Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-23 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє представник [PERSON] , звернулася до Кремінського районного суду Луганської області із заявою про встановлення факту перебування особи на утриманні померлого. В обґрунтування заяви зазначається, що заявник [PERSON] є дружиною [PERSON] , який помер [INFO] і з яким вони перебували у зареєстрованому шлюбі, проживали разом та вели спільне господарство. Заявник є пенсіонером та отримує пенсію за віком. На даний час заявнику не вистачає коштів для для нормального існування, оскільки пенсія заявника значно менша за пенсію її померлого чоловіка та складає 1514,12 грн та заявник перебувала на утриманні свого чоловіка, у той час як за життя чоловік заявника отримував значно більшу пенсію, яка складає 6730,93 грн. З часу одруження до 2014 року заявник із чоловіком проживали за адресою: [ADDRESS] . Після 2014 року заявник зареєструвалася як внутрішньо переміщена особа за адресою: [ADDRESS] , за якою вони і прожовжували проживати спільно до його смерті, натомість її чоловік зареєструвався за адресою: [ADDRESS] . 26.12.2018 заявник звернулася до Рубіжанського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області для переходу на пенсію у зв'язку із втратою годувальника, проте їй було відмовлено, оскільки в неї відсутній документ, що підтверджує її перебування на утриманні померлого чоловіка. У зв`язку з цим заявник просила суд встановити факт її перебування на утриманні померлого чоловіка, що необхідно заявнику для оформлення пенсії у зв`язку із втратою годувальника. Заявник у судове засідання не з`явилася, в наданій заяві просила суд розглядати справу за її відсутності. Представник заявника [PERSON] у судовому засіданні підтримала заявлені вимоги та надала пояснення, зміст яких збігається із викладеними у заяві обставинами. Представник заінтересованої особи - Рубіжанського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської областів судове засідання не з`явився, начальник управління Смаглюк Н . надав суду письмові пояснення, в яких просив суд розглянути справу за відсутності представника заінтересованої особи, а також зазначив, що у разі, якщо факт перебування на утриманні померлого чоловіка заявником буде доведено у суді, він не має заперечень проти встановлення відповідного факту. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що перебуває у дружніх стосунках із сім`єю заявника, оскільки остання зі своїм чоловіком після виїзду з тимчасово окупованої території, де вони проживали раніше, зареєстровувалися та проживали у будинку його матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS] приблизно з 2016 по 2018 рік, коли чоловік заявника помер. Заявник із чоловіком іноді їздили до себе додому на тимчасово окуповану території України, однак завжди були разом і мали спільний побут. Суд, заслухавши заявника, її представника та свідка, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням наявні в матеріалах справи докази як окремо, так і в їх сукупності, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що заявник [PERSON] , яка народилася [INFO] у с. Вахрушево Краснолуцького району Луганської області, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (наразі взята на облік як внутрішньо переміщена особа за адресою: [ADDRESS] ), і 02 вересня 1977 року уклала шлюб із [PERSON] . Зазначені обставини підтверджуються паспортом заявника та [PERSON] , свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , а також довідкою про взяття заявника на облік як внутрішньо переміщеної особи від 25.10.2016 (а.с. 6-7, 8, 10, 11). Чоловік заявника [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та взятий на облік як внутрішньо переміщена особа за адресою: [ADDRESS] , помер [INFO] у віці 62 років у м. Перевальськ Луганської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 22 жовтня 2018 року Кадіївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області (а.с. 14). Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 36 Закону «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні. Непрацездатними членами сім'ї вважаються, зокрема, чоловік (дружина), якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону Відповідно до п. 2.11 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України № 22-14 від 25.11.2005, за документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім'ї, приймаються довідки або інші документи про склад сім'ї, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання (реєстрації) особи, зокрема органом місцевого самоврядування, або документ про реєстрацію місця проживання (разом з годувальником за однією адресою), виданий згідно із вимогами статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». У разі неможливості надати такі документи факт перебування на утриманні померлого годувальника встановлюється у судовому порядку. Заявник звернулася до Рубіжанського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області із заявою про призначення їй пенсії у зв`язку із втратою годувальника, однак рішенням від 28.12.2018 їй було відмовлено у призначенні пенсії через відсутність у неї документа про перебування заявника на утриманні померлого годувальника (а.с. 15). Заявник [PERSON] є пенсіонером та отримує пенсію за віком у розмірі 1559,12 грн (а.с. 9, 17-18). Чоловік заявника також був пенсіонером та отримував пенсію за віком у розмірі 6730,93 грн (а.с. 13, 19-20). Таким чином, із наданих документів вбачається, що заявник отримувала пенсію у декілька разів меншу за пенсію її померлого чоловіка. Заявником, крім інших документів, також надано суду довідку № 27 від 14.03.2019, видану «Державною установою «Виконавчий комітет Зоринської міської ради Кремінського району» так званої «Луганської Народної Республіки», з якої вбачається, що [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , за свої кошти поховала свого чоловіка [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , і проживала з померлим за вищевказаною адресою та вела з ним спільне господарство. [PERSON] був похований на міському кладовищі у районі кв. [ADDRESS] (а.с. 16). Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» № 254-VIII від 17.03.2015 визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» тимчасово, на строк, що закінчується через один рік з дня набрання чинності Законом України "Про створення необхідних умов для мирного врегулювання ситуації в окремих районах Донецької та Луганської областей", запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей, до яких належать райони, міста, селища, села, що визначаються рішенням Верховної Ради України (окремі райони Донецької та Луганської областей). Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» № 252-VIII від 17.03.2015 до окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької і Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» тимчасово запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, належать райони або їх частини, міста, селища і села, що знаходяться на територіях, які розташовані між державним кордоном України з Російською Федерацією, урізом води Азовського моря та лінією, яка визначена додатком до цієї Постанови, що відповідає Мінському меморандуму від 19 вересня 2014 року. Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» № 1275-р від 12.02.2015 м. Брянка Луганської області віднесене до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Таким чином, м. Зоринськ Перевальського району Луганської області розташоване на тимчасово окупованій території України. Відповідно до Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» № 2268-VIIІ від 18.01.2018 одним із наслідків збройної агресії Російської Федерації як держави-окупанта проти України стала тимчасова окупація частини території України. Стосовно цих територій встановлено особливий порядок в`їзду та виїзду осіб, які здійснюються через відповідні контрольні пункти. Функціонально відповідальна за управління тимчасово окупованими територіями України окупаційна адміністрація Російської Федерації, яку складають її державні органи і структури та підконтрольні Російській Федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України. Таким чином, нині знаходження на території міста Зоринськ Перевальського району Луганської області небезпечно як для здоров`я, так і для життя будь-якого громадянина України, а право на свободу та особисту недоторканість не забезпечуються державою Україна на території цього міста, що також випливає з постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України "Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод"» № 462 від 21.05.2015. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до наведеного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Неможливість отримати у м. Зоринськ Луганської області Луганської області необхідні документи для підтвердження заявником її перебування на утриманні померлого чоловіка виникла внаслідок розташування цього населеного пункту на тимчасово окупованій території України. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки зазначеної довідки від 14.03.2019, виданої на тимчасово окупованій території України, як доказу, оскільки суд бере до уваги, що можливості збирання письмових доказів спільного проживання заявника з її померлим чоловіком та перебування заявника на утриманні останнього на цій території є обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини. За таких обставин, оскільки із зазначених досліджених письмових доказів та показань свідка [PERSON] судом було встановлено, що заявник [PERSON] проживала та вела спільне господарство зі своїм померлим чоловіком [PERSON] , а також фактично перебувала на його утриманні, оскільки останній отримував значно більшу за неї пенсію, у той час як встановлення зазначеного факту необхідно заявнику для оформлення пенсії у зв`язку із втратою годувальника, суд вважає за необхідне задовольнити заяву повністю та встановити факт перебування [PERSON] на утриманні її чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . Згідно з ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. На підставі викладеного,

Outcome: approved