Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], в якому просить стягнути в рівних частках з відповідачів на користь позивача компенсацію вартості частки у спільному майні у сумі 133 650 грн., припинивши право власності [PERSON] на частку у спільному майні, а саме: квартирі [ADDRESS], та визнавши право власності на вищевказану квартиру за [PERSON], [PERSON], [PERSON]Л В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 12.08.1996 року [PERSON], його дружиною [PERSON] та їх дітьми [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло на праві спільної сумісної власності набуто однокімнатну квартиру [ADDRESS]. 23.03.2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, позивач проживає у [INFO]. Позивач у квартирі [ADDRESS] не проживає, користуватися нею не має можливості, а тому бажає припинити своє право на частку у спільному майні, отримавши від співвласників відповідну компенсацію. У судовому засіданні представник позивача [PERSON]- [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечують, просять в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своїх заперечень зазначають, що відповідач не заперечує проти користування цією квартирою позивачем. На теперішній час відповідач є пенсіонером за віком, отримує незначну пенсію, здійснює догляд за літньою матір'ю, а тому не має фінансової можливості сплатити позивачеві компенсацію. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні також проти задоволення позовних вимог заперечують, просять в задоволенні позову відмовити. Зокрема, відповідач [PERSON] зазначає, що фактично проживає у спірній квартирі з 2008 року, сплатити грошові кошти своєму батьку не має можливості. Відповідач [PERSON] пояснила, що спірною квартирою вона не користується, проживає у [INFO], має на утриманні малолітню дитину. Раніше допомагала батькові, однак на теперішній час вона працює на АЗС та отримує заробітну плату у розмірі 1300грн., а тому коштів на виплату позивачеві компенсації немає. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне. З матеріалів справи судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Комісією з приватизації житлового фонду ХДП "Завод ім. Малишева" від 12.08.1996 року, позивачеві [PERSON] та відповідачам [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (після шлюбу [PERSON]) О.Л. на праві спільної сумісної власності належить однокімнатна квартира [ADDRESS]. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-ВЛ № 120291 від 28.03.2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Як вбачається зі звіту про незалежну оцінку квартири [ADDRESS], складеного ТОВ "Консулат" від 08.02.2016 року, ринкова вартості квартири складає 534 600 грн. без ПДВ. Відповідно до ст. ст. 355, 356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частиною 1 ст. 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, квартира [ADDRESS] належить сторонам саме на праві спільної сумісної власності. Статтею 370 ЦК України передбачено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. У відповідності до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. З матеріалів справи та пояснень сторін судом встановлено, що поділ квартири [ADDRESS] не здійснювався, частки співвласників не виділені, хоча і вважається, що вони є рівними, право спільної сумісної власності на квартиру не припинено. Відповідно до ч. 1 ст. 364 Цивільного кодексу України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Згідно частини 2 цієї ж статті якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу) співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. З врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-2925цс15 від 13.01.2016 року). У відповідності до приписів ч.1 ст. 360-7 ЦПК України судом врахована також правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-4цс14 (постанова від 19 лютого 2014 року), згідно якої, обмежуючи право позивача на грошову компенсацію вартості частки квартири, якою фактично володіють та користуються лише відповідачі, і виходячи при цьому з інтересів останніх (їх скрутного матеріального становища), суду слід перевірити можливості сплати відповідачами такої компенсації і враховувати, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. У відповідності до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Допитаний у судовому засіданні 19.04.2016 року у якості свідка позивач [PERSON] пояснив, що в квартирі [ADDRESS] він ніколи не проживав, з метою працевлаштування у м. Харкові звертався до відповідачів із проханням надати йому ключі від квартири для тимчасового проживання, але вони йому відмовили, до суду із позовом про усунення перешкод у праві користування квартирою не звертався. Іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, зокрема колишньою дружиною та сином, матеріальна компенсація позивачеві не сплачується. На теперішній час він отримує тільки пенсію, якої не вистачає, а тому бажає, щоб відповідачі викупили у нього частину належної йому квартири. Згідно довідки УПФУ у Комінтернівському районі м. Харкова від 11.03.2016 року відповідач [PERSON] перебуває на обліку та отримує пенсію за віком у розмірі 1393,67грн. на місяць. У судовому засіданні [PERSON] також пояснила, що підробляє прибиральницею та додатково отримує дохід у розмірі 1300грн. У відповідності до довідки про доходи від 23.03.2016 року [PERSON] до 06.11.2015 року працював міліціонером та отримував заробітну плату, зокрема за листопад 2015 року у розмірі 2065,66грн. У судовому засіданні відповідач пояснив, що він працює у поліції, отримує заробітну плату близько 4000грн. Згідно довідки від 12.03.2016 року № 10 [PERSON] працює у ФОП [PERSON] на посаді оператор-касир АЗС та отримує заробітну плату у розмірі 1391,89грн. З урахуванням наданої відповідачами інформації про розмір їх доходу суд зазначає, що присудження виплати у розмірі 133650грн. становитиме для відповідачів надмірний тягар. Примушення відповідачів викупити у позивача його частку у праві власності призведе до порушення їх прав, оскільки законодавством не передбачено можливості набуття права власності у примусовому порядку. З урахуванням системного аналізу зазначених вище норм та матеріалів справи суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed