Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача у якому зазначив, що між сторонами укладено кредитний договір № GOH3GА00001023 від 15 травня 2008 року за яким він отримав кредит у сумі 23969,50 доларів США з кінцевим терміном повернення 15 травня 2028 року зі сплатою 15,00% річних за користуванням кредиту. Відповідачем у односторонньому порядку було збільшено відсоткову ставку за договором у зв'язку з чим виникла заборгованість. Просив визнати нікчемною угоду про підвищення відсоткової ставки, визнати неправомірними дії ПАТ КБ «Приватбанк» щодо збільшення відсоткової ставки та зобов`язати здійснити перерахунок залишку за кредитним договором і повернути технічну документацію на будинок, якій є предметом іпотеки. ПАТ «КБ «Приватбанк» позовні вимоги не визнав та звернувся до суду с зустрічним позовом в якому зазначав, що відповідачем порушуються зобов'язання по поверненню кредитних коштів за укладеним між сторонами кредитним договором. Внаслідок чого станом на 29 квітня 2013 року виникла заборгованість у загальній сумі 33 073,60 доларів США, що складає з заборгованості за тілом кредиту, за відсотками, за комісією, пені, штрафів. Просили звернути стягнення на жилий будинок та земельну ділянку, які в забезпечення виконання відповідачем кредитних зобов'язань за договором іпотеки передані ним в іпотеку та виселити відповідача та інших осіб які зареєстровані та проживають у спірному будинку. Рішенням Центрально-міського районного суду м. Горлівка Донецької області від 24 грудня 2013 року у задоволені позовних вимог [PERSON] відмовлено. Зустрічний позов задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - жилий будинок загальною площею 48,3 мІ, житловою площею 25,40 мІ та земельну ділянку, які розташовані за адресою [ADDRESS] шляхом продажу з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем з отриманням витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо корегування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах підприємствах або організаціях з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій необхідних для продажу предмету іпотеки. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Додатковим рішенням Центрально-міського районного суду м. Горлівка Донецької області від 13 січня 2014 року розподілено судові витрати. В апеляційній скарзі [PERSON] просить рішення суду в частині відмови у задоволені його позовних вимог та в частині задоволення позовних вимог іншої сторони скасувати. Справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд. На обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема вважає, що судом не повно з'ясовані обставин, що мають значення для справи, не перевірено розрахунок заборгованості якій наведено банком, не витребувано необхідну інформацію. Помилково відмовлено у задоволені його вимог про повернення технічної документації, не застосовано строк позовної давності, не враховано наявність другого позивача [PERSON], яка є співвласником майна переданого в іпотеку В судовому засіданні апеляційного суду представник ПАТ «КБ «Приватбанк» проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду залишити без змін. [PERSON] у судове засідання апеляційного суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи відомостями про отримання судової повістки. Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги. Позивачем рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення не оскаржується. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню частково, а рішення суду зміні з таких підстав. Відповідно до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. З матеріалів справи убачається, що 15 травня 2008 року між ПАТ «КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № GOH3GА00001023 за яким позичальник отримав кредит у сумі 23969,50 доларів США з кінцевим терміном повернення 15 травня 2028 року зі сплатою 15,00% річних за користуванням кредиту. З метою забезпечення зобов'язання за вказаним кредитним договором між ПАТ «КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Горлівського міського нотаріального округу [PERSON]., відповідно до якого останній передав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно: одноповерховий житловий будинок загальною площею 48,3 мІ з надвірними побудовами та земельну ділянку площею 423 мІ розташовані за адресою [ADDRESS]. У порушення умов кредитного договору боржником зобов'язання по поверненню кредиту не виконуються, у зв'язку з чим виникла заборгованість яка складається з заборгованості за основним боргом - 23 180,44 долара США, заборгованість за відсотками - 4876, 69 долара США, заборгованість за комісією - 1281, 32 долара США, пеня - 2130,42 долара США, штраф (фіксована частина) 31,29 долара США, штраф (процентна складова) 1573,44 долара США. у загальній сумі 33 073,60 доларів США, що складає 264 258 грн. 08 коп. Відповідно до п18.8.1 договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь з зобов'язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані. За умовами договору звернення стягнення на предмет іпотеки у випадках передбачених п.18.81, 18.8.2, 18.9 здійснюється відповідно до чинного законодавства України та цього договору. За таких обставин задовольняючи позовні вимоги суд правильно застосував норми матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано належних доказів порушення його прав та збільшення в односторонньому порядку обсягу зобов'язання. Та оскільки боржником порушено зобов'язання по поверненню грошових коштів, то у відповідності до Закону України «Про іпотеку» ПАТ «КБ «Приватбанк» має право задовольнити свою вимогу про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, звернув стягнення на предмет іпотеки. Та, у зв'язку з цим дійшов обґрунтованого висновку, що про звернення стягнення на предмет іпотеки та відмову у задоволені первісного позову. Не погодитися з таким висновком суду не можна оскільки він відповідає встановленим обставинам та положенням закону. Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо порушення прав споживача та невідповідності нарахованої суми заборгованості умовам договору оскільки відповідно до ст. 10 ЦПК України одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін та згідно ст.. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог, та позивачем не надано належних доказів, що банком в односторонньому порядку збільшено розмір відсотків. Доводи апеляційної скарги позивачів про те, що надання кредиту у іноземній валюті за умови відсутності у банку відповідної ліцензії, є порушенням чинного законодавства, апеляційний суд не приймає до уваги оскільки основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет КМУ). Статтею 1054 ЇДКУ передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету. З матеріалів справи убачається, що на час укладення оскаржених договорів ПАТ КБ «ПриватБанк» мав банківську ліцензію № 22 від 05 жовтня 2011 року видану Національним банком України на здійснення операцій, визначених ч. 1 та п. п. 5 - 7 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», вказана ліцензія надає право видавати кредити. Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 р. за № 730/5921) за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: - неторговельні операції з валютними цінностями; - операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; - ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; - залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; - залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; - інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України. З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог підпункту "в" п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 р. № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких Національний банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Тому за умови наявності у банку відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу Національного банку України, здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України та позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.ст. 627, 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору які визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та підписані сторонами договори свідчать про узгодження усіх істотних умов договорів укладених між сторонами, тому позовні вимоги про визнання угод недійсною не ґрунтуються на Законі. Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції прав інших осіб, які є співвласниками іпотечного майна оскільки відповідно до ст.. 11 ЦПК України суд розглядає справу за зверненням фізичних або юридичних осіб в межах заявлених ними вимог [PERSON] у встановленому законодавством порядку позов щодо захисту її прав не надано. За таких обставин доводи апеляційної скарги не спростовують правильність правових висновків суду про відмову у задоволені позову [PERSON] та задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки. Проте ухвалюючи рішення суд першої інстанції не врахував роз'яснення Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно яких резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. В резолютивній частині рішення суду зазначено, що звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем з отриманням витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо корегування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах підприємствах або організаціях з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій необхідних для продажу предмету іпотеки. При цьому судом першої інстанції не враховано, що сума суму заборгованості та початкову ціну предмету іпотеки, вартість якого визначена п.35.3 укладеного між сторонами договору іпотеки та складає 166 145 грн. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування або зміни рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Враховуючи наведене суд вважає, що рішення суду підлягає зміні з зазначенням в резолютивній частині початкової цини та суми заборгованості за кредитним договором.

Outcome: partial