Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просив встановити факт належності його матері [PERSON], державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЧР №4-20-51, виданого 26.09.2001 року Ризинською сільською радою Звенигородського району Черкаської області на імя [PERSON], а також просив визнати за ним право власності на спадкове майно до складу якого входить земельна ділянка площею 2.0 га, що розташована на території Ризинської сільської ради Звенигородського району Черкаської області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. В обґрунтування своїх вимог заявник зазначив, що 28.01.2014 року померла його мати [PERSON] Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить земельна ділянка, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Однак при звернення до нотаріальної контори для оформлення спадкових справ йому було відмовлено, через помилки в написанні прізвища спадкодавця в правовстановлюючому документі. Посилаючись на вищевикладене позивач просив в судовому порядку встановити відповідні факти та визнати за ним право власності на спадкове майно. В судовому засіданні позивач [PERSON] повністю підтримав позовні вимоги та просить їх задоволити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивач визнала у повному обсязі та не заперечує проти їх зажоволення. Вислухавши позивача, відповідача, дослідивши матеріали, які є у справі, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню. У відповідності до ч.2 ст.256 Цивільного процесуального кодексу України в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. В судовому засіданні було встановлено, що 28.01.2014 року померла мати позивача [PERSON]. (а.с.10). Після її смерті [PERSON] звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, спадкова справа №201/2014. Із заявою про відмову від спадщини звернулася дочка [PERSON] ( а.с.7,9,15). [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, з тієї причини, що державний акт серії ЧР-4-20-51, виданий Ризинською сільською радою Звенигородського району Черкаської 26.09.2001 року на імя [PERSON] .(а.с.8) В судовому засіданні було встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить земельна ділянка площею 2.0 га, яка розташована на території Ризинської сільської ради Звенигородського району Черкаської області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вказана земельна ділянка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ЧР-4-20-51, виданого 26.09.2001 року Ризинською сільською радою Звенигородського району Черкаської області. В Державному акті імя власника було зазначено «Катарина», а у свідоцтві про смерть - «Катерина». (а.с.6) Помилка в Державному акті на право приватної власності на землю серії ЧР-4-20-51, виданого 26.09.2001 року Ризинською сільською радою Звенигородського району Черкаської області також спростовується: -Свідоцтвом про народженням [PERSON], [PERSON], де в графі мати зазначено [PERSON] (а.с.11-12); -Свідоцтвом про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ЧЕ-IV №329218, виданий Ризинською сільською радою на імя [PERSON] (а.с. 13); Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вимога про встановлення факту, що має юридичне значення, розглядається, якщо такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Факт належності [PERSON] правовстановлюючого документу, а саме Державного акту на право приватної власності на землю підтверджений дослідженими у справі доказами. Розумних сумнівів щодо достовірності даної обставини у суду немає. Різне написання прізвища у документах, на думку суду, пояснюється технічною помилкою. Однак, що стосується позовних вимог про визнання права власності на спадкове майно, то суд вважає, що в цій частині необхідно відмовити з огляду на наступне. Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" судам роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що оскільки можливість оформлення спадкових прав [PERSON] в нотаріальному порядку не втрачена, а лише відстрочена до вирішення справи судом стосовно встановлення відповідного юридичного факту, то суд не вбачає підстав для судового втручання та захисту прав позивача. Тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування необхідно відмовити. В іншому позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. На підставі ст. ст. 256-258 ЦПК України, Пленум Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", та

Outcome: partial