Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

[PERSON], звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на транспортний засіб легковий автомобіль марки Geely Emgrand, 7, 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов № [NUMBER], двигун № [NUMBER], об'єм двигуна 1792 см. куб. та зняти арешт з вказаного транспортного засобу. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 28.10.2014 року між ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс», в особі Рачицького Є.О. та [PERSON] було укладено договір фінансового лізингу № 01/14- 00314 від 28.10.2014р., відповідно до якого відповідач 1 зобов'язаний був придбати, зареєструвати та передати у користування позивачу транспортний засіб, а позивач зобов'язаний був сплатити передбачені договором лізингові платежі. 19.12.2014 року позивач виконавши всі умови передбачені укладеним правочином отримав транспортний засіб легковий автомобіль марки Geely Emgrand, 7, 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов № [NUMBER], двигун № [NUMBER], об'єм двигуна 1792 см. куб., що підтверджується відповідним Актом приймання/передачі предмета лізингу. У період з 28.10.2014 року по 26.11.2015 року позивач належним чином виконував взяті на себе зобов'язання та здійснив сплату всіх передбачених договором лізингових платежів, що підтверджується відповідним Актом приймання/передачі товару від 26.11.2015 р. за договором фінансового лізингу № 01/14-00314 від 28.10.2014 року, відповідно до якого сторони підтвердили, що ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» не має до позивача жодних претензій. 24.04.2016 року сторонами було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого предмет лізингу, що перебував у праві користування позивача, був ним спеціально придбаний за попереднім договором фінансового лізингу № 01/14-00314 від 28.10.2014 року за викупною вартістю, що складає 2971,50 грн., а покупець зобов'язується прийняти товар та зареєструвати право власності у встановленому порядку. Позивач отримав увесь пакет документів, що дає можливість зняти з обліку транспортний засіб та оформити право власності на даний автомобіль, проте станом на дату звернення до Регіонального сервісного центру МВС з відповідною заявою на оформлення права власності на предмет лізингу, йому було відмовлено на підставі того, що на транспортному засобі марки Geely Emgrand 7, 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов № [NUMBER], двигун № [NUMBER] знаходиться арешт, відповідно до постанови Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва від 19.08.2016 року, постанови Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва від 25.04.2016 року та постанови Білозерського районного відділу державної виконавчої служби в Херсонській області від 13.09.2016 року, що робить неможливим реалізацію свого законного права власника даного майна. Вважав, що його законне право на володіння транспортним засобом, що він набув на підставі договору фінансового лізингу № 01/14-00314 від 28.10.2014 року та договору купівлі-продажу від 07.11.2016 року, було істотно порушено. Даний транспортний засіб фактично являється його та перебуває у його праві користування з 19.12.2014 року, та лише юридично перебуває у праві власності ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс». В зв'язку з чим вважав, що дане майно належить йому, а не відповідачу. На підставі викладеного до суду було подано даний позов. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2017 року провадження по справі відкрито та справу призначено до судового засідання. Позивач в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду надав заяву, якою просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Представник Білозерського районний ВДВС Головного територіального управління юстиції у Херсонській області в судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій просили справу розглядати без представника відділу, рішення прийняти на розсуд суду. Представник Деснянського районного ВДВС міста Києва в судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій просили справу розглядати за відсутності представника служби, за наявними документами та доказами, враховуючи фактичні обставини справи та ухвалити рішення відповідно до діючого законодавства. Представник Печерського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) який набув чинності 15 грудня 2017 грудня. Відповідно до п.1.9 Перехідних положень ЦПК України, який набув чинності 15 грудня 2017 справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діяли після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України, ст.ст. 15,16 ЦК України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Завданнями цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Здійснюючи правосуддя (ч. 1 ст. 5 ЦПК України), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Суди, відповідно до ч. 1ст. 19 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Частиною 2 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950 року, передбачено, що кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 28 жовтня 2014 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія» Автофінанс» було укладено договір фінансового лізингу № 01/14-00314 з додатками № 1 та № 2. Предметом фінансового лізингу є транспортний засіб, а саме автомобіль Geely Emgrand, Х7 вартістю 207900, 00 грн.. [PERSON] на вимогу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія» Автофінанс» під час підписання здійснив платіж в розмірі 103950,00 грн., що підтверджується копією квитанції № 8 від 28 жовтня 2014 року та копією квитанції № 9 від 28 жовтня 2014 року. Відповідно до п. 3.2.4 вказаного Договору, Лізингоодержувач зобов'язався у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов даного Договору. Пунктом 2.1 вказаного Договору передбачено, що він вступає в силу з моменту підписання його Сторонами та діє до повного виконання зобов'язань Сторонами, але не більше 78 (сімдесяти восьми) календарних місяців з моменту підписання даного Договору. Відповідно до пунктів 2.2., 2.3., 2.4 та 2.5 вказаного Договору строк Лізингу починається з Дати передачі та закінчується через 60 (шістдесят) календарних місяців з моменту підписання Акту приймання-передачі предмета лізингу та в останню дату платежу, зазначену у Додатку № 2 до цього Договору, якщо інше не передбачено умовами даного Договору. Строк лізингу може бути змінений тільки за згодою сторін. Дія Договору фінансового лізингу припиняється або з моменту переходу права власності на предмет лізингу Лізингоодержувачу, або у випадку повернення предмета лізингу Лізингодавцю, що підтверджується підписанням сторонами відповідного Акту прийому-передачі (повернення предмету лізингу). При наявності між сторонами взаємних невиконаних зобов'язань (в т.ч. фінансових), Договір фінансового лізингу у частині цих невиконаних зобов'язань діє до повного їхнього виконання. З моменту одержання письмового повідомлення від Лізингодавця про розірвання цього Договору у зв'язку з невиконанням Лізингоодержувачем умов даного Договору, експлуатація предмета лізингу не допускається ні Лізингоодержувачем, ні уповноваженою ним особою. Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Як передбачено нормами статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Нормами статті 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. 16 листопада 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія» Автофінанс» та [PERSON] було укладено Додаткову угоду до Договору № 01/14-00314 від 28.10.2014 року, відповідно до умов якої сторони домовились надати право Лізингоодержувачу достроково здійснити сплату всієї суми лізингових платежів до закриття Договору. За дострокову сплату лізингових платежів Лізингодавець звільняє Лізингоодержувача від сплати штрафу за дострокове погашення. Лізингові платежі вважаються сплаченими до закриття Договору, якщо Лізингоодержувач здійснив оплату. Акційна сума лізингових платежів до закриття графіка в розмірі 52000,00 грн. (термін сплати до 30.11.2015 року). Викупна вартість товару 2971,50 грн. На виконання вимог Додаткової угоди до Договору № 01/14-00314 від 28.10.2014 року [PERSON] було здійснено платіж в розмірі 52000,00 грн., що підтверджується копією квитанції № 4 від 26 листопада 2015 року, а також здійснено платіж в розмірі 2971,50 грн., що підтверджується копією квитанції № 3 від 26 листопада 2015 року. Відповідно до розділу 2 Додаткової угоди - в разі сплати встановленої суми залишку та викупної вартості товару, вважається що Клієнт погодився з умовами даної додаткової угоди незалежно від її підписання. Таким чином, суд вважає доведеним, що свої обов'язки перед відповідачем позивач виконав повністю. Згідно ч. 1 ст. 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі. Згідно з ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Відповідно до договору сторони передбачили можливість викупу предмету лізингу лізингоодержувачем, тобто перехід права власності на спірний автомобіль від лізингодавця до лізигоодержувача. У частині 2 статті 8 Закону України «Про фінансовий лізинг» зазначено, що якщо сторони договору лізингу уклали договір купівлі-продажу предмета лізингу, то право власності на предмет лізингу переходить до лізингоодержувача в разі та з моменту сплати ним визначеної договором ціни, якщо договором не передбачено інше. 24 квітня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія» Автофінанс» та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу транспортного засобу Продавець передає у власність Покупцю належний йому транспортний засіб: легковий автомобіль марки Geely Emgrand, 7, 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов № [NUMBER], двигун № [NUMBER], об'єм двигуна 1792 см. куб., відповідно до свідоцтва про реєстрацію машини серії [NUMBER], виданого Центром ДАІ 8043 в місті Києві відповідно до попередньо укладеного договору фінансового лізингу № 01/14-00314 від 28.10.2014 року та Акту приймання-передачі предмета лізингу від 17.12.2014 року. Пунктом 2 вказаного договору передбачено, що Продавець в порядку та на умовах, визначених цим Договором, а також попередньо укладеним Договором фінансового лізингу № 01/14-00314 від 28.10.2014 року, зобов'язується передати у власність Покупцю належний Продавцеві на праві власності Товар за ціною, що складає 2971,50 грн. (дві тисячі дев'ятсот сімдесят одна грн. 50 коп.), а Покупець зобов'язується прийняти та зареєструвати право власності у встановленому порядку на даний Товар. Продавець підтверджує, що Товар, визначений у п. 1 цього Договору, був придбаний спеціально за попереднім Договором фінансового лізингу № 01/14-00314 від 28.10.2014 року та знаходився в Покупця у праві володіння та користування та належав Продавцю; Покупець повністю сплатив всі передбачені платежі по Договору фінансового лізингу № 010072 від 25.03.2014 року та по даному Договору; Товар не знаходиться під забороною відчуження, арештом, не є предметом застави чи іншим засобом забезпечення виконання зобов'язань перед будь-якими фізичними або юридичними особами чи державою, а також не обтяжений будь-яким іншим чином, передбаченим чинним законодавством. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Правове регулювання відносин, пов'язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року N 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року N 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Згідно з пунктами 7, 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року N 1388, власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини). Державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів. Перед відчуженням, передачею зазначені транспортні засоби повинні бути зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції. Таким чином, законодавцем визначений спеціальний порядок відчуження та набуття права власності на транспортні засоби, який невід'ємно пов'язаний з обов'язковою реєстрацією власником придбаного автомобіля у відповідних органах. Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Крім цього, відповідно до п. 37 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. З огляду на наведене суд вважає, що позивачем не подано жодних належних та допустимих доказів, і судом таких не отримано, на підтвердження того, що позивачем вибрано вірний спосіб захисту своїх прав та інтересів, а саме визнання права власності на спірний автомобіль. Позивачем не доведено порушення його прав чи законних інтересів відповідачем. Також позивачем не доведено, що відповідач чи будь-яка інша особа оспорює його право власності на спірний автомобіль. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач є власником автомобіля Geely Emgrand, 7, 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов № [NUMBER], двигун № [NUMBER], об'єм двигуна 1792 см. куб., крім того у позивача наявний увесь пакет документів, що дає можливість зняти з обліку транспортний засіб та оформити право власності на даний автомобіль, проте доказів звернення позивача до відповідного реєстраційного сервісного центру МВС України у відповідній області для оформлення права власності на автомобіль суду не надано, як і не надано відмови щодо реєстрації права власності на вказаний автомобіль. Оцінюючи докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження, оскільки позивачем не представлено, а судом не здобуто жодних переконливих доказів у їх підтвердження, тому у задоволенні позову про визнання права власності на автомобіль слід відмовити. Що стосується вимог щодо скасування арешту на автомобіль слід зазначити наступне. Зважаючи на ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. При розгляді справи судом встановлено, що автомобіль Geely Emgrand, 7, 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов № [NUMBER], двигун № [NUMBER], об'єм двигуна 1792 см. куб., на праві власності належить [PERSON], що підтверджено договором купівлі-продажу транспортного засобу від 24.04.2016 року. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1. ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004р. під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об'єктивний і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законом України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності. Згідно з листом Регіонального сервісного центру МВС України в Харківській області № 31/20-1091 від 13 березня 2018 року на автомобіль Geely Emgrand, 7, 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов № [NUMBER], накладені арешти та/або заборона на відчуження постановою Білозерського ВДВС РУЮ у Херсонській області 20.09.2016 року (ВП № 51970255), постановою Печерського ВДВС РУЮ в м. Києві від 09.08.2015 року (ВП № 48166963), постановою Печерського ВДВС РУЮ в м. Києві від 17.12.2016 року (ВП № 51696220), постановою Печерського ВДВС РУЮ в м. Києві від 20.08.2016 року (ВП № 50767859), постановою Білозерського ВДВС РУЮ в Херсонській області від 20.09.2016 року (ВП № 5197025), постановою Деснянського ВДВС РУЮ в м. Києві від 27.09.2016 року (ВП № 50845412) та постановою відділу ДВС Сарненського РУЮ в Рівненській області від 15.05.2015 року (ВП № 47335229)., Також, згідно з листом Регіонального сервісного центру МВС України в м. Києві № 31/26-4171 від 16 березня 2018 року на автомобіль Geely Emgrand, 7, 2014 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов № [NUMBER], оголошено розшук та/або затримання постановою Білозерського ВДВС РУЮ в Херсонській області від 20.09.2016 року. Листом Печерського районного ВДВС міста Київ ГТУЮ у м. Києві від 21.02.2018 року за вих. № 1706/15 повідомлялось, що на виконанні у відділі перебуває зведене виконавче провадження № 50854919, до складу якого входить 125 виконавчих проваджень про стягнення загальної суми боргу у розмірі 3560303,95 грн. з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс». В ході проведення виконавчих дій по зведеному виконавчому провадженню ВП № 50854919 державним виконавцем неодноразово накладався арешт на все майно, що належить боржнику. 24.04.2017 року державним виконавцем повторно направлено запит до РСЦ про надання відомостей щодо наявних транспортних засобів у боржника. Згідно відповіді за боржником зареєстровано транспортні засоби. 16.05.2017 року державним виконавцем винесено постанову про розшук транспортних засобів, яку направлено на виконання до органів внутрішніх справ. Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішення, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом; розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження та їх клопотання. Згідно Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний використовувати наданні йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Тобто, законодавець пов'язує можливість звернення особи з даним позовом у разі порушення права власності на майно, на яке було накладено арешт. За правилами ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Згідно роз'яснень, що містяться у п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (ст. 3 Закону України від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження», у редакції Закону України від 4 листопада 2010 року). На підставі наведеного суд приходить до висновку, що на даний час виконавчі провадження не завершені, копії постанов про накладення арешту та/або заборони на відчуження, а також постанови про оголошення розшуку та/або затримання відсутні, а також деякі арешти на спірний автомобіль було накладено ще до укладення з [PERSON] договору купівлі-продажу транспортного засобу від 24.04.2016 року, тому суд позбавлений можливості вирішити питання про права та обов'язки осіб, а саме стягувача та боржника за виконавчим провадженням, в той час, як останні не були залучені до участі у справі та суд позбавлений можливості встановити усіх осіб, в інтересах яких було накладено арешт та/або заборону на відчуження спірного автомобіля. Між тим, [PERSON] не позбавлений права звернутися до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту до належного кола осіб. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed