Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

[PERSON] , яка діє в інтересах позивача [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , до ТОВ «Епос-центр» про встановлення факту проживання [PERSON] та її неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у кімнаті гуртожитку [ADDRESS] без реєстрації у період з 2005 року по день винесення рішення у справі. Свої позовні вимоги мотивує тим, що у 1985 році після працевлаштування на ВАТ «Будматеріали» свекруха позивача - [PERSON] разом із своїм чоловіком - свекром позивача [PERSON] та їхнім (покійним) сином - чоловіком позивача [PERSON] отримали кімнату № [ADDRESS] у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , де в подальшому були зареєстровані. 26.10.2002 [PERSON] одружився із позивачкою [PERSON] . У шлюбі у них народилось двоє дітей: донька [PERSON] , [INFO] ; син [PERSON] , [INFO] . Таким чином, позивач та її неповнолітні діти набули статусу членів сім`ї наймача. [INFO] у Позивача народилась третя дитина [PERSON] , згідно ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Цим місцем і є дана кімната. У 2005 році, внаслідок виселення з інших кімнат гуртожитку жильців позивач разом із чоловіком та, на той час єдиною дитиною [PERSON] , вселились до звільненої кімнати №15. За тривалий час проживання там вони неодноразово робили ремонт, всіляко поліпшували та покращували кімнату. Факт їхнього проживання у зазначеній кімнаті підтверджується доданими до матеріалів справи документами та іншими доказами. Позивач справді проживає у кімнаті [ADDRESS] тривалий час, сплачує всі необхідні для утриманий кімнати платежі, веде у ній побут, має тривалі зв`язки з даним житловим приміщенням. У зв`язку із необхідністю підтвердження факту проживання у кімнаті гуртожитку позивач змушений був звернутись до суду, оскільки наявне судове провадження щодо передачі будівлі гуртожитку на користь територіальної громади м. Ужгород, при цьому житлові права мешканців не визнаються. Ухвалою суду від 22.01.2021 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено проводити за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 19.02.2021, ухвалою суду від 09.03.2021 закрито підготовче провадження, розгляд справи по суті призначено на 31.03.2021, розгляд справи було відкладено на 28.04.2021. Від відповідача до суду не надходив відзив на позов, кореспонденція, надіслана судом за зареєстрованою юридичною адресою поверталась до суду у зв`язку з відсутністю адресата. У судові засідання відповідач не з`являвся, хоча належним чином повідомлявся про розгляд справи як шляхом надіслання судових повісток за зареєстрованою юридичною адресою, так і шляхом розміщення оголошень на сайті суду. У судовому засіданні 28.04.2021 представник позивача просив позов задовольнити, не заперечує проти винесення заочного рішення у справі. Відповідно до ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом з таких підстав неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного висновку. Як вбачається із матеріалів позову, позивач звернувся до суду із відповідним позовом з метою підтвердження факту проживання у кімнаті гуртожитку, до якої на законних підставах не вселявся. Судом встановлено, що 22.03.1985 року [PERSON] разом із своїм чоловіком - свекром позивача [PERSON] та їхнім (покійним) сином - чоловіком позивача [PERSON] отримали кімнату № [ADDRESS] у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , де в подальшому були зареєстровані (що підтверджується відповідною відміткою у паспорті свекрухи, свекра позивача та її покійного чоловіка). Заселення відбулось шляхом передачі їм ключів від кімнати без ордера на вселення, оскільки на той час жодного нормативного акту, який би встановлював порядок вселення до гуртожитків саме на підставі ордерів не існувало (Постанова Ради Міністрів УРСР №208 «Про затвердження Примірного положення про гуртожитки» і яка стала першим таким актом що регулює це питання, була затверджена лише 03.06.1986р.). 26.10.2002 [PERSON] одружився із позивачкою [PERSON] (позивачкою). У шлюбі у них народилось двоє дітей: донька [PERSON] , [INFO] ; син [PERSON] , [INFO] . [INFO] [PERSON] помер. [INFO] у позивача народилась третя дитина [PERSON] , згідно ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Цим місцем і є дана кімната. У 2005 році, внаслідок виселення з інших кімнат гуртожитку жильців позивач разом із чоловіком та, на той час єдиною дитиною [PERSON] , вселились до звільненої кімнати № [ADDRESS] . За тривалий час проживання там вони неодноразово робили ремонт, всіляко поліпшували та покращували кімнату. Факт їхнього проживання у зазначеній кімнаті підтверджується, зокрема: актом про фактичне місце проживання, де сусіди підтвердили той факт, що позивач разом із сім`єю справді проживають у цій кімнаті з 2005 року (арк. справи 23-24); копіями рахунків на оплату комунальних послуг (ТОВ «Закарпаттяенергозбут», КП «Водоканал м.Ужгород», ТОВ «Закарпатгаз Збут» Ужгородський ВР, ТОВ «АВЕ Ужгород»), де користувачем послуг за даною адресою вказана саме позивач (арк. справи 26-36); копіями розрахункових книжок по рахунках за водопостачання та водовідведення, по розрахунках за газ, по оплаті за послуги вивезення твердих побутових відходів, де користувачем послуг так само вказано позивача (арк. справи 37-60) з копіями платіжних документів на оплату цих комунальних послуг, де платником є позивач; актом обстеження КП «Водоканал м. Ужгорода» від 12.10.2017, де вказано, що власником (користувачем) житла є саме позивач; довідкою, виданою за місцем реєстрації позивача у Львівській області, де зазначено, що фактичне місце її проживання разом із сім`єю є [ADDRESS] (арк. справи 61); відповідями на адвокатські запити, а саме: у відповіді від КП «Водоканал м. Ужгорода» вказано, що у за даною адресою справді наявний абонент [PERSON] . У її помешканні прилади обліку були встановлені ще в 2008 р., з тих пір вона і сплачує за послуги водопостачання (арк. справи 62-64); у відповіді ТОВ «АВЕ Ужгород» вказано, що послуги з вивезення твердих побутових відходів надають на підставі Договору від 01.10.2013, укладеного саме з позивачем (арк. справи 65-66); у відповіді від ТОВ «Закарпаттяенергозбут» також підтверджено факт наявності у них абонента [PERSON] саме за вказаною адресою (арк. справи 67). У судовому засіданні проведено допит свідків, які підтверджують те, що позивач разом із сім`єю проживає у даній кімнаті. Так, у судовому засіданні 31.03.2021 свідок [PERSON] , [INFO] , що працює у спортивно-оздоровчому комплексі УжНУ прибиральницею, проживає: [ADDRESS] , своє відношення до позивача пояснила, що є дітям бабусею, а [PERSON] свекрухою, повідомила наступне. Син перебував на черзі на житло, після отримання житла у квартирі [ADDRESS] проживав без реєстрації близько 16 років. Повідомила, що невістка та 3 дітей проживають у даній кімнаті на даний момент, утримує житло, сплачує комунальні платежі. У судовому засіданні 31.03.2021 свідок [PERSON] , [INFO] , директор ВКЦ «Будтехнології», проживає: [ADDRESS] , повідомив наступне. Чоловік і дружина [PERSON] працювали на кирпічному заводі №2, де він був директором, у зв`язку з відсутністю житла писали заяви для отримання кімнати у гуртожитку, номер кімнати не пам`ятає, оскільки не сам вів діловодство. На питання представника позивача чи була їм надана кімната [ADDRESS] відповів: «Здається, так», на питання про одруження відповів, що про даний факт йому відомо. На питання чи відомо, що після одруження позивач разом з покійним чоловіком зайняли кімнату № [ADDRESS] , відповів « Відомо », що продовжує проживати і проживали там разом, позивачка утримувала житло, справно сплачувала комунальні платежі спочатку на заводі, а потім за місцем укладення договору. Всі ці докази, по окремості кожен та в сукупності разом, доводять той факт, що позивач справді проживає у кімнаті [ADDRESS] тривалий час, сплачує всі необхідні для утриманий кімнати платежі, веде у ній побут, має тривалі зв`язки з даним житловим приміщенням. Місцем постійного проживання закон вважає адресу, за якою людина проживає більше шести місяців на рік (ст.3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). Ця кімната є єдиним житлом позивача та її сім`ї з 2005 року, жодного іншого нерухомого майна на праві власності вона не має (про що додано витяг з реєстру речових прав за №240366092). Водночас, згідно Витягу з реєстру речових прав № 238546915 від 23.12.2020р. (копія якого додається) власником будівлі гуртожитку, у якому знаходиться дана кімната, став ТОВ "ЕПОС-ЦЕНТР", код ЄДРПОУ 13838806 згідно Договору купівлі продажу від 12.03.2008. Наразі триває судове провадження щодо зобов`язання ТОВ "ЕПОС-ЦЕНТР" передати будівлю гуртожитку на користь територіальної громади м. Ужгород внаслідок порушення ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». У зв`язку з наявністю спору з приводу права власності на гуртожиток, відповідач не визнає житлові права мешканців гуртожитку. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла. Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини право на повагу до свого житла охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. У контексті статті 8 Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме: існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кривіцька і Кривіцький проти України» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE) 2010 року, «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) 2004 року, «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom) 1995 року. У справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини також зазначив, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Згідно із встановлених обставин у цій справі для позивачів кімната [ADDRESS] у вказаному гуртожитку протягом тривалого часу є єдиним житлом. Також ст.47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч.1 ст.12, ч.1 ст.13 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, але у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст.16 ЦК України). Згідно з положеннями ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням вище наведеного, суд прийшов до висновку, що вимоги позивачів є законними, обґрунтованими та такими що не порушують прав та інтересів відповідача та інших осіб, оскільки позивачі довели, що фактично проживали в житловому приміщенні - кімнаті № [ADDRESS] в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] без реєстрації, тому позов [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , до ТОВ «Епос-центр» про встановлення факту проживання [PERSON] та її неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за вказаною адресою без реєстрації підлягає задоволенню. У відповідності до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. У зв`язку з наведеним, судові витрати у вигляді судового збору покладаються на відповідача, з якого підлягає стягненню на користь позивача 908 грн судового збору.

Outcome: approved