав Шенгенської угоди та інших країн світу, однак позивачкою не зазначено періодичності виїзду та тривалості перебування дитини за межами України що суперечитиме вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини. Судом встановлено, що виїзд неповнолітньої дитини позивачки - [PERSON] , яка народилася [INFO] за кордон не суперечить її інтересам, є доцільним з точки зору виховання дитини, її розвитку та відпочинку, враховуючи вимоги чинного законодавства, однак позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме: встановити частоту та періодичність виїзду дитини - [PERSON] [INFO] за кордон, які повинні бути такими, що не порушують процес навчання дитини в учбовому закладі на території України та встановлені строки тривалості перебування на території певних країн - Російської Федерації, держав Шенгенської угоди та інших країн світу. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 6 Закону України "Про охорону дитинства", ст.ст.17,31 Конвенції про права дитини визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров'я. Статтею 10 Конвенції про права дитини передбачає право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Відповідно до ст.12 Закону України "Про охорону дитинства", на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. На підставі викладеного, та

Outcome: partial