Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-15 00:00:00

19.03.2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа ПАТ «Українська транспортна страхова компанія» про відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якому просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] суму завданої матеріальної шкоди у розмірі 14741,20 грн., витрати на лікування в розмірі 909,11 грн., моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн. та судовий збір в розмірі 768,40 гривень. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 08.06.2018 року о 20:45 на вул. Кн. Романа у м. Львові мала місце дорожньо-транспортна пригода (надалі - ДТП), у якій було пошкоджено автомобіль Chevrolet Laсetti. державний номер [NUMBER] , який знаходиться у власності [PERSON] (надалі - Позивач) (копія технічного паспорта додається). ДТП сталася з вини [PERSON] (надалі Відповідач), який керуючи автомобілем Volkswagen Golf д.н.з. [NUMBER] , під час руху не врахував дорожньої обстановки та здійснив зіткнення з автомобілем Chevrolet Lacetti, державний номер [NUMBER] , який за рахунок інертного руху здійснив зіткнення із автомобілем марки Volkswagen Golf д.н.з. [NUMBER] від чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Протиправність дій Відповідача підтверджується постановою Галицького районного суду м. Львова від 02.08.2018 року по справі № 464/3568/18. якою [PERSON] , визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Оскільки, цивільно-правова відповідальність Відповідача застрахована в компанії «Страхова компанія «UTICO», (поліс АМ3537496), позивач звернувся до вищезазначеної юридичної особи із заявою про виплату страхового відшкодування. 31.08.2018 року, на банківський рахунок позивача вказаною страховою компанією перераховано страхове відшкодування у розмірі 35 691,90 грн. Відповідно до позиції ВСУ, викладеній у постанові від 14 лютого 2018 року у справі №754/1114/15-ц, якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі ст.1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Вказує, що вартість відновлюваного ремонту пошкодженого автомобіля позивача підтверджується наступними документами: - видаткова накладна №БОШХГ-001 від 03.01.2019р. на суму 700грн. - видаткова накладна №БОШ-000013 від 03.01.2019р. та фіскальний чек від 03.01.2019р. на суму 160 грн.; - акт про надання послуг, списання матеріалів №БОШ/МП-036 від 03.01.2019р. суму 22 172,86 грн.; - акт про надання послуг, списання матеріалів №БОШ/М-0022 від 03.01.2019р. та фіскальний чек від 03.01.2019р. на суму 4903,24 грн.; - акт замовлення клієнта №82-567739 від 15.09.2018р. на суму 18247 грн.; - товарний чек від 24.10.2018р. на суму 4 000 грн.; - товарний чек на суму 250 грн. Загальна вартість відновлюваного ремонту становить - 50 433.1 грн. Відповідно до вищенаведених документів позивач вказує, що вартість відновлюваного ремонту становить 50433.1 грн., то відповідач повинен відшкодувати різницю із виплаченою сумою страхового відшкодування і реальною вартістю відновлювані ремонту, що становить 50 433,1 грн. - 35 691,90 грн. = 14 741,2 грн. Крім того позивач вказує, що окрім матеріальних збитків, позивачу було завдано моральної шкоди, яка полягає у завданні негативних наслідків в результаті ДТП як безпосередньо під час вчинення адміністративного правопорушення, так і після нього. До негативних наслідків позивач відносить нервовий стрес, який пережив під час наїзду транспортного засобу відповідача, оскільки в цей час він знаходився за кермом свого автомобіля разом сім`єю. Внаслідок ДТП позивач отримав ушкодження і був госпіталізований. З 10.06.2018р. по 13.06.2018р. позивач перебував на стаціонарному, а з 14.06.2018р. по 29.06.2018р. на амбулаторному режимах лікування (копії листків непрацездатності додаються). Під час перебування на стаціонарному лікуванні позивачем витрачено кошти у розмірі 909,11 грн. на придбання необхідних ліків. Перебуваючи за кермом автомобіля позивач отримав психологічний стрес внаслідок якого відчув неможливість, на певний період часу, управляти автомобільними транспортними засобами та був змушений звільнитися з роботи з посади водія. Внаслідок вказаного звільнення його сім`я не отримувала кошти на її утримання, які на попередньому місці роботи виплачувались в розмірі 3400 грн. Повернутися до роботи водієм позивач зміг лише за спливом двох місяців після ДТП. До того ж, відмова Відповідача на пропозицію добровільно відшкодувати матеріальний збиток, призвела до необхідності додаткових витрат часу для захисту своїх інтересів. Зважаючи на викладене, розмір моральної (немайнової шкоди) позивач оцінює 10 000,00 гривень. Враховуючи вищенаведене, просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача, адвокат Квак В.В. позовні вимоги підтримали повністю, покликаючись на вказані в позовній заяві обставини. Просили позов задовольнити. Представник відповідача, адвокат Лесько С.Я. в судовому засіданні позов заперечив, підтримавши письмовий відзив, долучений до матеріалів справи. Просив у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи ПАТ «Українська транспортна страхова компанія» в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав та мотивів. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами, що 08 червня 2018 року о 20.45 год. гр. [PERSON] в м. Львові по вул. Кн. Романа, керуючи транспортним засобом марки «Volkswagen Golf», реєстраційний номер [NUMBER] , під час руху не врахував дорожньої обстановки та здійснив зіткнення з автомобілем марки «Chevrolet Lacetti», реєстраційний номер [NUMBER] , який за рахунок інертного руху здійснив зіткнення з автомобілем марки «Volkswagen Golf», реєстраційний номер [NUMBER] , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження та матеріальні збитки, таким чином, гр. [PERSON] порушив вимоги п. 1.5, 2.3б, 12.1, 13.1 ПДР, чим скоїв правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. 02.08.2018 року постановою Галицького районного суду м.Львова визнано відповідача [PERSON] винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с.8). Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З огляду на викладене та відповідно до положення частини четвертої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, встановлені постановою Галицького районного суду м.Львова від 02.08.2018 року, згідно засад інституту доказування у цивільному судочинстві, яка не оскаржувалась та набрала законної сили, відповідно до якої відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні ДТП. Отже, з огляду на викладене вина відповідача у скоєній дорожньо-транспортній пригоді є доведеною. На момент скоєння вищевказаної ДТП, транспортний засіб під керуванням відповідача, а саме: автомобіль марки «Volkswagen Golf», реєстраційний номер [NUMBER] , був застрахований у ПрАТ «Страхова компанія «UTICO» на підставі полісу ОСЦПВ від 27.04.2018 року АМ 3537496. Згідно Звіту №2196/18 про оцінку автомобіля «Chevrolet Lacetti», реєстраційний номер [NUMBER] , складеного СПДФО [PERSON] 20.08.2018 року, вартість відновлювального ремонту складає (без ПДВ) 62585,38грн., а вартість відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу, без ПДВ складає 36191,90грн. (а.с.82-87). Позивачем 31.08.2018 року отримано від ПрАТ «Страхова компанія «UTICO» страхове відшкодування у розмірі 35691,90 гривень за заподіяні йому збитки (а.с.81). Проте розмір заподіяних збитків є значно більшим і становить 50433,10 грн. згідно Акту виконаних робіт та товарних чеків (а.с.11-22). Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Як передбачено п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із пошкодженням або знищенням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдану майну фізичній або юридичній особі, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Як роз`яснено в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Відповідно до ч.3 ст.22 ЦК України, збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. В п.9 Постанови Пленуму ВССУ № 4 від 01.03.2013р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» визначено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не відповідає за шкоду, завдану цим джерелом, якщо доведе, що воно вибуло з його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб (наприклад, у разі незаконного заволодіння транспортним засобом), внаслідок непереборної сили (наприклад, у разі стихійного лиха), а не з його вини. Особи, які вчинили ці протиправні дії (неправомірно заволоділи транспортним засобом, механізмом або іншим об`єктом), відшкодовують шкоду на загальних підставах цивільно-правової відповідальності особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки. Коли цьому сприяла недбалість її власника або володільця (не була забезпечена належна охорона тощо), відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, може бути покладено на особу, яка неправомірно заволоділа цим джерелом, і на його власника або володільця у частці відповідно до ступеня вини кожного з них, з урахуванням обставин, що мають істотне значення (частина четверта статті 1187 ЦК). Також, згідно з ст.1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди, зобов`язана оплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Тобто з метою захисту інтересів потерпілого на страхувальника (зокрема, винуватця ДТП) покладається додаткова (субсидіарна) відповідальність. При цьому страховик, який виплатив страхове відшкодування потерпілому, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого відшкодування. Отже, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування завданої потерпілому шкоди, то страховик, який виплатив страхове відшкодування, на підставі статті 1194 ЦК України має право звернутися безпосередньо до страхувальника з вимогою про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням). У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Також, у Постанові ВСУ від 31.05.2017 року у справі № 6-2969цс16 року зазначено, що «з метою захисту інтересів потерпілого на страхувальника (зокрема, винуватця ДТП) покладається додаткова (субсидіарна) відповідальність. Якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування завданої потерпілому шкоди, то страховик, який виплатив страхове відшкодування, на підставі статті 1194 ЦК України має право звернутися безпосередньо до страхувальника з вимогою про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням)». Аналогічні за змістом твердження наведені в Постанові Верховного Суду від 06.12.2018р. у справі №477/2154/16-ц, де вказано, що позивач, отримавши від страховика страхове відшкодування, якого недостатньо для повного відшкодування завданої шкоди, має право на відшкодування відповідачем різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, одержаною ним від страховика. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню в рахунок відшкодування збитків, заподіяних внаслідок ДТП транспортному засобу сума в розмірі 14741,20грн. (50433,10 грн. - 35691,90 грн.). Щодо позовних вимог про відшкодування витрат на лікування в розмірі 909,11грн. та моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У відповідності до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Так, судом також встановлено, що внаслідок вищевказаного ДТП позивач отримав ушкодження і був госпіталізований у лікарню. З 10.06.2018р. по 13.06.2018р. позивач [PERSON] перебував на стаціонарному, а з 14.06.2018р. по 29.06.2018р. на амбулаторному режимах лікування, що підтверджується копіями листків непрацездатності (а.с.11-13). Під час перебування на стаціонарному лікуванні позивачем витрачено кошти у розмірі 909,11 грн. на придбання необхідних ліків, що підтверджується копіями фіскальних чеків (а.с.11). Відтак, суд приходить до висновку, що вказана позовна вимога також підлягає задоволенню. Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З врахуванням перелічених факторів, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що заявлений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди в 10 000,00 гривень є завищеним. Суд враховує обставини по справі, та вважає, що в результаті ДТП позивачу були спричинені моральні страждання, стресова ситуація внаслідок ДТП, що суттєво погіршує якість його життя та безумовно змінило його нормальний життєвий ритм. Тому суд приходить до висновку, що за вказаних обставин, відшкодування моральної шкоди в сумі 2000,00 гривень є достатнім та обґрунтованим. У зв`язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про відшкодування матеріальної та моральної шкоди знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають частковому задоволенню. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Outcome: partial