Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про визнання недійсним кредитного договору № 001/1712 від 22.01.2016, укладеного між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «ГЛОБАЛ КРЕДИТ» (далі ТОВ «ГЛОБАЛ КРЕДИТ»). Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказав, що при укладенні вказаного договору були порушені його права як споживача. Так, порушуючи норми, встановлені ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» працівники ТОВ «ГЛОБАЛ КРЕДИТ» не ознайомили його з умовами кредитування належним чином, не надали йому повної, всебічної, обєктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту. Крім того йому не була надана інформація, яка стосується суті наданих фінансових послуг. Він, не володіючи спеціальними знаннями в галузі права, підписав кредитний договір, сподіваючись на добросовісність та професійність працівників ТОВ «ГЛОБАЛ КРЕДИТ». Його спонукали до швидкого підписання договору, тому він не мав часу детально ознайомитися з його змістом та оцінити умови договору на предмет їх вигідності. Крім того розмір пені, встановлений п. 3.3 кредитного договору 3% за кожну прострочену добу від розміру непогашеної частини кредиту значно завищений і не відповідає вимогам ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», за змістом якої розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Також є несправедливою умовою кредитного договору та порушенням п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлення у договорі вимоги щодо сплати непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобовязань за договором: 525 грн плати за 14 діб користування кредитом (п. 3.1 договору) та 3% пені за кожну прострочену добу від розміру непогашеної частини кредиту (п. 3.3 договору) Вважає третейське застереження, передбачене п. 7 кредитного договору, таким, що не узгоджується з положеннями п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», оскільки справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку, не підлягають розгляду третейськими судами. В судове засідання особи, які беруть участь у справі, не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Позивач та його представник просили розглядати справу за їх відсутності. Відповідач надав письмові заперечення проти позову, про причини неявки свого представника суд не повідомив, клопотань про розгляд справи за його відсутності не надходило. У письмових запереченнях відповідач вказав, що [PERSON] до укладення кредитного договору була надана інформація, передбачена ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», та при укладенні договору ТОВ «ГЛОБАЛ КРЕДИТ» було дотримано необхідних вимог законодавства України. Суд вважає можливим ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи, беручи до уваги письмові заперечення відповідача, суд приходить до наступного. Судовим розглядом встановлено, що 22.01.2016 між ТОВ «ГЛОБАЛ КРЕДИТ» (Кредитор) і [PERSON] (Позичальник) був укладений договір фінансового кредиту № 001/1712, за умовами якого кредитор надає позичальникові фінансовий кредит у розмірі 2500,00 грн на засадах строковості, зворотності та платності, а позичальник зобовязується повернути його на умовах, що передбачені цим договором (п. 1.1 договору) (а.с. 11). Строк дії договору становить 14 діб, з 22 січня 2016 року по 05 лютого 2016 року. Згідно п. 3.1 договору позичальник зобовязуться сплачувати плату за користування кредитом в розмірі 525 грн (відсотки), яка розрахувається виходячи зі ставки 1,50% на добу від розміру суми кредиту (549% річних), одночасно з отриманням суми кредиту. Пунктом 3.3 договору передбачено, що при порушенні строків сплати за договором кредитор набуває право нарахувати пеню в розмірі 3,00% за кожну прострочену добу від розміру непогашеної частини кредиту. За змістом п. 8.3 договору позичальник підтверджує, що до підписання цього договору він письмово ознайомлений з інформацією, що зазначена в частині другій статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Згідно пункту 9.2 договору позичальник підтверджує, що він вичерпно ознайомлений з інформацією про послуги у відповідності до вимог законодавства України та цього договору з усіма змінами та доповненнями до нього. Відповідно до ст. 6, ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч. 2 ст. 627 цього Кодексу). Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно статті 638 ЦК України договір є укладеним якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є: умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції другою стороною. За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до розяснень, які містяться в пункті 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". З матеріалів справи вбачається, при укладанні кредитного договору сторонами було дотримано вимоги, необхідні для його дійсності, що встановлені статтею 203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (між сторонами укладено договір фінансового кредиту і на його підставі позивачу видано грошові кошти, що не заперечується позивачем); особи, які вчиняли правочин мали необхідний обсяг цивільної дієздатності (договір укладено повноважними особами); волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі; правочин вчинено у встановленій законом письмовій формі, він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Договір фінансового кредиту відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» стосовно надання повної та своєчасної інформації щодо сукупної вартості кредиту, умови кредитування. Він містить найменування сторін, предмет договору, визначено права та обовязки сторін, порядок розрахунків, відповідальність сторін, строк дії договору і порядок зміни умов договору. Отже позивач отримав повну, доступну та вичерпну інформацію щодо надання кредиту, в тому числі щодо плати за користування кредитом, порядку розрахунку та відповідальності за неналежне виконання зобовязань за договором. Будь-яких застережень з боку позивача кредитний договір не містить. Таким чином твердження позивача, що кредитний договір суперечить вимогам ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів», і тому підлягає визнанню недійсним, суд не бере до уваги, оскільки вони спростовуються матеріалами справи. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладання договору. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Саме така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року № 6-80цс13, яка є обов'язковою для всіх судів України. Договір фінансового кредиту № 001/1712 від 22.01.2016 підписано позивачем. Свої зобов'язання щодо надання кредиту [PERSON] в розмірі 2500,00 грн ТОВ «ГЛОБАЛ КРЕДИТ» виконало, що не оскаржується позивачем. З умовами надання кредиту позивач був ознайомлений у день підписання самого правочину. Суд також вважає необґрунтованими твердження позивача щодо невідповідності чинному законодавству положення кредитного договору про встановлення банком пені у розмірі 3% за кожну прострочену добу від розміру непогашеної частини кредиту (п. 3.3 договору). Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Таким чином базою обчислення пені є сума несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення. Якщо мова іде про неустойку (пеню), встановлену у грошовій сумі, то її розмір встановлюється договором або законом. Статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» від 22 листопада 1996 року № 543/96-ВР передбачено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Рішенням Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 розяснено, що в аспекті конституційного звернення положення другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» від 22 листопада 1996 року № 543/96-ВР з наступними змінами у взаємозвязку з положеннями статей 1, 3 цього закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобовязаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, субєктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - субєкти підприємницької діяльності (підприємці). Враховуючи вищенаведене, положення ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» не поширюється на правовідносини, які виникли між ТОВ «ГЛОБАЛ КРЕДИТ» та [PERSON] у звязку з укладенням договору фінансового кредиту. Відповідно до п. 7.1 договору фінансового кредиту № 001/1712 від 22.01.2016 всі вимоги, які виникають при виконанні даного договору або у звязку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду, який є невідємною частиною даної третейської угоди. Умови Договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення Договору. Згідно статті 12 Закону України «Про третейські суди» від 11 травня 2004 року № 1701-IV третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Відповідно до пункту 14 статті 6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Не можна вважати, що укладення третейської угоди у вигляді третейського застереження в кредитному договорі є порушенням прав позивача, оскільки угода про передання справи на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду та не перешкоджає реалізації сторонами права на судовий захист (пункт 2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 26 грудня 2011 року у справі № 6-75цс11. Таким чином укладення сторонами третейської угоди не порушує норми статті 55 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на судовий захист. Отже права позивача при укладенні вищезазначеного договору порушені не були, оскаржуваний договір відповідає вимогам законодавства України, а тому суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог та вважає, що позов задоволенню не підлягає. Враховуючи наведене, на підставі ст. ст. 203, 626, 627, 638 ЦК України,

Outcome: dismissed