Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-10 00:00:00

27.03.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «П.В.К» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні, який мотивовано тим, що позивач відповідно до наказу № 329к від 10.03.2014 року прийнятий на роботу до відповідача на посаду вантажника. На вказаній посаді позивач пропрацював по 30.06.2014 року і наказом № 607к від 30 червня 2014 року він був звільнений за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. При звільненні не було виплачено заробітню плату за 3 місяці, а саме частково за квітень (виплачено лише 700 грн.) і в повному обсязі за травень і червень, тому сума заборгованості складає - 4425 грн. 28 копійок. За статтею 47 КЗпП України «Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені 116 КЗпП України, а вона передбачає - при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення». На протязі 9 місяців роботодавець не виконав своїх зобов'язань, тому за весь час затримки у термін з 1.07.2014 року по 23.03.2015 має провести весь розрахунок у розмірі 14 325,84 грн. (з розрахунку по середній заробітній платі за один місяць 1591,84 грн.). Разом з тим, бухгалтерією відповідача не виконано вимог наказу про звільнення (про здійснення розрахунку), та незважаючи на неодноразові звернення позивача з цього приводу до керівництва підприємства, з позивачем не проведено остаточний розрахунок при звільненні, через відсутність у відповідача грошових коштів. Враховуючи наведені обставини, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з відповідача заробітню плату у розмірі 4425,28 грн. та середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати з 30.06.2014 року по 23.03.2015 року, виходячи з розміру середньої зарплати 1591,76 грн. за місяць, а саме - 14325,84, а також моральну шкоду та судові витрати. Зазначені вище обставини і стали підставою для звернення до суду з відповідною позовною заявою. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі з підстав, зазначених в позовній заяві. Відповідач свого представника з належно оформленими повноваженнями не направив, хоча належним чином повідомлявся про час та місце судового розгляду, в зв'язку з чим суд провів заочний розгляд справи у його відсутність. Суд, вислухавши осіб, які беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв'язку, врахувавши правові позиції Верховного Суду України та практику Європейського суду з прав людини, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до Наказу № 329к від 10.03.2014 року позивач з 10.03.2014 року прийнятий на роботу до відповідача на посаду вантажника ТОВ «П.В.К». Згідно Наказу № 607к від 30.06.2014 року позивача звільнено із займаної посади за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Згідно відомостей з інформаційного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утриманих податків вбачається, що позивачу була нарахована заробітна плата в сумі 1189,40 грн., 2020,87 грн., 3156,80 грн. Водночас як вбачається з наданої позивачем виписки з банківського рахунку вказані кошти не були виплачені в повному обсязі. Згідно листа ВМВ УМВС України у Вінницькій області від 21.10.2014 року вбачається, що колишній керівник Вінницького підрозділу ТОВ «П.В.К.» [PERSON] підтвердив факт наявності кредиторської заборгованості по виплаті [PERSON] заробітної плати. Вказав, табелі робочого часу та інші бухгалтерські документи направлялись в центральний офіс товариства та на даний час ознайомитись з ними не представляється можливим. Ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України в день звільнення працівнику мають бути виплачені всі належні йому суми. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Згідно правової позиції Верховного Суду України наведеної у Постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6 - 144ц13, суд, проаналізувавши норми ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 117 КЗпП України прийшов до висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт не проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З наведеної правової позиції вбачається, що роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України (виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні) за весь період невиплати, виключно у випадку існування перед працівником заборгованості по платежам, які належали йому при звільненні. Згідно зі ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь - яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у ч. 1 ст. 94 КЗпПУ і ч. 1 ст. 1 Закону «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу. (Рішення Конституційного Суду України № 8 - рп/2013 у справі 1 - 13/2013). Як наслідок позов в частині стягнення невиплаченої при звільненні заробітної плати та середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати з 30.06.2014 року по 23.03.2015 року підлягає до задоволення в повному обсязі в розмірі 18751, 12 грн. При цьому суд виходить з тих міркувань, що відповідач в судове засідання не з'явився та відповідно не надав жодних заперчеечнь чи розрахунків, в зв'язку з чим суд задоволив позов в межах позовних вимог та на підстав поданих позивачем доказів та розрахунку. Приймаючи вказане рішення суд враховує також висновки, наведені в рішенні Європейського суду з прав людини від 08 квітня 2010 року (статусу остаточного набуло 04.10.2010 року) у справі «Меньшакова проти України» в якому наведено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати. відповідно до ст. 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Щодо заявлених вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 2 000 гривень, суд виходить з наступного. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Абз. 1 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснює, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Враховуючи ту обставину, що заробітна плата працівника є єдиним джерелом для влаштування свого життя та життя своєї родини, а відсутність грошових коштів на це привело до втрати нормальних життєвих зв'язків та додаткових зусиль з боку позивача для організації свого життя, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог про стягнення моральної шкоди, однак, виходячи з принципу розумності і справедливості, такі вимоги підлягають частковому задоволенню та стягненню на його користь моральної шкоди у розмірі 1000 гривень. В зв'язку із задоволенням позову з відповідача згідно ст. 88 ЦПК України на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 243,60 грн. Суд, враховуючи суть спору та вимоги розумності і справедливості, а також положення ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», прийшов до висновку, що розмір компенсації витрат на правову допомогу становить 1000 гривень. Не підлягають задоволенню також вимога щодо стягнення витрат, пов'язаних з оформленням довіреності та комісії банку, оскільки вказані витрати не є судовими витратами та не є шкодою в розумінні положень ЦК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial