Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Вважаючи, що відповідачем та нею як подружжям у період шлюбу за спільні кошти було набуто рухоме та нерухоме майно - дві квартири та автомобіль, відтак це майно належить їм на праві спільної сумісної власності й має бути поділено шляхом виділення їй двокімнатної квартири [ADDRESS] вартістю 2 125 000 грн. та стягнення з відповідача грошової компенсації вартості автомобіля у розмірі 311 500 грн., а відповідачу у власність просить виділити двокімнатну квартиру [ADDRESS] вартістю 2 055 000 грн. 00 коп. та автомобіль вартістю 311 500 грн. 00 коп. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання за ним права особистої приватної власності на частину майна. Мотивуючи свої вимоги тим, що хоча сторони й перебували у шлюбі й майно набуте у шлюбі, проте квартира [ADDRESS] , набута ним за власні кошти, що підтверджується свідоцтвом про право внасності, виданим на його ім`я, а тому це ця квартира має бути визнана його особистою приватною власністю. Решта майна, а це квартира [ADDRESS] та автомобіль "Тойота", державний номерний знак [NUMBER] , який зареєстровано на ім`я [PERSON] , набуто у шлюбі, відтак за кожним із подружжям має бути визнано право власності по Ѕ частині. Окрім того, оскілки він в період шлюбу з 19.12.2006 року по 03.01.2007 року сплачував внески за придбання квартири [ADDRESS] , просить стягнути з нього на користь [PERSON] половину сплачених за придбання квартири коштів в сумі 24 498 грн. 30 коп., внісши на депозитний рахунок суду вказану суму, що підтверджує платіжною квитанцією (а.с. 126 том 1). В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала з тих же підстав та просила їх задовольнити, зустрічний позов визнала. При цьому суд, враховуючи психологічний стан позивача, надмірну збудженість, яка зазначала про образи на відповідача, те, що залишилась з двома дітьми, один із синів має інвалідність з дитинства, присвятила своє життя на сім`ю, у той час, як відповідач не шанує її внесок у сім`ю, оцінює її визнання позову як необізнаність у законодавстві, й оскільки позивачка підтримала поданий нею позов, який прямо суперечить вимогам позивача за зустрічним позовом, розцінює таку позицію як невизнання таким позивачем зустрічних позовних вимог. Відзив на зустрічний позов позивачем [PERSON] не наданий. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] , діюча на підставі ордера адвоката про надання правової допомги від 08 грудня 2020 року (а.с.2 том 2), позовні вимоги [PERSON] не визнала уцілому та просила відмовити у їх задоволенні за недоведеністю та наполягала на задоволенні зустрічних позовних вимогах [PERSON] , просила врахувати визнання позивачем зустрічних позовних вимог в частині визнання за [PERSON] права особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] , як майно, що набуте ним за власні кошти. Суд, вирішуючи питання про прийняття судом визнання позивачем позовних вимог за зустрічним позовом, враховує той фактор, що таке визнання позивачем зустрічних позовних вимог не є безумовним, необізнаність такого позивача у законодавстві, несприйняття нею роз`ясень головуючим суддею, пряму суперечність між вимогами первісного позову, який позивачкою підтримувався, та вимогами зустрічного позову, вважав за необхідне відмовити у прийнятті визнання відповідачем зустрічного позову, що ґрунтується на п.2 ч.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 N 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду». Так, відповідно до п.2 ч.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 N 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» у разі визнання відповідачем (або його представником за відсутності у дорученні відповідних обмежень) позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, а не про задоволення позову частково чи про відмову в його задоволенні. Якщо для цього немає законних підстав, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд справи. Визнання позову повинно бути безумовним, а якщо у справі беруть участь кілька відповідачів, то ухвалення рішення про задоволення позову за наявності для цього законних підстав можливе лише у разі визнання позову всіма відповідачами. Слід розрізняти визнання відповідачем позову від визнання ним обставин позову, що згідно з частиною першою статті 61 ЦПК звільняє позивача лише від доведення цих обставин. Відповідачем за зустрічним позовом надано відзив на первісний позов від 13 листопада 2020 року (а.с. 237 - 239 том 1), тим самим заперечуючи щодо вимоги позивачки про вилілення їй у власність квартири [ADDRESS] , та вказуючи, що позивачка має право претендувати лише на Ѕ частину від суми двох останніх платежів, які були сплачені відповідачем у шлюбі та становили: перший платіж - 46 985 грн. 00 коп., здійснений 29.12.2006 року, та другий платіж в сумі 2 011 грн. 59 коп., здійснений 03.01.2007 року. Решта майна, на думку позивача, набуло у шлюбі за спільні кошти, а відтак таке майно має бути поділеним порівну шляхом визнання за кожним із подружжя по Ѕ частці. Відповідач не погоджується сплачувати позивачці грошову компенсацію вартості автомобіля, вважаючи, що це суперечить правилу поділу такого майна, адже позивач має право на його Ѕ частину, й не має позивачу сплачувати у порядку компенсації повну вартість автомобіля. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від03 жовтня2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Розгляд справи проводився у порядку загального позовного провадження із проведеним підготовчим судовим засіданням. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 листопада 2006 року, актовий запис № 1157 (а.с. 134 том 1), який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 квітня 2020 року, що набуло чинності, розірвано (а.с. 139 том 1). Від шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] (а.с. 110 том 1) та [PERSON] , [INFO] (а.с. 109 том 1). У період шлюбу сторонами спільно набуто два об`єкти нерухомого майна: -двокімнатну загальною площею 95, 50 кв м квартиру [ADDRESS] , право приватної власності на яку зареєстровано на [PERSON] згідно Свідоцтва про право власності від 18 грудня 2008 року, виданого на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 09 грудня 2008 року № 2202-С/КІ, зареєстрованого згідно реєстраційного напису 26 грудня 2008 року за № 45457 (а.с. 140, 183 - 184, том 1), -двокімнатну квартиру [ADDRESS] , право приватної власності на яку зареєстровано на [PERSON] згідно рішення про державну реєстацію прав та їх обтяжень, індексний номер - 53700397 від 20.08.2020 року (а.с. 197 - 198, 199). А також сторонами у період шлюбу набуто рухоме майно, а саме - автомобіль «Тойота», державний номерний знак [NUMBER] , який оформлений на ім`я [PERSON] згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 26 січня 2018 року (а.с. 95 том 1). Придбання всіх трьох об`єктів майна відбулось подружжям у період шлюбу та за спільні кошти. Так, оформлення права власності на квартиру [ADDRESS] хоча й відбулось після розірвання шлюбу між сторонами, а саме 20 серпня 2020 року згідно рішення про державну реєстацію прав та їх обтяжень, індексний номер - 53700397 (а.с. 197 - 198, 199), проте сторони визнають, що набуття права власності на це майно відбулось у період шлябу та за спільні кошти, й цей факт ними не спростовується, а тому є об`єктом поділу майна подружжя. Доводи ж позивача за зустрічним позовом про те, що квартира [ADDRESS] набута таким позивачем за його власні кошти, не знайли за відсутності наданих належних та допустимих доказів про предмет доказування свого підтвердження в ході розгляду справи з огляду на таке. Так, вирішуючи спір у цій частині, суд враховує висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 3 червня, 1 липня, 16 грудня 2015 року та ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року (6-31644ск15), 23 грудня 2015 року (6-25963ск15), 27 квітня 2016 року про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Водночас, за наданих таким позивачем доказів та на їх спростування наданих відповідачем доказів, підстав вважати придбання квартири [ADDRESS] за особисті кошти позивача за зустрічним позовом немає. Так, на спростування вимог у цій частині [PERSON] вказує, що вона не мала можливості працювати, оскільки подружжя мало двох дітей й один із синів має інвалідність з дитинства, що підтверджується медичними документами та довідкою про інвалідність дитини (а.с. 96), й обґрунтовує тим, що набуте подружжям за час шлюбу майно належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Окрім того, [PERSON] займалась оформленням права власності на решту майна, яке набуто подружжям за час шлюбу, що підтверджується правовстановлюючими документами на таке майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , право приватної власності на яку зареєстровано на [PERSON] згідно рішення про державну реєстацію прав та їх обтяжень, індексний номер - 53700397 від 20.08.2020 року (а.с. 197 - 198, 199), а також автомобіль «Тойота», державний номерний знак [NUMBER] , який оформлений також на ім`я [PERSON] згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 26 січня 2018 року (а.с. 95 том 1), що вказує на участь (внесок) позивача у придбанні спільного сумісного майна подружжя. Окрім того, вимога такого позивача про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] половину сплачених [PERSON] коштів в сумі 24 498 грн. 30 коп., як таких, що сплачені за придбання цієї квартири у період шлюбу, за своєю сутністю спростовує його доводи про придбання такого майна за особисті кошти, оскільки ставлячи таку вимогу, тим самим [PERSON] визнає придбання майна у шлюбі та за саільні кошти подружжя, внісши на депозитний рахунок суду вказану суму, що підтверджується платіжною квитанцією (а.с. 126 том 1). Позовна вимога позивача [PERSON] про поділ майна подружжя шляхом виділення їй у власність квартири [ADDRESS] , а відповідачу квартири [ADDRESS] , а також про стягнення з відповідача на її користь грошової компенсації вартості автомобіля, не може бути задоволеною з огляду на необгрунованість такої вимоги, оскільки за вартісними характеристиками такі квартири є різними, квартира [ADDRESS] , має вищу вартість від вартості квартири [ADDRESS] , при цьому таким позивачем не ставиться вимога про компенсацію відповідачу різниці вартості вищого за оцінкою майна, на яке претендує позивач, також позивачем не сплачено на депозитний рахунок суду суму компенсації різниці вартості майна, що враховується судом при постановленні цього рішення. Таким чином оскільки вказане майно набуте сторонами в період шлюбу, тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Водночас, суд, надавши правову оцінку позиції позивача, яка вважає, що оскільки позивачка з дітьми проживає у квартирі [ADDRESS] , діти знаходяться на її утриманні, один із синів є інвалідом з дитинства, шлюб між подружжям розірвано, відповідач має залишити вказану квартиру позивачці та дітям, не заслуговує на увагу та не може впливати на правила поділу майна подружя. Також вимога позивача [PERSON] про стягнення з [PERSON] на її користь грошової компенсації вартості автомобіля не підлягає задоволенню, оскільки така вимога суперечить правилу поділу майна, адже позивач має право на Ѕ частину автомобіля, й не має позивачу сплачувати у порядку компенсації повної його вартості. Відтак позови сторін щодо порядку поділу майна подружжя підлягають частковому задоволенню. Відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Водночас, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Так, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартира, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові кошти та майно, належне подружжю та іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо, відповідно до п.23 Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя». Відповідно до частини 3 статті 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. При вирішенні спору про поділ майна, відповідно до частини 2 статті 70 СК України, суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Проте, судом встановлено, що правових підстав для застосування частин 2, 3 статті 70 СК України немає, оскільки істотні обставини, які впливають на відступ від засад рівності поділу часток майна подружжя, відсутні. Відтак є всі підстави для застосування до даних правовідносин частини 1 статті 70 СК України. Згідно частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 3 статті 368 ЦК України). Судом встановлено, що домовленості чи шлюбного договору у сторін немає. Відповідно до ч.1, 2, 4, 5 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускаються лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному із подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. При відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦПК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок відповідної грошової суми. У тому разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток без застосування грошової компенсації і припинення права власності одного з подружжя на його частку в такому майні, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відтак, є всі підстави визнати ідеальними частки сторін щодо двох квартир та автомобіля рівними без реального поділу й залишити це майно у спільній частковій власності сторін. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Інші доводи сторін, які наведені у позові, відзиві на позов, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) у сумі 5 255 грн. 00 коп. стягнути з відповідача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом на користь позивача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом в межах задоволеної вимоги про поділ майна подружжя. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). На підставі вищевикладеного, ст.ст. 68-71 СК України, з урахуванням Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя»,

Outcome: partial