Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом в якому просила стягнути з відповідача [PERSON] на її користь 43857,00 грн. коштів, підстава в набутті яких у вигляді договору купівлі-продажу від 03.12.2013 року квартири [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №2020 відпала; стягнути судові витрати. В обгрутнування позову зазначила, що 03.12.2013 року між ними було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №2020. Відповідач [PERSON] раніше придбав вказану квартиру у [PERSON], який раніше незаконно отримав право власності на вказану квартиру, сфальсифікувавши правовстановлюючий документ у вигляді договору №127 купівлі-продажу нерухомого майна від 10.10.2000 року, нібито укладеного на Універсальній товарній біржі "Фенікс" між [PERSON] та [PERSON] [PERSON] отримала право власності на спірну квартиру на пдставі свідоцтва про право власності на житло від 08.06.1993 року виданого Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду, зареєстрованого Миколаївським БТІ 24.06.1993 року за №16807. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва\~ від 16.11.2015 року [PERSON] визнана недієздатною, її опікуном призначено [PERSON] 15.03.2016 року вироком Центрального районного суду м. Миколаєва [PERSON] визнано винним за ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 190 КК України, за незаконне придбання права власності на чуже майно шляхом обману з використанням завідомо підробленого документу. Позивач є добросовісним набувачем спірної квартири, її право власності скасоване рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 27.12.2016 року, цим же рішенням квартира витребувана з її володіння. Заочним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 20.12.2017 року позов задоволено в повному обсязі. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 03.04.2018 року вищевказане заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України сторони в судове засідання не викликалися, проте відповідачу було встановлено строк в п'ятнадцять днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження на подачу відзиву на позовну заяву. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотань про виклик сторін у судове засідання не надходило. 22 травня 2018 року відповідачем подано до суду відзив, відповідно до якого зазначив, що 05.10.2013 року він придбав у [PERSON] квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. При укладені договору купівлі-продажу він поклався на те, що нотаріус, який буде засвідчувати договір, виконає усі необхідні перевірки, як за електронними реєстрами прав власності так і виконає інші необхідні перевірки, передбачені інструкціями та законами. Окрім того, перед укладення договору він декілька разів приходив до квартири, яку [PERSON] разом зі своїми приятелями показував йому, тому, ніяких сумнівів, що вона належить йому у нього не виникало. 03.12.2013 року він продав за договором купівлі-продажу [PERSON] спірну квартиру. Згодом, йому стало відомо, що з'явились справжні власники квартири, а документи, за якими [PERSON] продав йому квартиру виявились підробленими. 15.03.2016 року Центральним районним судом м. Миколаєва було винесено вирок, яким [PERSON] було визнано винним у підробці документів на спірну квартиру. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва було витребувано спірну квартиру у [PERSON] З позовними вимогами [PERSON] про стягнення з нього коштів не згоден, не визнає його. Вказує, що він є неналежним відповідачем у справі, вважає, що належним відповідачем є [PERSON] Крім того, просив застосувати строк позовної давності до заявлених вимог. Вивчивши матеріали справи та дослідивши докази по справі у їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 03 грудня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] у м. Миколаїв укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. За п. 2.1 договору, продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється на суму 43857,00 грн. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №2020. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №13842615 від 03.12.2013 року, внесено відомості про право власності на квартиру за [PERSON] 17 вересня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, внаслідок чого остання змінила прізвище на [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії І-ФП №108747 від 17.09.2014 року. Вироком Центрального районного суду м. Миколаєва [PERSON] визнано винним за ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 190 КК України, за незаконне придбання права власності на чуже майно шляхом обману з використанням завідомо підробленого документу. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 27.12.2016 року, договір купівлі-продажу нерухомого майна - квартири [ADDRESS] а у м. Миколаєві, № 127 від 10 жовтня 2000 року, що укладений на товарній біржі "Фенікс" між [PERSON] та [PERSON] визнано недійсним; витребувано у [PERSON] квартиру [ADDRESS] а у м. Миколаєві, передавши її у володіння [PERSON]; зобов'язано Центр надання адміністративних послуг Миколаївськї міської ради скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] а у м. Миколаєві за [PERSON] (прізвище після шлюбу [PERSON]) [PERSON]. Вказане рішення набуло чинності 09.01.2017 року. Згідно із ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 16 лютого 2017 року за актом приймання-передачі квартири [PERSON] передала, а [PERSON] в інтересах [PERSON] прийняв квартиру [ADDRESS] а у м. Миколаєві. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Положеннями ст.321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Під час розгляду вимог про витребування майна у його набувача мають бути враховані всі умови, передбачені ст.388 ЦК (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 6грудня 2010р. у справі №3-13гс10). Відповідно до правової позиція ВСУ у справі № 6-2776 цс16 «Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України)». За змістом ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. До таких висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13. Згідно ст.1213 ЦК України, набувач зобовязаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Тобто, предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у звязку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Обовязковими умовами для виникнення зобовязання з безпідставного збагачення є: набуття або збереження майна; набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин в майбутньому певних цивільних прав та обовязків. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, з'ясувавши характер, суть та підстави заявлених позивачем вимог, норми права, якими вони регулюються, давши належну правову оцінку зібраним у справі доказам, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Стосовно посилань відповідача на застосування строків позовної давності, в цій частині суд вважає необхідним зазначити, що в матеріалах справи відсутні докази, на які посилається відповідач, зокрема на те, що [PERSON] про порушення своїх прав дізналась на весні 2014 року на допиті. Крім того, суд вважає за необхідне роз'яснити відповідачу його право на звернення з позовом про стягнення коштів з особи, яка незаконно заволоділа квартирою. Крім того, в силу ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 640 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Outcome: approved