Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-19 00:00:00

23 жовтня 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,15 га для індивідуального будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовану за адресою: [ADDRESS] посилаючись про набуття права власності на цю земельну ділянку на підставі придбання розташованого на ній житлового будинку. В обґрунтування цих вимог вказував, що вказана земельна ділянка перебувала, разом із розташованим на ній житловим будинком, у власності відповідачки [PERSON] 3 листопада 1995 року між ними було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна за вищевказаною адресою, що посвідчений нотаріально. Однак у здійсненні реєстрації права власності щодо земельної ділянки йому було відмовлено з посиланням на те, що подані документи не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, а саме договір купівлі-продажу не чітко прописує про перехід права власності на земельну ділянку від продавця, а також неодержанням позивачем правовстановлюючого документу щодо цього майна на своє ім'я. Посилаючись на перехід до позивача права власності на земельну ділянку із переходом права власності на житловий будинок, та відсутністю у нього можливості доведення своїх права як власника в адміністративному порядку, він був змушений звернутися до суду із цим позовом. Представник позивача - [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій позовні вимоги свого довірителя підтримав в повному обсязі та просив справу розглянути у їх відсутність. Відповідачка [PERSON] подала до суду заяву щодо визнання позовних вимог [PERSON] про визнання за ним права власності на вищевказану земельну ділянку. Дослідивши письмові докази по справі, в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Так, відповідно до нотаріально посвідченого договору від 03 листопада 1995 року [PERSON], який діяв від імені та за доручення своєї дружини [PERSON], продав, а [PERSON] придбав житловий будинок з усіма господарськими та побутовими будовами та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5-6). Підстави, з яких позивач був змушений звернутися до суду із цим позовом підтверджуються рішенням державного реєстратора від 06 листопада 2014 року №17022598, про відмову у державній реєстрації права власності [PERSON] на земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Вказана відмова аргументована тим, що за реєстрацією права власності звернулася неналежна особа - [PERSON], тоді як за правовстановлюючим документом, власником вказаного майна є [PERSON] (а.с. 34). Так, відповідно до п. 4 ч.1 ст. 24 Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено, в тому числі у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не надають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Відповідно до копії Державного акту серії МК № 02113, виданому 29.03.1994 року, а також відділу Держземагенства у Жовтневому районі Миколаївської області - власником земельної ділянки за адресою [ADDRESS] зазначена [PERSON] (а.с. 13, 35). Зі змісту вказаних документів слідує, що спірна земельна ділянка на час продажу вищевказаного житлового будинку належала на праві приватної власності продавцю будинку [PERSON]. Відповідно до ст.126 ЗК України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до приписів ст. 30 Земельного кодексу України в редакції, що діяла на час укладення вищевказаного договору, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. За положеннями ст. 23 цього ж Кодексу, також у редакції, що діяла на час придбання цього майна - Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Однак, за період з часу укладення вищевказаного договору купівлі-продажу та до 1 січня 2013 року позивач не отримав на своє ім'я правовстановлюючого документу щодо вказаної земельної ділянки, а зі зміною законодавчих норм, видача такого документу з 1 січня 2013 року не передбачена. За вказаного позивач позбавлений можливості захистити свої права щодо вищевказаного майна, окрім як в судовому порядку. Відповідно до п. 26 Постанови КМУ від 22.06.2011 року № 703 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно», для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно та інші документи, визначені цим Порядком. Згідно п. 27 цього Порядку, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, в тому числі може бути рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Положення ч.1 ст.15 та ст.392 ЦК України вказують, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи наведене, та встановивши, що позивач набув прав на вищевказану земельну ділянку відповідно до приписів ст.30 ЗК України в редакції 1990 року, проте не одержав щодо цього майна Державного акту, який на час виникнення прав позивача щодо цього майна представляв собою документ, що підтверджував право власності особи відносно земельної ділянки, та зі зміною законодавчих норм позбавлений можливості отримати такий правовстановлюючий документ нині, тому на підставі ст. 16 ЦК України, суд вважає, що цивільне право позивача підлягає захисту шляхом визнання за ним права власності на вищевказану земельну ділянку.

Outcome: approved