Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

08 червня 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності в порядку спадкування на земельну ділянку, обґрунтувавши свої вимоги тим що після смерті [PERSON], яка померла[INFO] року, залишилося спадкове майно, яке складалося з жилового будинку по [ADDRESS] та земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, площею 0,1000 га, кадастровий номер [NUMBER], та для ведення особистого підсобного господарства площею 0,500 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за вищевказаною адресою. Все вказане майно у встановленому законом порядку успадкував чоловік позивача - [PERSON] та 03.12.2004 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, на підставі якого право власності на житловий будинок зареєстровано у КП «БТІ». [INFO] року помер [PERSON] так і не отримавши державний акт про право власності на вказану спадкову земельну ділянку, що стало підставою державному нотаріусу для відмови позивачу у посвідченні свідоцтва про право власності на таку, незважаючи на те, що вона являється єдиним спадкоємцем на спадщину чоловіка. Тому просила позов задовольнити, враховуючи те, що у інший спосіб захистити свої права вона позбавлена можливості. Позивач [PERSON], яка належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи(а.с 37), в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі(а.с.41). В засідання суду відповідач Лиманська міська рада Донецької області, яка про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, представника не направила, просила справу розглянути у відсутності такого (а.с 38-39). Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що з 16.07.1982 року позивач та спадкодавець перебувають у шлюбі, який було зареєстровано Краснолиманським міським відділом ЗАГС Донецької області - актовий запис № 163 ( а.с. 7). [INFO] року в м. Красний Лиман Донецької області померла матір спадкодавця - [PERSON], після смерті якої [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 03.12.2004 року державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори по реєстру № 5478, отримав у спадщину жиловий будинок по [ADDRESS] та земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, площею 0,1000 га, кадастровий номер [NUMBER], та для ведення особистого підсобного господарства площею 0,500 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за вищевказаною адресою. Вказане свідоцтво в частині права власності на житловий бунок, 12.01.2005 року зареєструвано в КП "БТІ" (а.с 9-10). [INFO] року в м. Лиман(Красний Лиман) Донецької області помер [PERSON], єдиним спадкоємцем після смерті якого являється його дружина -позивач ( а.с. 16,42). 19.05.2016 року державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори було посвідчено 3 свідоцтва про право на спадщину за законом, за реєстрами № 1321-1323, на частину спадщини, у тому числі і на жиловий будинок по [ADDRESS] ( а.с. 11-14,42 ). Однак постановою державного нотаріусу Краснолиманської державної нотаріальної контори від 19.05.2016 року позивачу відмовлено у вчинені нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на земельну ділянку, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, площею 0,1000 га, кадастровий номер [NUMBER], та для ведення особистого підсобного господарства площею 0,500 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована по [ADDRESS] оскільки власником зазначеного майна до теперішнього часу являється [PERSON], яка померла [INFO] року, бо після її смерті її син [PERSON] спадщину на спірну земельну ділянку прийняв, але не зареєстрував у встановленому порядку своїх спадкових прав - не отримав державного акту про право власності на земельну ділянку( а.с. 29 ). Відповідно до інформації наданої Краснолиманською державною нотаріальною конторою спадкова справа до майна громадянина [PERSON], який помер [INFO] року, заводилася( спадкова справа № 429/2015 ), на підставі заяви позивача про прийняття спадщини за законом, з іншими заявами про прийняття або про відмову ніхто не звертався. (а.с. 42). Частиною 1 статті 1297 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею. Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкритя спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Частиною 5 ст. 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Нормами статті 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у вигляді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК). Згідно ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстраціїправа на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.ст. 4, 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (із змінами і доповненнями) право власності на нерухоме майно розміщене на території України, що належить фізичній особі підлягає обов'язковій державній реєстрації. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до п. 216 Інструкції Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, єдиним правовстановлюючим документом на земельну ділянку являється лише державний акт про право власності на таку. Але той факт, що спадкодавець як на момент смерті так і до теперішнього часу має право на вказану земельну ділянку, в судовому засіданні підтверджено копіями державного акту на право власності на земельну ділянку серія ДН, виданого 24.02.1997 року Краснолиманською міською радою Донецької області [PERSON], та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 03.12.2004 року державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори по реєстру № 5478(а.с.8-9). Суд вважає, що зі смертю спадкодавця право власності не припиняється, а припиняється відповідно до ч.4 ст.25 ЦК України лише цивільна правоздатність фізичної особи у момент її смерті. Конституцією України в статті 41 гарантовано кожному право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності визнано непорушним. Перелік підстав припинення права власності, передбачений ч.5-6 ст.41 Конституції України, главою 25 ЦК України, є вичерпний і розширеному тлумаченню не підлягає. Але вказані норми права не передбачають як підставу припинення права приватної власності смерть самого власника. За приписами ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно ст.78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до ст.131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, усподкування та інших цивільно-правових угод. громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Згідно зі ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту права власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю в тому числі шляхом визнання прав. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, з урахуванням зазначених вимог закону суд дійшов висновку, що спадкодавець [PERSON] за життя прийняв, але не оформила спадщину після смерті [PERSON] в частині та земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель площею 0,1000 га та для ведення особистого підсобного господарства площею 0,500 га, яка розташована [ADDRESS] та належала спадкодавцю [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДН від 24.11.1997 року. Факт прийняття спадщини відповідно до положень ст. 1268 ЦК України [PERSON] після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO] року, підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом. Відтак, позовні вимоги [PERSON] про визнання за позивачем права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, є обґрунтованими оскільки вона, як спадкоємець за законом, після смерті [PERSON] позбавлена можливості у позасудовий спосіб отримати право на спадщину, тому її право має бути визнано в судовому порядку. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: approved