Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-04 00:00:00

[PERSON] пред'явила у Подільському районному суді м. Києва позов до ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» про визнання пункту 9.2 кредитного договору № 906-014/05 Р від 01.07.05 року недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01.07.05 між ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 906-014/05 Р. Відповідно до вказаного кредитного договору, [PERSON] отримала кредит у розмірі 57000 євро 00 центів, зі сплатою процентної ставки 13,5% річних, з цільовим призначенням кредиту - на споживчі потреби та остаточною датою погашення якого є 01.07.14. Відповідно до п. 9.2. Договору: «За неуведомление Банка об изменении своего местожительства или места пребывания Заемщик платит штраф в размере 3% от суммы кредита, указанной в п. 1 данного Договором, за каждый случай». Вищевказаний пункт кредитного договору позивач вважає таким, що суперечить приписам ст. 524 ЦК України, відповідно до якого зобов'язання повинно бути виражене у грошовій одиниці України - гривні; сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Позивач також зазначила, що розмір такого штрафу не відповідає принципам добросовісності, розумності та справедливості, що встановлені Законом України «Про захист прав споживачів». Представник позивача перед початком судового засідання звернувся до суду із заявою, в якій просив розгляд справи провести без його участі, підтримав позов в повному обсязі, просив суд його задовольнити. Представник відповідача також перед початком судового засідання звернувся до суду із заявою, про розгляд справи без його участі, просив суд відмовити у задоволенні позову повністю, звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Судом встановлено, що 01.07.05 між АКБ «Правєкс-Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 906-014/05Р, відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 57000 євро на споживчі цілі, зі сплатою 13,5 % річних та кінцевим строком погашення кредиту 01.07.2014 (а.с. 8-12). Вказаний кредитний договір у своєму змісті має спірний пункт, а саме 9.2.: «За неуведомление Банка об изменении своего местожительства или места пребывания Заемщик платит штраф в размере 3% от суммы кредита, указанной в п. 1 данного Договором, за каждый случай». Зазначений пункт кредитного договору позивач вважає таким, що суперечить законодавству України, а саме ст. 524 ЦК України, відповідно до якої зобов'язання повинно бути виражене у грошовій одиниці України - гривні; сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. А крім того, розмір такого штрафу не відповідає принципам добросовісності, розумності та справедливості, що встановлені Законом України «Про захист прав споживачів». В свою чергу представником відповідача було подано заяву про застосування до позову строків позовної давності. Зазначено, що позивач була повністю обізнана про умови кредитного договору та додатків до нього, а крім того певний час належним чином виконувала умови кредитного договору, що свідчить про її усвідомлення та виконання зобов'язальних правовідносин. Таким чином, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності, що сплинув 01.07.2008, а позивач звернулась з даним позовом лише 13.04.2016. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються положеннями кредитного договору № 906-014/05Р, а також Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Частиною 3 цієї ж статті визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України. Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства України, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Так, відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Стосовно посилання позивача на невідповідність оспорюваного пункту Договору положенню ст. 524 ЦК України. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Вказана норма є загальною, тобто також, що стосується загалом всіх цивільних зобов'язальних правовідносин. Між сторонами ж виникли більш конкретність правовідносини, тобто правовідносини кредитування. Для регулювання такого виду цивільних правовідносин застосовуються спеціальні законодавчі акти. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» 30.03.2012 № 5 Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Так, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак, не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. Дана правова позиція висвітлена в постановах Верховного Суду України від 4 липня 2011 року в справі № 3-62гс11 , від 26 грудня 2011 року в справі № 3-141гс11 та від 7 жовтня 2014 року в справі № 3-133гс14 та підтверджена нещодавньою судовою практикою Вищого господарського суду України від 03 серпня 2016 року, справа № 924/1968/15 та Верховного суду України від 08.02.2017 р. у справі № 6-1905цс16. Таким чином, валютою грошового зобов'язання, а зокрема кредитного, може бути також й іноземна валюта, за умови наявності у Банку відповідної ліцензії. Відтак, посилання позивача на те, що валютою штрафних санкцій є іноземна валюта, а саме відсоток від суми кредиту, що наданий в іноземній валюті, як підстава для визнання оспорюваного пункту кредитного договору недійсним, судом не враховується. Як на підставу недійсності оспорюваного пункту кредитного договору позивач також вказує на несправедливість його умов, тобто на невідповідність його приписам Закону України «Про захист прав споживачів». Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Ч. 3 ст. 18 вказаного Закону включає перелік (невиключний) умов, які є несправедливими. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Проте, позивачем не було надано жодного доказу того, що її права було порушено вказаним пунктом, та відповідно настали негативні наслідки для неї. Не встановлено, чи дійсно позивач не повідомляла Банк про зміну свого місця проживання або перебування, та відповідно Банк в свою чергу стягував з неї встановлений у спірному пункті Договору штраф. Навпаки, очевидною є реальність намірів сторін, при укладенні кредитного договору на настання відповідних правових наслідків, адже з боку Банку кредитні кошти були надані позивачеві в повному обсязі, а позивач в свою чергу, певний період часу належним чином виконувала кредитні зобов'язання, що було встановлено. Спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому певний період виконувала його умови. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, відповідач звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи те, що спірний договір було укладено між сторонами 01.07.2005, строк позовної давності спливає 01.07.2008. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду із даним позовом 08.02.2017. Згідно ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 1 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Відповідно до положень Постанови Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року по справі № 6-1457цс16, правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Суди повинні дослідити графік погашення кредитної заборгованості та встановити чи передбачають умови кредитного договору виконання зобов'язання частинами або у вигляді періодичних платежів, і у випадку вчинення боржником оплати чергового платежу, чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, а відтак така не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Разом з тим, кожна сторона зобов'язана довести перед судом підстави своїх вимог та заперечень з посиланням на відповідні докази. Обов'язок по доказуванню лежить на сторонах. В свою чергу сторона відповідача не надала суду жодних доказів, які б давали змогу встановити, чи мало місце переривання строків позовної давності до правовідносин, та конкретно в який період позивач належним чином виконувала свої зобов'язання за кредитним договором. Враховуючи відсутність таких доказів у матеріалах справи, судом не може бути задоволено клопотання про застосування строків позовної давності. Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що стороною позивача не було надано жодних належних та допустимих доказів того, що оспорюваний пункт кредитного договору є несправедливим, адже нею було власноруч підписано умови кредитного договору, нею належним чином виконувались кредитні зобов'язання певний час, що свідчить про реальність намірів сторін при укладенні договору, а відтак позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed