Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

28.05.2020 р [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні квартирою [ADDRESS] .шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування вказаним житлом. У вступному слові позивачка та її представник пояснили, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , в якій зареєстроване місце проживання відповідачки [PERSON] . В липні 2018 року [PERSON] змінила місце проживання і з того часу у квартирі [ADDRESS] не з`являється та не проживає. 06 квітня 2020 року рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області відповідачка позбавлена батьківських прав щодо двох дітей. Оскільки відповідачка зареєстрована у належній позивачці квартирі, але не проживає там, [PERSON] позбавлена можливості розпоряитись своїм майном, зокрема, продати квартиру . Тому просять позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась повторно, хоча належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи судом. Відзив на позов і заяву про розгляд справи за її відсутності не подала. Тому суд ухвалив розглянути справу в порядку заочного розгляду та роз`яснив позивачі його наслідки. Позивачка погодилась на заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивачки та її представника , дослідивши письмові докази, суд знаходить, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що стверджується договором купівлі-продажу квартири від 18 вересня 2015 року (а.с.7-8) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 січня 2018 року (а.с.9). У спірній квартирі [ADDRESS] зареєстровані дочка позивачки - відповідачка [PERSON] , 1991 р.н., та онуки - [PERSON] , 2012 р.н. , [PERSON] , 2009 р.н., що стверджується довідкою відділу з питань реєстрації місця проживання виконавчого комітету Славутської міської ради Хмельницької області № 2891/26-14 від 21.04.2020 (а.с.5). 06 квітня 2020 року рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області відповідачка [PERSON] позбавлена батьківських прав відносно своїх малолітніх дітей: сина - [PERSON] , [INFO] , та дочки - [PERSON] , [INFO] (а.с.10-11). Як вбачається з акта перевірки місця проживання, складеного 27.05.2020 р головою ОСББ "Острозька, 70" в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] з липня 2018 р не проживає у квартирі [ADDRESS] (а.с.6). Свідки [PERSON] , [PERSON] показали, що проживають у будинку [ADDRESS] . У квартирі [ADDRESS] у цьому будинку зареєстрована [PERSON] , але з липня 2018 року [PERSON] за цією адресою не проживає, її місце знаходження невідоме. Власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] . Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Будь-які договори щодо порядку користування належною позивачці квартирою між сторонами відсутні. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу сторони справи на власний розсуд розпоряджаються наданими їм законом правами та обов`язками щодо предмета спору (стаття 13 ЦПК України ), а суд на засадах змагальності сторін може лише сприяти учасникам процесу в реалізації таких прав та виконанню обов`язків, ураховуючи при цьому принципи справедливості та рівності учасників процесу перед законом та судом. Відповідно до частин першої та другої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. За правилами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з частини першої статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, відповідачкою [PERSON] не надано належних та допустимих доказів про те, що в період з липня 2018 року вона з поважних причин не проживає у належній позивачці на праві власності квартирі [ADDRESS] , а також, що її відсутність в указаний період була пов`язана з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для неї на вчинення дій щодо зняття з реєстрації за вказаною адресою. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Тому, враховуючи наведене, суд знаходить доведеним факт відсутності відповідачки без поважних причин в квартирі [ADDRESS] понад один рік без поважних причин та відсутність між сторонами будь-яких домовленостей з приводу користування цим житлом. Отже, позовні вимоги є підставними, законними та обґрунтованими, а тому їх слід задовольнити. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідачки слід стягнути в користь позивачки 840,80 грн судового збору, сплаченого при зверненні з позовом до суду.

Outcome: approved