Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-10 00:00:00

14 травня 2018 року до Баранівського районного суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] олександровича про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. В обґрунтування позову зазначила, що вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі з 26 липня 2003 року. Від даного шлюбу мають трьох дітей: доньку [PERSON], [INFO], доньку [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя не склалося, через пристрасть чоловіка до чарки. Відповідач систематично випиває, влаштовує сварки з рукоприкладанням. Позивач зазначає, що на її думку спільне життя з відповідачем і збереження шлюбу суперечить її інтересам та інтересам їх дітей. Крім того додала, що діти хоч і проживають разом з нею та відповідачем, але перебувають на повному її утриманні, оскільки відповідач жодної допомоги на їх утримання не надає. З огляду на викладене, вирішила звернутися до суду із вказаним позовом, просили ухвалити рішення яким розірвати шлюб, стягнути з відповідача аліменти на 3-х дітей в розмірі 50% від усіх видів доходів щомісячно, але не менше 50% відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи стягнення з дня подачі позову і до виповнення дітям повноліття. Також просила стягнути з відповідача сплачений нею судовий збір в розмірі 704 грн.80 коп. Позивач в судове засідання не з'явилася, через канцелярію суду подала заяву, в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить розписка в матеріалах справи. Відзиву на позов у встановлений судом строк не подав. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ч.2ст.247\~ЦПК України. Розглянувши надані документи і матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 26 липня 2003 року сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується оригіналом свідоцтва про шлюб серії 1-ТП №093177 (а.с.15). Згідно свідоцтв про народження серії 1-ТП №138134, серії 1- ТП №084673, серії 1-ТП №195468 [PERSON] є батьком, а [PERSON] є матірю: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с. 7-9). Згідно копії витягу видно, що за заявою [PERSON] було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, нанесення тілесних ушкоджень дружині та малолітньому сину [PERSON], правова кваліфікація ч.1 ст.125 КК України (а.с.16). Отже, на теперішній час подружні відносини між позивачем та відповідачем припинені, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, позивач та відповідач не бажають зберігати шлюб, позивач на розірванні шлюбу наполягає, відповідач проти розірвання шлюбу не заперечує, оскільки не явився в судове засідання та не подав відзиву на позов. Відповідно до ч.3 ст. 105\~Сімейного Кодексу України шлюб\~припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно достатті 110 цього\~Кодексу. Згідно зі ст. 24\~СК України шлюб\~ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 112 ч.2\~СК України суд\~постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з ч. 3ст. 115\~Сімейного кодексу\~України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Згідно ч.2ст.114\~СК України у\~разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред'явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Під час прийняття рішення суд враховує те, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує, а також те, що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що вимога позивача про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матірю, а тому, суд вважає, що [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] слід залишити на проживання з матірю [PERSON] Крім того, за змістом статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3ст. 181 СК України). Задовольняючи позов про стягнення аліментів частково суд виходив із слідуючих підстав. Згідно ч. 1ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. З огляду на викладене, суд враховує той факт, що відповідач перебуває у працездатному віці, а отже, може і зобов'язаний надавати дітям матеріальну допомогу. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, згідно якої держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідач являється батьком дітей, а отже, відповідає за їх належний рівень життя. Відповідно до ст.180, ч.3 ст.181\~СК України\~батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до ст.\~182\~СК України передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим положень Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними та чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховуються судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. З урахуванням фактичних обставин справи та вимог чинного законодавства щодо обов'язку обох батьків брати участь в утриманні своїх дітей до їх повноліття, якому кореспондує право дитини на належний рівень життя, достатній для її соціального розвитку, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення аліментів на утримання дітей є такою, що підлягає частковому задоволенню, оскільки позивачкою в обгрунтування своїх вимог не доведено доказами того факту, що відповідач має постійний дохід та спроможний сплачувати аліменти у заявленому нею розмірі. Тому суд визначає аліменти у твердій грошовій сумі, з врахуванням мінімального розміру аліментів, який на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Оскільки згідно Закону України"Про державний бюджет України на 2018 рік" прожитковий мінімум в Україні становить: з 1 січня 2018 року 1492 грн.; на дитину до 6-ти років, 1860 грн.; на дитину від 6-ти до 18-ти років, з 1 липня 1559 грн.; 1944 грн. Тому суд призначає аліменти на доньок [PERSON] та [PERSON] в розмірі 972 гривни щомісячно на кожну та на сина [PERSON] в розмірі 779 грн. 50 коп. щомісячно. Крім того,

Outcome: partial