Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

21.01.2014 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, яким просить поновити її на посаді інженера робочого часу поїзних бригад у відокремленому підрозділі Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-західна залізниця», крім того стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.12.2013 року, а також стягнути моральну шкоду в сумі 50000,00 грн. В обґрунтування вказаних вимог позивач в судовому засіданні пояснила, що починаючи з 2000 року вона працювала у відокремленому підрозділі Державного територіально - галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» - Вагонна дільниця станції Київ-пасажирськии. 12 липня 2011 року була призначена на посаду старшого нарядника резерву провідників Вагонної дільниці станції Київ-пасажирський, а 02 грудня 2013 року наказом від № 3096/ос, її було переведено на посаду інженера з обліку та використання робочого часу поїзних бригад, без зміни функціональних обов'язків. Наказом № 3247/ос від 30 грудня 2013 року її було звільнено з роботи на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України, за систематичне невиконання трудових обов'язків, а саме на підставі наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності № 429 від 02 липня 2013 року. Також в наказі є посилання на протокол оперативної наради засідання комісії по розгляду порушень посадових обов'язків та трудової дисципліни працівниками від 05.12.2013 року, відповідно до якого коміся встановила, що нею 15 листопада 2013 року було погоджено заяву про надання чергової відпустки провіднику пасажирських вагонів [PERSON] за його відсутності, чим допущено порушення вимог Посадової інструкції старшого нарядника поїзних бригад. Однак, вона вважає, що її звільнено з посади інженера з обліку та використання робочого часу поїзних бригад незаконно та безпідставно. Окрім того, відповідач при прийнятті оскаржуваного ним наказу порушив ст.ст. 43, 252 КЗпП України та ст. 41 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», оскільки професійний комітет вагонної станції Київ-Пасажирський надав обгрунтовану відмову відносно її звільнення, але незважаючи на це вона була звільнена. Незаконними діями відповідача, які виразились в порушенні її трудових прав спричинено їй моральну шкоду, яка виразилась в моральних стражданнях, душевних переживаннях, порушенні нормального ритму життя, втраті колишніх життєвих зв'язків, затраті додаткових зусиль для організації свого життя і віднаходженні нових джерел прибутку для забезпечення існування своєї сім'ї, виправдовуванні перед товаришами, втраті поваги у трудовому колективі, яка нароблялась багато років. Разом з цим, незаконне звільнення призвело до нервового зриву і спричинило психологічний стрес. Вона змушена була звертатися за медичною допомогою до лікувального закладу за місцем проживання, де їй було встановлено діагноз астено - невратичний синдром і як наслідок призвело до переривання вагітності. Моральну шкоду оцінює в розмірі 50000 грн. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що на оперативній нараді, яка відбулася 05.12.2013 р., цілком обґрунтовано було прийнято рішення про звільнення за п.3 ст. 40 Кодексу законів про працю України позивача з посади інженера з обліку та використання робочого часу поїзних бригад, підставою для такого звільнення став факт систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. В ході оперативної наради встановлено, що [PERSON] згідно наказу від 15.11.2013 № 7303 перебуває у черговій відпустці з 18.11.2013 по 22.12.2013 р. в подальшому службовим розслідуванням встановлено, що відпустку [PERSON] було надано на підставі його заяви від 15.11.2013, яка погоджена позивачем. Однак, згідно листа ОД ЛО МВД России від 03.12.2013 № 5266 [PERSON] з 13.11.2013 р. затриманий і в той же день відносно нього застосовано запобіжну міру у вигляді тримання під вартою і станом на 03.12.2013 він під вартою, що унеможливлює написання ним заяви на відпустку 15.11.2013 роком. Таким чином, позивачем за відсутності [PERSON], без його згоди, як того вимагає чинне законодавство України, а саме Закон України "Про відпустки" сфальсифіковано заяву на відпустку, погоджено її, введено в оману керівництво стосовно об'єктивних обставин справи, чим в подальшому нанесено матеріальну шкоду підприємству. Пункт 3 ст.40 КЗпП в даному випадку був застосований, оскільки позивач вже раніше притягувалася до дисциплінарної відповідальності за неналежне виконання трудових обов'язків, за що отримувала догану. Друге порушення свідчить про систематичне порушення посадових обов'язків позивачем, наслідком якого є її звільнення з посади. Крім того, посилання позивача на те що її було звільнено без погодження з профспілковим комітетом є безпідставні, оскільки вказаний лист відмова є необґрунтованим, поверхневим, однобоким та відсутність розуміння з боку профкому питання, яке було висвітлено в поданні вагонної дільниці станції Київ-Пасажирський відносно надання згоди на звільнення [PERSON] з роботи за п.3 ст.40 КЗпП України, що дало правові підстави для подальшого звільнення позивача. Вимоги позивача про стягнення моральної шкоди у сумі 50 000 грн. є також необґрунтованими, оскільки позивач не надає як доказ ніяких результатів спеціальних досліджень, експертиз, тощо щодо своїх моральних страждань, а лише цитує норму чинного законодавства, а поява даного судового спору виникла по вині позивача. З огляду на вказані обставини представник відповідача просила суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Третя особа - в.о.Начальника відокремленого підрозділу Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-західна залізниця» Марченко Сергій Олександрович в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, явку свого представника не забезпечив, пояснень по суті спору не надав. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що дійсно безпосередньо заяву на відпустку не писав. Її могла написати його дружина від його імені і не виключає даних обставин. Суд заслухавши пояснення сторін по справі, покази свідка, дослідив, оцінив та проаналізував всі зібрані докази у їх сукупності і дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими однак підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.60 ЦПК України). Як вбачається з копії трудової книжки позивача (Т.1 а.с.5-7), остання з 13.05.2000 року працювала у відокремленому підрозділі Державного територіально - галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» - Вагонна дільниця станції Київ-пасажирськии. 12 липня 2011 року була призначена на посаду старшого нарядника резерву провідників Вагонної дільниці станції Київ-пасажирський, а 02 грудня 2013 року наказом від № 3096/ос, її було переведено на посаду інженера з обліку та використання робочого часу поїзних бригад. Відповідно до ст.40 ч.1 п.3 КЗпП України, трудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Наказом № 3247/ос від 30 грудня 2013 року позивача було звільнено з роботи на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України, за систематичне невиконання трудових обов'язків (Т.1 а.с.8). Підставою звільнення позивача з роботи, є наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності № 429 від 02 липня 2013 року, протокол оперативної наради по розгляду порушень посадових обов'язків та трудової дисципліни від 05 грудня 2013 року. Стаття 43 ч.1 КЗпП України передбачає, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства,установи,організації), 2-5,7 ст.40 і пунктами 2 і 3 ст.41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації,членом якої є працівник. Стаття 246 КЗпП України передбачає, що первинні профспілкові організації на підприємствах, організаціях та їх структурних підрозділах представляють інтереси своїх членів і захищають трудові, соціально-економічні права та інтереси. Первинні профспілкові організації здійснюють свої повноваження через утворені відповідно до статуту (положення) виборні органи, а в організаціях, де виборні органи не утворюються, через профспілкового представника, уповноваженого згідно із статутом на представництво інтересів членів професійної спілки, який діє в межах прав, наданих Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та статутом професійної спілки. Відповідно до вимог ст. 247 ч.1 п.10 КЗпП України виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі, організації надає згоду або відмовляє в наданні згоди на розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з працівником, який є членом професійної спілки, що діє на підприємстві, в установі та організації,у випадках, передбачених законом. Судом встановлено, що напередодні звільнення позивача, 09 грудня 2013 року Вагонною дільницею станції Київ-пасажирський, до первинної профспілкової організації вільної профспілки працівників Вагонної дільниці було направлено подання про надання згоди на звільнення позивача з займаної посади на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України (Т.1 а.с.13). Однак первинна профспілкова організація, членом якої є позивач, 24 грудня 2013 року повідомила керівника Вагонної дільниці про відмову у надання згоди на звільнення, при цьому обґрунтувавши відсутність підстав для звільнення. Відповідно до ст. 41 Закону України „Про професійні спілки в Україні та гарантії їх діяльності» звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки. За таких обставин, для звільнення позивача з займаної посади, з підстав, зазначених в наказі від 30 грудня 2013 року, необхідна була згода профспілкового органу, фактично членом якого вона є, і така згода повинна бути тільки попередньою. Доказів про отримання попередньої згоди первинної профспілкової організації вільної профспілки машиністів України та Вільної профспілки машиністів України на звільнення позивача з роботи відповідачем суду не надано. Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі. Суд повинен приводити свої рішення у відповідність до практики ВСУ. Порушення зазначеного порядку при звільненні, визначеного ч. 3 ст. 252 КЗпП України, є достатньою підставою для поновлення працівника на роботі. Згідно п.16 Постанови вказано, що у тих випадках, коли крім додержання загальних вимог щодо порядку звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу згідно з чинним законодавством на звільнення певних категорій працівників (наприклад, неповнолітніх, працівників, обраних до складу народних депутатів, профспілкових органів, ради (правління) підприємства, ради трудового колективу) необхідна також згода відповідного органу, вона має бути і в тому випадку, коли за ст. 43-1 КЗпП допускається звільнення без згоди профспілкового органу підприємства, установи, організації (крім ліквідації). Якщо за погодженнями чинного законодавства у цих випадках згода відповідного органу має бути попередньою, суд бере до уваги лише таку згоду, оскільки іншого законом не передбачено. Відповідно до п. 18 вказаної Постанови, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. В п.22 Постанови вказано, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Таким чином слід прийти до висновку, що у даному випадку порушено порядок розірвання трудового договору. Пояснення представника відповідача в тій частині, що відмова у погодженні звільненні з роботи позивача є необґрунтованою, суд оцінює критично, оскільки в ній наведені всі необхідні підстави для відмови у задоволені подання на звільнення позивача (Т.1 а.с.15-17). Зокрема, профком вважає невідповідним п.3.6 та п.2.11 наказу про звільнення позивача, тим обставинам, які були насправді, так як вказані порушення даних пунктів іде в розріз з посадовими обов'язками позивача. Накази від 14.01.2013 р. № 30 та від 13.11.2013 р. про оголошення догани, вже не діють. Таким чином роботодавцем не наведено жодних доказів, що [PERSON] порушила п.п.2.11, 3.6 Посадової інструкції. З огляду не це, є логічним висновок, що позивач підлягає поновленню на роботі без розгляду спору по суті, тобто без з'ясування питання, чи були у власника або уповноваженого ним органу підстави для звільнення працівника з роботи. Навіть за наявності підстав для звільнення власник або уповноважений ним орган зобов'язаний дотримуватись визначеного законом порядку розірвання трудового договору. Крім того, відповідно до ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Так, суд дійшов висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача його середній заробіток за час вимученого прогулу, починаючи з наступного дня після звільнення - 31.12.2013 р. по 07.03.2014р., тобто по день винесення рішення. При цьому, за розрахунковий період для обчислення середнього заробітку суд бере грудень 2012р.-січень 2013р., (згідно п.8 Постанови КМ України №100 від 08.02.1995р.), оскільки за останній місяць роботи лютий 2013 року позивачу також було нарахована компенсація за невикористану відпустку 40 днів. Згідно даних довідки про доходи позивача №200 від 04.02.2014 року, середньомісячна плата складає 3531,99 грн., середньоденна плата складає 160,55 грн. При цьому, починаючи з 31.12.2013р. по 07.03.2014р. включно, кількість робочих днів складає 47 днів. Тому середній заробіток, що підлягає виплаті позивачу, за вказаний період з боку відповідача, становить 7545 грн. 85 коп. (47 робочих днів х 160 грн. 55коп.). Для повного відновлення порушеного права слід стягнути з Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-західна залізниця» на користь позивача вказаний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку. Відповідно до ст. 237 КЗпП України, суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що вона була звільнена в той період, коли вона перебувала на лікарняному, так як сама не заперечувала, що перебуваючи на лікуванні, вийшла на робоче місце. Крім того позивачем не доведено, що вона довела керівництву, що перебувала на лікарняному. Суд також не приймає до уваги посилання позивача про її незаконне звільнення під час вагітності, так як остання також не надала відповідачу відповідних доказів. Крім того, відповідно до положень ст.237-1 КЗпП України, відшкодування моральної шкоди власником чи уповноваженим ним органом працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Разом з цим суд визнає, що неправомірні дії відповідача обумовили моральні страждання позивача, викликані протиправним позбавленням матеріального джерела його існування, позбавлення його можливості планувати свій сімейний бюджет, а отже і позбавлення реалізації своїх звичок і бажань, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру заподіяної моральної шкоди, суд приймає до уваги надані позивачем докази про характер та ступінь моральних страждань, їх тривалість, наслідки протиправних дій відповідача, виходить з засад розумності та справедливості. Оцінюючи надані докази і встановлені обставини, суд вважає розумним співрозмірним заподіяним стражданням і достатнім для поновлення попереднього стану стягнення відшкодування моральної шкоди, завданої моральними стражданнями через незаконні дії відповідача, в розмірі 2000 грн. Позовні вимоги в цій частині підлягають до часткового задоволення. Для задоволення позову в цій частині в більшому розмірі суд не знаходить обґрунтованих підстав. Позивач посилалася на ту обставину, що її моральна шкода, яку вона оцінила в 50000 грн., складається з моральних страждань щодо незаконних дій відповідача по її звільненню та душевних стражданнях пов'язаних, що призвели до перериванням вагітності. Сам факт звернення до медичного закладу з даних приводів підтверджується медичною документацією (Т.1 а.с.22-34). Але немає жодного висновку про те, що переривання вагітності є наслідком після перенесення душевних страждань, які позивач перенесла в наслідок її звільнення.

Outcome: partial