Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-20 00:00:00

[PERSON] 25.08.2016 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом, який під час розгляду справи уточнив, до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якому просить суд: стягнути з [PERSON] на свою [PERSON] користь у відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди грошові кошти в сумі 46844 гривні 29 копійок, у відшкодування моральної шкоди 17886 гривень 00 копійок, у відшкодування витрат за проведення експертного дослідження 1000 гривень 00 копійок, витрати по сплаті судового збору в сумі 1102 гривні 40 копійок. Позивач в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 14 травня 2016 року о 10 годині 30 хвилин в м. Одесі по вул. Академіка Корольова, буд №72, водій [PERSON] керуючи автомобілем марки «Mitsubishi», реєстраційний номер [NUMBER], під час перестроювання з правої смуги руху в ліву, не надав перевагу у русі автомобілю марки «Chevrolet», реєстраційний номер [NUMBER], який рухався в попутному напрямку по тій самій смузі, на яку він перестроювався, допустив зіткнення з ним. В наслідок дорожньо-транспортної пригоди вказані автомобілі отримали механічні пошкодження. Пошкоджений автомобіль марки «Chevrolet», реєстраційний номер [NUMBER], належить позивачеві [PERSON] Постановою судді Київського районного суду міста Одеси від 09.06.2016 року [PERSON] визнано винним у скоєнні вказаного адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КпАП України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 гривень. Згідно з висновком експерта-товарознавця від 01 липня 2016 року, величина матеріальних збитків, завданих автомобілю позивача становить 46844 гривні 29 копійок, вартість проведення цієї експертизи становить 1000 гривень. Позивачем також зазначено, що цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована у ПрАТ «СК Нова», згідно договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів поліс №АІ/5854856. З метою отримання суми страхового відшкодування, позивач у зазначені строки та встановленою формою звернувся до ПрАТ «СК Нова» та до МТСБУ, оскільки ПрАТ «СК Нова» перебуває у стадії банкрутства із відповідною заявою, однак страхове відшкодування не отримав. У звязку з чим позивач вимушений звернутись до суду з відповідним позовом про відшкодування матеріальної шкоди. Позивач також зазначає, що крім матеріальних збитків, йому було завдано моральної шкоди, яка полягає у завданні негативних наслідків в результаті ДТП як безпосередньо під час вчинення адміністративного правопорушення, так і після нього. До негативних наслідків позивач відносить нервовий стрес, що виразився в порушені його прав власності на пошкоджений автомобіль, зокрема внаслідок пошкодження транспортного засобу він зазнав не мало переживань та страждань з приводу того, що особа, відповідальна за збитки не поновлює його порушене право та не сплачує в добровільному порядку завдану шкоду. Позивач дуже глибоко пережив завдання пошкоджень його транспортному засобу. Пошкодження автомобіля внесли дуже тяжкі незручності в повсякденному житті, змусило позивача змінити графік життя. У звязку з чим, позивач оцінює завдану йому моральну шкоду в сумі 17886 гривень 00 копійок. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 06.09.2016 року відкрито провадження по справі на підставі вказаної позовної заяви та призначено попереднє судове засідання. Позивач у судовому засіданні позовні підтримав, просив суд задовольнити, також надав пояснення, що врегулювання питання мирним шляхом між ним та відповідачем не досягнуто. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в минулих судових засіданнях заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що відповідачем належним чином було застраховано свою цивільно-правову відповідальність у ПрАТ «СК Нова», факт того, що страхова компанія перебуває на стадії банкрутства та з цих причин позивач не має можливості отримати страхове відшкодування, не є підставою для стягнення цього відшкодування з відповідача. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судове засідання не зявились, представник був належним чином повідомленим про дату, час та місце проведення судового засідання. Суд зазначає, що дійсно представник відповідача в телефонному режимі повідомив суд, що не має можливості зявитись до суду. Однак, судом в судовому засіданні визнано неявку відповідача та його представника без поважних причин, оскільки до суду не надано доказів поважності неможливості зявитись до суду та з огляду на наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки. Частиною 1 статті 157 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі\~\~„Юніон Аліментаріа [PERSON] проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Так, провадження в цій справі відкрито 06.09.2016 року, тобто більше ніж півроку тому. Зазначаємо також, що останні три судові засідання також судом були відкладені саме у звязку з неявкою відповідача та його представника у судове засідання або за їх клопотанням про відкладення розгляду справи, а саме: судове засідання призначене на 20.02.2017 року було відкладено у звязку з неявкою представника відповідача, судові засіданні призначені на 22.03.2017 року і 04.04.2017 року були відкладені за клопотанням сторін для надання строку для можливого врегулювання спору мирним шляхом. Під час розгляду справи представником відповідача не надавались докази по справі, не заявлялись клопотання повязані з розглядом справи по суті. З урахуванням вищевикладеного, з метою дотримання розгляду справи в розумний термін, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності відповідача по справі. Заслухавши пояснення позивача по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов [PERSON] підлягаючим частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 14 травня 2016 року о 10 годині 30 хвилин, в м. Одесі по вул. Академіка Корольова, буд №72, водій [PERSON] керуючи автомобілем марки «Mitsubishi», реєстраційний номер [NUMBER], під час перестроювання з правої смуги руху в ліву, не надав перевагу у русі автомобілю марки «Chevrolet», реєстраційний номер [NUMBER], який рухався в попутному напрямку по тій самій смузі, на яку він перестроювався, у звязку з чим допустив зіткнення з ним. В наслідок дорожньо-транспортної пригоди вказані автомобілі отримали механічні пошкодження, а водій [PERSON] порушив п. 10.3. «Правил дорожнього руху», у звязку з чим у відношенні нього було складено протокол про притягнення до адміністративної відповідальності передбаченої ст. 124 КпАП України. Постановою судді Київського районного суду міста Одеси від 09.06.2016 року по справі №520/6535/16-п, [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України та накладено на нього адміністративне стягнення у розмірі 340 гривень. Згідно з ч. 4 ст. 61 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії, та чи вчинені вони цією особою. В силу ч.3\~ст.61 ЦПК України\~обставини, які встановлені судовим рішенням, не підлягають доказуванню при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Тобто з урахуванням вищевикладеного, наявність вини в діях [PERSON] у скоєній дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце 14.05.2016 року, доказуванню не підлягає. Судом встановлено, що на момент скоєної дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 14.05.2016 року, користувачем транспортного засобу марки «Mitsubishi», реєстраційний номер [NUMBER] є [PERSON] Водієм та власником пошкодженого транспортного засобу марки «Chevrolet», реєстраційний номер [NUMBER] [PERSON] Згідно зі\~ст. 1187 ЦК України\~шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з розясненнями, викладеними в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди. Для проведення відновлюваного ремонту зазначених пошкоджень позивач звернувся до субєкта підприємницької діяльності [PERSON], який здійснив оцінку матеріальної шкоди нанесеного власникові автомобіля марки «Chevrolet», реєстраційний номер [NUMBER] внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 14 травня 2016 року, та згідно зі звітом від 01.07.2016 року, встановлено, що вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля становить 45844 гривні 29 копійок, вартість матеріального збитку з урахуванням втрати товарної вартості становить 31586 гривень 19 копійок. За проведення вказаного звіту позивачем було сплачено 1000 гривень, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №77 від 01.07.2016 року. Відповідно до ч.1 ст. 21 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. Судом встановлено, що на час дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 14 травня 2016 року, цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «Mitsubishi», реєстраційний номер [NUMBER] [PERSON] була застрахована в ПрАТ «СК Нова», згідно договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів поліс №АІ/5854856. Відповідно до ч. 1 ст.35 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. З метою отримання страхового відшкодування, позивач [PERSON] звернувся 07.07.2016 року до ПрАТ «СК Нова» з заявою про виплату страхового відшкодування та до Моторного (транспортного ) страхового бюро України. Однак вказані заяви розглянуті не були. Надалі позивачеві стало відомо, що у ПрАТ «СК Нова» скасована ліцензія та здійснювалась заміна правонаступником, у звязку з чим по цей час позивач страхове відшкодування не отримав. У звязку з чим, позивач звернувся до суду з відповідним позовом про стягнення з відповідача грошову суму у відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 14 травня 2016 року. Відповідач в свою чергу заперечував проти права позивача на звернення до суду з відповідним позовом до нього, оскільки відповідачем належним чином було застраховано свою цивільно-правову відповідальність у ПрАТ «СК Нова», а факт того, що страхова компанія не виплачує позивачеві страхове відшкодування не є підставою для стягнення цього відшкодування з відповідача. Суд зазначає, що за загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). Разом із тим правила регулювання деліктних зобовязань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обовязок. Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обовязок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоровя, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обовязкове страхування). До відносин, що випливають із обовязкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обовязкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV\~ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV). Метою здійснення обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоровю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Обєктом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, повязані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоровю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV). Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого. За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, повязана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З огляду на вищенаведене, сторонами договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобовязання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обовязок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобовязання згідно з договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника в договірному зобовязанні ним є страховик. Разом із тим, зазначені зобовязання не виключають одне одного. Деліктне зобовязання первісне, основне зобовязання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обовязково припиняє деліктне зобовязання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобовязаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобовязаний виконати обовязок зі здійснення страхового відшкодування. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України). Відповідно до статті 511 ЦК України зобовязання не створює обовязку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобовязання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобовязаний виконати свій обовязок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобовязує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобовязанні. Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобовязань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому доособи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобовязання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обовязками страховика як сторони договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності. Такий висновок узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду України\~\~від 20 січня 2016 року № 6-2808цс15, яка згідно зі\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обов'язковою для судів. Враховуючи вищевикладене, з урахуванням того, що ПрАТ «СК НОВА» по цей час не відшкодовано потерпілому [PERSON] страхове відшкодування, суд вважає, що позивачем вірно обрано спосіб захисту своїх прав та інтересів та набув право вимоги до відповідача про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 14 травня 2016 року, та скоєна з вини [PERSON] Відповідно до\~ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а тому збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Позивачем заявлено до стягнення з відповідача суму матеріальної шкоди,завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 14 травня 2016 року, в сумі 46844 гривні 29 копійок, що згідно зі звітом СПД [PERSON] від 01.07.2016 року є сумою повної вартості відновлювального ремонту автомобіля. Статтею 1192 ЦК України передбачено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Верховний суд України в п. 9\~Постанови «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року за № 6\~роз'яснив, що коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні (наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди. Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Постановлюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд одночасно повинен обговорити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду. Однак суд зазначає, згідно з висновком, вартість саме матеріального збитку завданого власнику пошкодженого автомобіля складає 31586 гривень 19 копійок, у звязку з чим суд вважає, що саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, як відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 14 травня 2016 року, оскільки при стягненні суми вартості повного відновлювального ремонту транспортного засобу, підлягає до вирішення питання щодо передачі потерпілим відповідальній особі за шкоду замінені запчастини, які мають цінність, та суд ураховує, що на цей час пошкоджений транспортний засіб відновлено та відремонтовано. Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди в сумі 17886 гривень 00 копійок, суд зазначає наступне. Відповідно до розяснень викладених в\~Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4\~„Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди" під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Крім того, згідно з\~ст.23 Цивільного кодексу України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя. При зясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен зясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд бере до уваги конкретні обставини справи, розмір та характер заподіяної шкоди, виходячи з характеру правопорушення, а також враховує вимоги розумності та справедливості. Вимоги позивача [PERSON] про відшкодування йому відповідачем моральної шкоди в розмірі 17886 гривень не є обґрунтованими в повному обсязі, як на стадії звернення до суду, так і в ході розгляду справи. Посилання позивача, що виникла дорожня-транспортна пригода та не відшкодування відповідачем матеріальної шкоди призвело до емоційних страждань, у звязку з чим позивач був вимушений понести витрат для відновлення психічного стану, суд також не приймає, оскільки до суду не надано жодного доказу на підтвердження того, що позивач звертався до медичної установи для отримання вказаних послуг та докази сплати грошових коштів за ці послуги. Однак, суд вважає, що пошкодження автомобіля, який був власністю позивача, призводить до душевних страждань, зміну способу життя. Також суд приймає до уваги, що саме з вини відповідача [PERSON] позивач тривалий час не може вирішити питання щодо відшкодування завданих збитків. У звязку з чим, суд дійшов висновку, що визначений позивачем розмір моральної шкоди в сумі 17886 грн. є завищеним. На переконання суду стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача моральної шкоди в розмірі 1000 грн. буде справедливим та достатнім відшкодуванням тих моральних страждань, які позивач зазнав. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача витрат за проведення експертного дослідження 1000 гривень 00 копійок, витрати по сплаті судового збору в сумі 1102 гривні 40 копійок. Так вказані витрати понесені позивачем підтверджені належними доказами, однак відповідно до ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Відповідно до ч.2 ст. 86 ЦПК України, кошти на оплату судової експертизи вносяться стороною, яка заявила клопотання про проведення експертизи. Якщо клопотання про проведення експертизи заявлено обома сторонами, витрати на її оплату несуть обидві сторони порівну. У разі неоплати судової експертизи у встановлений судом строк суд скасовує ухвалу про призначення судової експертизи. У звязку з чим, заявлена позивачем вимога про відшкодування витрат понесених у звязку з отриманим ним висновку в позасудовому порядку до переліку встановленого ст.79 ЦПК України видів судових витрат не відносяться, у звязку з чим до відшкодування не підлягає. Відповідно до\~ст. 88 ЦПК України\~до стягнення з відповідача [PERSON] підлягає судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а саме у розмірі 1102 гривні 40 копійок, сплачений позивачем при поданні до суду позову, що містить вимоги майнового та немайнового характеру, за мінімальними ставками відповідно до Закону України «Про судовий збір». На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial