Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

16.05.2019 [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] прож. [ADDRESS] )звернувся до суду із позовом до [PERSON] (РНОКПП[NUMBER] прож. [ADDRESS] ) третя особа: Державний нотаріус Другої Черкаської державної нотаріальної контори Демиденко Ольга Анатоліївна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності. Свої вимоги позивач мотивував тим, що з 20.02.1992 року він перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , яка з дня свого народження і по день смерті постійно проживала разом із своєю матір`ю [PERSON] в домоволодінні за адресою [ADDRESS] . 22.05.2009 року [PERSON] було складено заповіт, посвідчений нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Сопільняк А.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1917, яким [PERSON] заповіла все своє майно своїй дочці [PERSON] (дружині позивача). [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина на 51/100 частин житлового будинку [ADDRESS] , які належали померлій на підставі договору дарування посвідченого 30.11.1976 Другою черкаською державною нотаріальною конторою. [INFO] померла його дружина [PERSON] . В шестимісячний термін, а саме, 24.10.2012, він звернувся до Другої державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті дружини. Оскільки його дружина померла, не встигнувши прийняти спадщину після смерті своєї матері в шестимісячний термін, позивач вважав, що він успадкував Ѕ частину вказаного будинку після смерті своєї тещі, [PERSON] , за правилами спадкової трансмісії передбаченими ст. 1276 ЦК України. З метою належного оформлення спадкових прав та отримання свідоцтва про право на спадщину за законом (за спадковою трансмісією), а саме на частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що залишився після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , він звернувся до другої державної нотаріальної контори, де йому було роз`яснено (постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 31.10.2018), що на спадкове майно (житловий будинок) вже було видане свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] (матері його дружини) його синові [PERSON] . Після чого він звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 26.07.2013 р, зареєстроване в реєстрі за № 3-563 та визнати за ним право власності на Ѕ спадкового майна. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.02.2019 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання свідоцтва недійсним та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом за правом спадкової трансмісії після смерті [INFO] [PERSON] відмовлено. Обґрунтовуючи своє рішення від 27.02.2019 Придніпровський районний суд м. Черкаси встановив, : «... що на момент смерті [PERSON] разом із нею постійно проживала спадкоємець за заповітом - рідна донька [PERSON] , яка не подала заяву про відмову від прийняття спадщини. Таким чином відповідно до ст. 1268 ЦК України, - [PERSON] є такою, що прийняла спадщину після смерті своєї матері [PERSON] . Факт відсутності у [PERSON] реєстрації місця проживання в будинку [ADDRESS] , не спростовує висновків суду про прийняття спадщини. При цьому суд враховує, що реєстрація місця проживання, як результат адміністративної процедури, не може бути єдиним доказом спільного проживання спадкоємця із спадкодавцем. Оскільки [PERSON] прийняла спадщину після смерті матері, то в даному випадку не можуть бути застосовані правила спадкової трансмісії передбачені ст. 1276 ЦК України.» З огляду на вищевикладене, він в березні 2019 року знову звернувся до Другої Черкаської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 51/200 частку у праві власності на житловий будинок з відповідною частиною надвірних споруд, що залишилися після смерті його дружини [PERSON] , померлої [INFO] . Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 23.03.2019 №704/02-31 йому відмовлено у видачі свідоцтва з огляду на те, що [PERSON] документально не підтвердив постійне проживання [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] , яка померла [INFO] , також [PERSON] не надав правовстановлюючий документ на майно, що належало померлій. Після смерті [PERSON] залишились два спадкоємці першої черги, він та їх син, [PERSON] . Всупереч тому, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті своєї матері, [PERSON] в силу ст. 1268 ЦК України, нотаріусом другою державної нотаріальної контори було видано лише одне свідоцтво про право на спадщину за законом (№ 3-563 від 26.07.2013) після смерті [PERSON] на ім`я [PERSON] . А тому він вважає, що вищевказане свідоцтво про право на спадщину за законом від 26.07.2013 р, зареєстрований в реєстрі за № 3- 563 має бути визнане недійсним. Ухвалою суду від 05.06.2019 позовна заява прийнята до розгляду; відкрито провадження у цивільній справі; вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання. Сторонам надано час для подання заяв по суті спору. Ухвалою суду від 22.08.2019 задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову. Ухвалою суду від 09.12.2019 року закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні 31.01.2020 року позивач [PERSON] позов підтримав та просив його задовольнити. Суду пояснив, що з 1992 року перебував в шлюбі з [PERSON] та вони проживали разом в будинку разом з тещою [PERSON] , яка померла [INFO] та написала заповіт на [PERSON] .. Також17 . [INFO] померла жінка [PERSON] ..Спільний син від шлюбу [PERSON] [INFO] , 24.10.2012 року разом з сином звернулися до нотаріальної контори та написали заяву про прийняття спадщини після дружини. Але дружина ще не встигла прийняти спадщину після смерті [PERSON] , після чого він поїхав за кордон. За час його відсутності син написав заяву про прийняття спадщини після бабушки [PERSON] та отримав свідоцтво про право на спадщину. Коли він в 2013 році прописався в спірний будинок, то не знав, що [PERSON] є власником будинку. До нотаріуса він звернувся після конфлікту з сином. Сам ходив до начальника паспортного столу, щоб прописатися. Будинок даний належав тещі, там прожив 28 років, зробив там ремонт. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Руденко Ю.В. підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні з підстав викладених в позовній заяві. Також зазначила, що конфлікту між [PERSON] та [PERSON] до 01.07.2018 року не було. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнав повністю, просив відмовити в його задоволенні з підстав викладених у відзиві на позов. Також суду пояснив, що на теперішній час являється власником будинку. В жовтні 2012 року він з батьком звернулися до нотаріуса і нотаріус відмовив йому у прийнятті заяви, так як на той момент батько не був прописаний в будинку. Коли батько поїхав за кордон, вони з ним спілкувалися по скайпу і він його повідомив, що отримав свідоцтво на спадщину 26.07.2013 році. В 2013 році він добровільно прописав батька в спірному будинку. Вони разом з ним оформляли документи, приватизували земельну ділянку в 2014 році. Батько допомагав погоджувати межі земельної ділянки та особисто ходив збирав підписи. До 2013 року батько був прописаний у сестри покійної матері і мати також була прописана у тітки по [ADDRESS] .Позивач знав, що будинок знаходиться у власності відповідача. Домову книгу заповняла тітка (сестра матері) та позивач був присутній при заповненні домової книги при перенесенні прописки з Нарбутівської 263 на [ADDRESS].Ходили разом з батьком до начальника паспортного столу щоб прописати його. Тітка до паспортного столу не ходила, домову книгу заповняли не вдома, штампи поставив «вулечком». Батько зараз проживає в будинку, але за послуги не платить. В 2012 році вони ходили до нотаріуса і він сказав, що будинок буде йому, при ньому позивач заяву не писав, написав заяву після смерті матері, що батько написав заяву до нотаріуса дізналися рік назад. Мати з бабушкою постійно проживали за [ADDRESS] .Бабушка була власницею будинку. Батько в будинку проживав періодично, так як їздив за кордон на заробітки. Представник відповідача - адвокат Руднічук Д.В. заперечував проти задоволення позову враховуючи позицію викладену у відзиві на позов. У відзиві на позов представник відповідача - адвокат Руднічук Д.В. посилався на те, що обставини викладені в позові не відповідають дійсності. А саме, зазначив, що [INFO] померла баба відповідача [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина на житловий будинок в [ADDRESS] . [INFO] померла [PERSON] , яка не прийняла спадщину. За спільною домовленістю всіх спадкоємців було вирішено, що заяву на прийняття спадщини буде подавати лише онук померлої баби [PERSON] , а інші, спадкоємці [PERSON] та [PERSON] , не будуть звертатись до нотаріуса та приймати спадщину, так як погоджуються з тим, щоб єдиним спадкоємцем будинку був відповідач. В подальшому [PERSON] написав заяву про прийняття спадщини та разом з позивачем прийшов до нотаріуса її оформляти. Позивач був присутнім під час того як нотаріус видавав Свідоцтво про право на спадщину за законом на користь [PERSON] та не заперечував проти цього. Оскільки позивач по справі систематично вживає алкогольні напої та веде аморальний спосіб життя, є конфліктною людиною. 01.07.2018 року позивач почав претендувати на більшу житлову кімнату в спадковому житловому будинку в результаті чого між ними виник конфлікт, в ході якого позивач завдав відповідач, який є його сином, тілесні ушкодження. За вказаним фактом було відкрито кримінальне провадження №12018251010004767, по якому на даний час проводиться досудове розслідування. Через існуючий конфлікт позивач, вирішив звернутися з даним позовом та пред`явити свої претензії на спадщину. Позивач від самого початку знав про оформлення сином спадкових прав на будинок, бачив відповідне Свідоцтво про право на спадщину за законом видане відповідачу та від самого початку на спадщину не претендував та приймати не збирався, а отже на даний час звертаючись до суду позивач пред`явив позов поза межами строку позовної давності. Також вказував, що позивач дізнався про отримання відповідачем свідоцтва про право на спадщину за законом у 2013 році, а отже мав звернутись з вказаними вимогами протягом трьох років, тобто до 2016 року. Проте з даним позовом позивач звернувся лише в 2019 році з пропуском строку позовної давності. А тому представник відповідача просив застосувати строки позовної давності та відмовити повністю в задоволенні позову з цих підстав. Відповідач мав законне право на отримання спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, яке нотаріус видав правомірно, інші особи не заявляли відповідних вимог на спадщину та не зверталися з заявами про прийняття спадщини на майно після смерті [PERSON] , а тому підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом у суду не має. Позивач не є власником майна, проте в разі визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину у нього з`явиться можливість отримати відповідне свідоцтво в нотаріальному порядку, тому вимоги [PERSON] про визнання права власності не підлягають задоволенню. Також представник відповідача посилався на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.02.2019 року в справі №711/7174/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом. Вказаним рішенням суду було відмовлено в задоволенні позову [PERSON] проте не з підстав пропуску строків позовної давності, а з підстав того, що до даних правовідносин не застосовуються правові норми яким регулюється спадкова трансмісія. На підставі викладеного просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] та застосувати строки позовної давності. Про застосування строків позовної давності додатково було подано представником відповідача - адвокатом Руднічук Д.В. заяву від 09.12.2019 року. Представник Другої черкаської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, надав суду клопотання про розгляд справи без його участі. Пояснення на позов/відзив до суду не подавав. Свідок [PERSON] суду пояснила, що з 1987 року [PERSON] проживав з батьком і матір`ю. Коли [PERSON] одружилась з [PERSON] то в них народився син і вони проживали по [ADDRESS] . Їй не відомо було того, що вони були зареєстровані за іншою адресою, щодо подій з нотаріусом не відомо. Коли [PERSON] в 1991 році став проживати у будинку, то в будинку не було газу, все там зробив [PERSON] своїми руками. Не знає хто є власником будинку після смерті [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивач є кращим другом сина. Після смерті [PERSON] діти забрали [PERSON] до Москви і він повернувся 10.08.2013 року.Відомо, що [PERSON] звертався до нотаріуса, але коли він повернувся з Москви, то зі слів [PERSON] , їй стало відомо, що син [PERSON] отримав свідоцтво на всю спадщину. З тещою позивач працював разом на заводі.Вони всі проживали разом. Коли приїхав [PERSON] із заробітків тоді він і дізнався, що син [PERSON] оформив все на себе. Свідок [PERSON] суду пояснила, що її син [PERSON] в 1991 році прийшов на [ADDRESS] проживати. [PERSON] тоді проживала з мамою і вони там почали проживати. Завжди допомагала їм. Син почав там робити ремонт, добудував будинок. Під час ремонту син постійно з невісткою приходив просив кошти.В 2006 році теща зламала ключицю і син поїхав на заробітки, оскільки дружина не працювала та потрібно було доглядати матір. В 2012 році у травні померла теща, а в жовтні дружина. Всі розходи на похорони тещі і дружини взяв на себе її син . Потім приїхав друг і передав гроші від бригади. Онук [PERSON] довго не працював, оскільки, в нього був великий стрес. [PERSON] поїхав на заробітки та передавав гроші сину, оскільки в нього доходів не було, так як він проживав один, також допомагала і вона онукові. Вони разом ходили писати заяву на прийняття спадщини і син [PERSON] поїхав знову на заробітки і повернувся у серпні 2013 року. Вони проживали дуже довго з сином в двох. В 2013 році [PERSON] вже був власником, а [PERSON] думав, що він є власником Ѕ будинку. З 2013 року вони проживали дружньо. Потім була розмова щоб придбати квартиру батьку, але син відмовлявся купувати квартиру, а говорив, що необхідно робити капітальний ремонт. Після закінчення ремонту відносини між [PERSON] та батьком погіршились. Всі кошти що заробляв [PERSON] він віддавав синові. В 2014 році [PERSON] приїхав із заробітків та з сином вийшла « потасовка», оскільки син викинув диван на якому спав відповідач та його речі . Потім вони почали битися та на наступний день побачила сина [PERSON] з перемотаною головою і з синяками. Зараз син [PERSON] живе по [ADDRESS] , [PERSON] говорив, що він хазяїн будинку і жити [PERSON] в ньому не буде. [PERSON] був зареєстрований у сестри дружини по [ADDRESS] , він виписався в 2013 році і прописався у сина, їй не відомо коли син [PERSON] дізнався, що він не власник. До смерті дружини її син [PERSON] зловживав алкоголем. Свідок [PERSON] суду пояснила, що відповідач являється їй племінником, позивач є чоловіком покійної сестри. Позивач п справі був приписаний по [ADDRESS] лише в 2013 році, до 2013 року він був прописаний на [ADDRESS] .Після смерті бабусі, постало питання спадкоємництва, то він підійшов до [PERSON] та іншої сестри померлої матері та спитав чи не заперечують проти того, щоб він ( [PERSON] ) прийняв спадщину та оформив будинок на себе. До нотаріуса позивач та відповідач ходили разом, щоб оформити будинок на [PERSON] .На відповідача по справі 8 років приходили рахунки по квартплаті, також [PERSON] оформив землю на себе. Після оформлення свідоцтва на право власності позивач приходив і показував, що [PERSON] є власником. Також сторони разом ходили прописувати [PERSON] на [ADDRESS].Коли біля будинку приватизовували землю ходили до сусідів за підписами і сусіди знали, що власником є [PERSON] та під час приватизації [PERSON] був присутній. [INFO] померла бабуся, а [INFO] померла мати, вони всі проживали разом. Після смерті дружини позивач «закодувався» і поїхав за кордон на роботу. Після нотаріуса [PERSON] сказав, що будинок був оформлений на нього, а [PERSON] повідомив, що претензій на будинок не має, переживав лише проте, щоб сестра дружини не оспорила право власності. Всі документи на будинок лежали в одному місці і обидві сторони мали доступ до них. Після одруження сина почались судові тяганини. Конфлікт виник тоді, коли [PERSON] повернувся з закордону, почав сваритися за того, що відповідач привів до будинку свою дружину і зайняв найбільшу кімнату. Свідок [PERSON] суду пояснила, що раніше з сторонами по справі була у добрих відносинах. Вона сама заповняла домову книгу по [ADDRESS] , [PERSON] письмово давав згоду на реєстрацію місця проживання позивача [PERSON] .Під час реєстрації місця проживання були присутні як позивач так і відповідач. Відповідач та позивач разом ходили до нотаріуса та [PERSON] був присутній коли сусіди підписували акт. Сестра перед смертю просила не забирати будинок, щоб вона могла його переписати на сина [PERSON] , [PERSON] також просив не забирати будинок. [PERSON] знав, що будинок оформив його син [PERSON] .Між позивачем та відповідачем була розмова, щоб позивач підсобирав кошти, відповідач теж трохи добавить та куплять маленьку квартиру для позивача. [PERSON] бачив, що [PERSON] оформляє договора на себе з комунальними установами та допомагав при оформленні землі на [PERSON] .Конфлікти почались після того, як [PERSON] привів дружину, оскільки [PERSON] сам хотів привести свою дружину. Після того як позивач повернувся з м.Москви, він почав виганяти відповідача з кімнати і кричати що це його кімната. Коли позивач поламав ногу то відповідач доглядав його. Після смерті матері сторони ходили до нотаріуса, [PERSON] успадкував весь будинок, його батько [PERSON] не заперечував проти цього. Свідок особисто до нотаріуса не ходила. До 6 місяців ходили до нотаріуса після смерті матері [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] писав заяву на прийняття спадщини після смерті матері. Позивач після смерті дружини їздив до м.Москви на заробітки, а в той час коли ходили до нотаріуса позивач був вдома. Після оформлення документів позивач [PERSON] знав, що [PERSON] отримав будинок. Документи на будинок зберігаються у неї, а зразу вони зберігалися в шухляді шафи, що знаходиться в прихожій і доступ до них був і у [PERSON] . Суд, вислухавши позивача, представника позивача, відповідача та його представника, пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , оголосивши заяви сторін по суті спору, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи приходить до висновку про часткове задоволення позову, оскільки на підставі наявних у справі доказів об`єктивно встановлено наступне. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 20.02.1992 року перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , яка з дня свого народження і по день смерті постійно проживала разом із своєю матір`ю [PERSON] в домоволодінні за адресою [ADDRESS] . 22.05.2009 року [PERSON] було складено заповіт, посвідчений нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Сопільняк А.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1917, яким [PERSON] заповіла все своє майно своїй дочці [PERSON] , тобто дружині позивача. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина на 51/100 частин житлового будинку [ADDRESS] , які належали померлій на підставі договору дарування посвідченого 30.11.1976 Другою черкаською державною нотаріальною конторою. [INFO] померла його дружина [PERSON] . В шестимісячний термін, а саме, 24.10.2012, позивач та відповідач звернувся до Другої державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті дружини. Оскільки його дружина померла, не встигнувши прийняти спадщину після смерті своєї матері в шестимісячний термін, позивач вважав, що він успадкував Ѕ частину вказаного будинку після смерті своєї тещі, [PERSON] , за правилами спадкової трансмісії передбаченими ст. 1276 ЦК України. З метою належного оформлення спадкових прав та отримання свідоцтва про право на спадщину за законом (за спадковою трансмісією), а саме на частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що залишився після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , він звернувся до другої державної нотаріальної контори, де йому було роз`яснено (постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 31.10.2018), що на спадкове майно (житловий будинок) вже було видане свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] (матері його дружини) його синові [PERSON] . Після чого [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 26.07.2013 р, зареєстроване в реєстрі за № 3-563 та визнати за ним право власності на Ѕ спадкового майна. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.02.2019 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання свідоцтва недійсним та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом за правом спадкової трансмісії після смерті [INFO] [PERSON] відмовлено. Факт постійного проживання [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] було встановлено рішення суду по справі 711/7174/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, що не підлягає доказуванню, в рішенні зазначено «Факт спільного проживання [PERSON] разом із своєю матір`ю [PERSON] в будинку [ADDRESS] станом на 08.05.2012 визнано у судовому засіданні обома сторонами, їх представниками та підтверджено показаннями свідків допитаних за клопотанням сторін, а саме свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Відомості про подання [PERSON] заяви про відмову від спадщини після смерті матері у суду відсутні. Отже судом достовірно встановлено, що на момент смерті [PERSON] разом із нею постійно проживала спадкоємець за заповітом - рідна донька [PERSON] , яка не подала заяву про відмову від прийняття спадщини. Таким чином відповідно до ст. 1268 ЦК України, - [PERSON] є такою, що прийняла спадщину після смерті своєї матері [PERSON] . Факт відсутності у [PERSON] реєстрації місця проживання в будинку [ADDRESS] , не спростовує висновків суду про прийняття спадщини. При цьому суд враховує, що реєстрація місця проживання, як результат адміністративної процедури, не може бути єдиним доказом спільного проживання спадкоємця із спадкодавцем. Оскільки [PERSON] прийняла спадщину після смерті матері, то в даному випадку не можуть бути застосовані правила спадкової трансмісії передбачені ст. 1276 ЦК України». Рішення по справі набрало законної сили. Крім того, факт постійного проживання [PERSON] з [PERSON] в судовому засіданні відповідачем [PERSON] був визнаний. А тому, позовні вимоги [PERSON] в частині встановлення факту постійного проживання [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] підлягають до задоволення. В березні 2019 року знову позивач звернувся до Другої Черкаської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 51/200 частку у праві власності на житловий будинок з відповідною частиною надвірних споруд, що залишилися після смерті його дружини [PERSON] , померлої [INFO] . Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 23.03.2019 №704/02-31 йому відмовлено у видачі свідоцтва з огляду на те, що [PERSON] документально не підтвердив постійне проживання [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] , яка померла [INFO] , також [PERSON] не надав правовстановлюючий документ на майно, що належало померлій. Крім того в судовому засіданні встановлено, що після смерті баби та матері відповідача, за спільною домовленістю всіх спадкоємців померлих першого ступеня спорідненості - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , було вирішено, що права на спадкове майно (житловий будинок) буде оформлювати на себе лише [PERSON] , а [PERSON] не буде в подальшому претендувати на нього, так як позивач погоджувався з тим щоб єдиним власником будинку був його син, який після оформлення спадщини повинен був зареєструвати позивача та надати йому для проживання та користування житлове приміщення в успадкованому будинку. Після смерті дружини [PERSON] відповідач [PERSON] разом з позивачем [PERSON] звернулись до Другої черкаської державної нотаріальної контори, де нотаріус в присутності позивача здійснив оформлення права власності на спадкове майно - житловий будинок по [ADDRESS] на відповідача та був присутнім під час того як нотаріус видавав Свідоцтво про право на спадщину за законом на користь [PERSON] , а тому на думку суду позивач усвідомлював, що єдиним власником спадкового майна буде лише його син, з чим, на думку суду і погоджувався. 01.07.2018 року між сторонами справи виник конфлікт щодо права користування однією з житлових кімнат успадкованого житлового будинку, в результаті чого [PERSON] завдав своєму сину тілесних ушкоджень. В подальшому за цим фактом було відкрито 2 кримінальних провадження №12018251010004767, №12018251010004768 ( арк.спр.152, 153) по яких на даний час судом винесено вироки позивача та відповідача визнано винним у пред`явленому обвинуваченні. Тому, на думку суду, через існуючий конфлікт та загрозу втратити право користування будинком позивач вирішив звернутись з даним позовом до суду та пред`явити свої претензії на спадщину. Позивач, на думку суду знав про оформлення сином спадкових прав на будинок, бачив відповідне Свідоцтво про право на спадщину за законом видане на відповідача та від самого початку на спадщину не претендував та оформлювати її не збирався, а отже на даний час звертаючись до суду позивач пред`явив позов поза межами строку позовної давності. Дані обставини підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] [PERSON] . Доводи позивача щодо того, що він нібито лише у 2018 році дізнався про факт оформлення відповідачем права власності на спадковий будинок по [ADDRESS] не підтверджені належними та допустими доказами та не узгоджуються з існуючими обставинами у цій справі. Оскільки, 26.07.2013 року нотаріус Другої черкаської державної нотаріальної контори видає оскаржуване Свідоцтво про право на спадщину за законом на користь [PERSON] 20.08.2013 року [PERSON] знімається з реєстрації за місцем своєї прописки у будинку [PERSON] по [ADDRESS] та того ж дня відповідач прописує його у спадковому будинку по [ADDRESS] , який йому вже належить на праві власності. Як вбачається з будинкової книги(2стор.) на будинок по [ADDRESS] вказано, що на основі свідоцтва про право власності на спадщину будинок по даним матеріалів інвентаризації станом на 10.09.2013 року знаходиться у користуванні [PERSON] - частка 51/100.На сторінці 3 даної будинкової книги міститься два записи про прописку зроблених однією рукою, які здійснені [PERSON] , що є власником будинку по [ADDRESS] , де до цього був зареєстрований позивач [PERSON] . Перший запис це запис про прописку відповідача, тобто його прізвище, ім`я та по батькові, інші персональні дані, навпроти якого стоїть штам зареєстрований 08.06.2010 року та підпис посадової особи Придніпровського РВ у м. Черкаси, яка його поставила. Другий запис це запис про прописку позивача, де [PERSON] власноручно зазначає прізвище, ім`я та по батькові [PERSON] , його інші персональні дані, навпроти стоїть такий самий штам, на якому вказано зареєстрований 20.08.2013 року та стоїть підпис тієї ж посадової особи Придніпровського РВ у м. Черкаси, яка його поставила. А тому позивач був зареєстрований відповідачем у будинку по [ADDRESS] зі згоди відповідача, позивач бачив будинкову книгу, яка була виписана на відповідача, де вказано про належність йому будинку на підставі свідоцтва про право власності, тому позивач на час реєстрації 20.08.2013 року у спадковому будинку знав про оформлення спадкових прав відповідачем. В судовому засіданні даний факт підтвердила свідок [PERSON] , яка фактично заповнювала будинкові книги в присутності позивача та його сина, що на момент реєстрації місця проживання позивачу надавалась згода на прописку відповідачем. Згідно п. 2.2 наказу МВС України від 22.11.2012 № 1077 «Про затвердження Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів», для реєстрації місця проживання особа або її законний представник подає до територіального підрозділу ДМС, а після утворення центрів надання адміністративних послуг (далі - центр) - до відповідного центру: документи, що підтверджують: право на проживання в житлі - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї на реєстрацію місця проживання. А тому суд вважає, що [PERSON] під час реєстрації місця проживання 20.08.2013 року до будинку по [ADDRESS] не мав будь-яких документів, що підтверджували його права на проживання у даному будинку, а тому він зареєструвався у даному помешканні за домовленістю з його власником [PERSON] - відповідачем, у якого взяв відповідну письмову згоду власника будинку на реєстрацію місця проживання. Потім запис про його реєстрацію в будинковій книзі будинку по [ADDRESS] зробила [PERSON] в присутності [PERSON] та в присутності власника [PERSON] , а тому починаючи з 20.08.2013 року [PERSON] на думку суду достовірно знав про той факт, що власником спадкового будинку є відповідач, який оформив право власності на будинок у нотаріуса в порядку спадкування. Дані обставини підтверджуються записами у будинковій книзі та свідками [PERSON] та [PERSON] , яким також особисто був відомий той факт, що позивач та відповідач разом ходили до паспортного столу з метою прописки позивача. Крім того, 03.09.2013 року відповідач здійснив технічну інвентаризацію свого будинку в КП «ЧООБТІ» та оформив новий технічний паспорт на своє ім`я. 28.10.2013 року [PERSON] підписав з КП «Черкасиводоканал» ЧМР договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення та відкрив на себе особистий рахунок № [NUMBER]. 20.05.2014 року [PERSON] підписує з ПАТ «Черкасигаз» типовий договір № 13639 про надання населенню послуг з газопостачання. 30.03.2015 року [PERSON] отримав від КП «Черкасиводоканал» ЧМР дозвіл на встановлення лічильника на воду та технічні умови на встановлення приладів обліку води для абонентів приватного сектора. 01.04.2015 року [PERSON] за місцем знаходження свого будинку склав та підпиав контролером з КП «Черкасиводоканал» ЧМР акт про повірку лічильника води, який було опломбовано.22.07.2015 року [PERSON] та ПАТ «Черкасиобленерго» підписав протокол параметризації лічильника електроенергії, який також було опломбовано. 30.07.2015 року [PERSON] та ПАТ «Черкасиобленерго» укладає договір № 8-14-073 про користування електричною енергією. Як вбачається з матеріалів справи у період з вересня 2013 року по липень 2015 року [PERSON] замовив технічну інвентаризацію та отримав новий техпаспорт на своєї ім`я, заключив договори з усіма організаціями, що надають житлово-комунальні послуги, а на адресу його проживання фактично з 2013 року почали приходити квитанції про оплату житлово-комунальних послуг виписані на ім`я [PERSON] .. Також у 2015 році ним було замовлено землевпорядну документацію на землю під спадковим будинком та під час її виготовлення 24.04.2015 року між суміжними співвласниками та відповідачем підписувався Акт встановлення та погодження меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) про погодження меж земельної ділянки, який підписувався сусідами гр. [PERSON] , гр. [PERSON] та гр. [PERSON] в присутності самого позивача, що таким чином допомагав сину [PERSON] оформлювати землю, що також підтверджується наданим актом № 629 від 15.10.2019 року та актом № 707 від 11.11.2019 року. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на момент оформлення відповідачем договорів, особових рахунків, технічної документації на будинок, проживав у спадковому будинку та мав можливість отримати інформацію про його власників, яка на думку суду відповідачем не приховувалась. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частин третьої і четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно ст. 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України». Зокрема, Високий Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення). Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року) (п. 47 рішення). Зі змісту пункту 52 рішення випливає, що якщо національний суд просто обмежився вказівкою на наявність у відповідача «поважних причин» для поновлення пропущеного строку оскарження, то, відтак, він (суд) не вказав чітких причин такого рішення. За цих підстав Високий Суд одноголосно постановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та дійшов висновку, що національні суди, вирішивши поновити пропущений строк оскарження остаточної постанови у справі заявника без наведення відповідних причин та скасувавши в подальшому постанову суду, порушили принцип правової визначеності та право заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції (п. 53 рішення). Згідно правової позиції ВСУ у справі за № 6-2469цс16 від 16.11.2016 року вбачається, що Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Згідно з ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як передбачено ст. 1296 ЦК, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ч. 1 ст. 1297 ЦК, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно та зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. За змістом вказаних норм закону ч. 3 ст. 13 Конституції України та ч. 4 ст. 319 ЦК України власник зобов`язаний цікавитись майном, дбати про його стан, вчиняти дії, передбачені чинним законодавством, з метою оформлення права власності. Для визначення початку перебігу позовної давності має значення не лише безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, але й суб`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позовну неможливим або утрудненим. Не може бути підставою для захисту права за позовом, заявленому з пропущенням строку позовної давності, не пред`явлення заінтересованою особою позову навмисно або по необережності. Згідно п. 24 постанови ВС від 28 листопада 2018 року у справі № 911/926/17, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Порівняльний аналіз змісту термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 33 ЦПК України (у редакції, чинній до 15.12.2017) та статтею 74 ЦПК України (у редакції, чинній з 15.12.2017), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Вказана правова позиція напрацьована усталеною судовою практикою як Верховного Суду України в постановах від 17.02.2016 у справі №6-2407цс15, від 01.07.2015 у справі №6-178гс15, так і Верховного Суду, зокрема в постанові від 15.05.2018 у справі № 911/3210/17, від 08.05.2018 у справі №911/2534/17. Як вбачається з вищенаведених обставин позивач дізнався про отримання відповідачем Свідоцтво про право на спадщину за законом 26.07.2013 році у день його видачі, але в будь-якому разі відповідач надав достатньо доказів того, що інформацію про власників будинку позивач мав можливість отримати раніше. Суд, вважає, що реєстрація позивача у спірному будинку, дії відповідача з отримання технічного паспорта та укладення договорів з обслуговуючими організаціями, які надають комунальні послуги, встановлення лічильників на воду та світло, отримання квитанцій на ім`я відповідача, про плата комунальних послуг відповідачем з 2013 року, дії з приватизації земельної ділянки, свідчать про те, що позивач мав можливість отримати повну інформацію про оформлення права власності на спадкове майно, а відповідач її не переховував, тому не має жодних причин вважати, що своєчасне пред`явлення позовну для позивача було неможливим або утрудненим. Позивач не надав жодних доказів того, що отримати інформацію про власника спадкового майна було неможливим або утрудненим, в даному разі не пред`явлення позову до 2016 року позивачем пояснюється тим, що лише у жовтні 2018 році ним було вирішено належним чином оформити свої спадкові права та отримати свідоцтво про право власності за законом (спадкова трансмісія), але у нотаріуса він нібито дізнався, що право власності на будинок вже оформлено на його сина, при цьому позивач не зазначає чому саме у жовтні 2018 року він вирішив звернутись за оформленням своїх спадкових прав. Доведення факту через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду є недостатнім, враховуючи презумцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, та не вживав своєчасно дій з її оформлення, утримання та догляду протягом тривалого часу. Як встановлено, що позивач звернувся до суду з вказаними вимогами не на протязі 3 років від дати оформлення права власності відповідачем на будинок чи дня його реєстрації в ньому, тобто до липня 2016 року, а подав даний позов лише у травні 2019 року, на думку суду з пропуском строку давності. В зв`язку з цим позивач має довести суду те, що він не лише не знав, а й не міг знати про долю спадкового майна, враховуючи той факт, що відповідачем надано достатньо доказів якими підтверджується реальна можливість не лише дізнатись про спадкове майно, а й факт обізнаності позивача про його долю та вчасного пред`явлення позову в строки визначені законом. А тому, враховуючи вищевикладене суд, вважає, що позов про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власностіне підлягає до задоволення, оскільки позивачем пропущені строки позовної давності. Також суд оцінює критично пояснення позивача [PERSON] , що він не знав, що син є власником будинку, оскільки 20.08.2013 році [PERSON] був зареєстрований в будинку [ADDRESS] зі згоди відповідача (сина [PERSON] ), як власника будинку. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються : у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача;а в разі часткового задоволення позову - на обидві сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем заявлено три позовні вимоги, одна з яких задоволена про встановлення факту постійного проживання. Оскільки, позивач [PERSON] є інвалідом 2 групи загального захворювання та звільнений від сплати судового збору, згідно ст.5 ЗК «Про судовий збір», а тому, судовий збір за позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності необхідно віднести за рахунок держави. Крім того, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] в прибуток держави судовий збір в розмірі 840 грн.80 коп. (за позовну вимогу про встановлення факту постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем). Сторонами не заявлено вимог про відшкодування судових витрат. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial