Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Рубіжному Луганської області, якою просив визнати незаконною та скасувати постанову Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Рубіжному Луганської області від 07 вересня 2016 року про припинення щомісячної страхової виплати; зобов'язати назване відділення відновити нарахування та виплату йому щомісячної страхової виплати з 01 вересня 2016 року; стягнути з цього ж відділення на його користь заборгованість по щомісячним страховим виплатам за період з вересня 2016 року по січень 2017 року у сумі 11000 гривень. Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 20 березня 2017 року, постановленою без виходу суду до нарадчої кімнати, але із занесенням її до журналу судового засідання, у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, був залучений Виконавчий комітет Рубіжанської міської ради Луганської області. Про місце, день та час розгляду справи по суті, особи, які беруть участь у справі повідомлялись належним чином. Позивач, представник відповідача та представник третьої особи, у поданих заявах просили розглянути справу без їх участі. За таких обставин, а також в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України розгляд справи здійснювався за відсутності позивача та представників відповідача та третьої особи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Позиція позивача полягала у тому, що він з 01 грудня 2005 року знаходився на обліку у Відділені виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Кіровську Луганської області та отримував щомісячну страхову виплату у звязку із частковою втратою професійної працездатності. При цьому з 05 грудня 2012 року він отримував страхову виплату як інвалід ІІІ групи, яку з листопада 2014 року йому призначили довічно. Однак у серпні 2014 року, у звязку із проведенням антитерористичної операції на території міста Кіровськ Луганської області, він змінив своє місце проживання на [INFO], і, як внутрішньо переміщена особа, ставши на облік до відповідача продовжив отримувати щомісячну страхову виплату. Проте, постановою від 07 вересня 2016 року, відповідач припинив йому виплачувати страхові виплати, на підставі рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Виконавчого комітету Рубіжанської міської ради Луганської області, через встановлення факту відсутності позивача, як внутрішньої переміщеної особи, за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї. І таке рішення позивач вважає незаконним оскільки воно ґрунтується на постанові Кабінету Міністрів України, яка не відповідає принципам рівності та недискримінації, а також принципу верховенства права, які закріплені у Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що мають вищу юридичну силу. Як наслідок, його слід скасувати і зобовязати відповідача відновити нарахування та виплату страхових виплат з 01 вересня 2016 року, а також стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по виплатам у розмірі 11000 гривень за період нездійснення страхових виплат з вересня 2016 року по січень 2017 року. Відповідач заперечував проти задоволення позову. Вказував на те, що позивач був узятий на облік та отримував страхові виплати саме як внутрішньо переміщена особа, а тому здійснення страхових виплат для таких осіб відбувається у особливому порядку. І оскільки спеціалісти Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області встановили факт відсутності позивача за фактичним місцем проживання/перебування, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов, і позивач не прийшов для проходження фізичної ідентифікації, відповідач, на виконання положень „Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №365 від 08 червня 2016 року, і у звязку із отриманням рішення комісії Виконавчого комітету Рубіжанської міської ради Луганської області, зобовязаний був прийняти постанови про припинення здійснення позивачу страхових виплат і припинити їх виплату. Тому підстав для визнання постанов незаконними та їх скасування не має. До того ж, згідно інформації Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області, довідка про взяття на облік позивача, взагалі скасована на підставі інформації Служби безпеки України про повернення позивача до покинутого місця проживання, тобто позивач вже позбавлений статусу внутрішньо переміщеної особи. Позиція третьої особи полягала у тому, що у листопаді 2014 року, позивач дійсно отримав статус внутрішньо переміщеної особи, оскільки йому було видано відповідну довідку. Рішенням виконавчого комітету Рубіжанської міської ради №227 від 05 липня 2016 року, була створена комісія з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. І ця комісія, на підставі внесеного їй подання та акту обстеження матеріально-побутових умов позивача, за яким його фактичне місце проживання/перебування як внутрішньо переміщеної особи, за адресою: вул. Миру, б. 22а, кв. 45, при перевірці не було підтверджено, прийняла рішення припинити виплати страхових виплат позивачу. І це рішення позивачем не було оскаржено до суду. Тому комісія виконавчого комітету вчинила правильно, як і відповідач який прийняв постанову про припинення виплат позивачу. А суд, на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини: З огляду на відомості трудової книжки серії БТ-І № 3688864, [PERSON], працював у Державному відкритому акціонерному товаристві шахта імені [PERSON] Державної холдингової компанії «Луганськвугілля» та внаслідок нещасних випадків, які стались із ним 09 грудня 1998 року та 23 грудня 2005 року на виробництві, під час виконання своїх трудових обовязків, він отримав трудове каліцтво (а.с.9-24,112,113,114,116,117-119,120). Сімнадцятого березня 2005 року Кіровським Управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області було видано пенсійне посвідчення на імя [PERSON] на термін з 26 січня 2005 року і довічно (а.с.4,120). Згідно даних довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії від 05 грудня 2012 року, [PERSON] була встановлена 3 група інвалідності з 08 листопада 2012 року - у зв'язку із професійним захворюванням (а.с.106,116). Шістнадцятого вересня 2014 року, [PERSON] звернувся до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Рубіжному Луганської області (надалі за текстом - відповідач) із заявою, якою просив тимчасово продовжити раніше призначену йому страхову виплату у звязку із нещасними випадками на виробництві (а.с.114,116-119, 120,121), зазначивши при цьому у заяві, що раніше він проживав у [INFO], а адресою тимчасового його перебування являється місто Рубіжне Луганської області (а.с.114). Заявою від 18 вересня 2014 року, тобто через два дні, [PERSON] просив належні йому суми виплат перераховувати на його поточний рахунок № 26252000071400, відкритий у ТВБВ № 10012/021 філії Луганської обласного управління АТ «Ощадбанк» (а.с.115). Рішенням відповідача, яке було оформлено у вигляді постанови від 08 жовтня 2014 року, [PERSON] (як потерпілому, що перебуває на обліку з 01 квітня 2001 року і має зареєстрований страховий випадок - трудове каліцтво, що сталось 23 грудня 2005 року), на період з 01 жовтня 2014 року по 31 жовтня 2014 року, була продовжена виплата раніше призначеної щомісячної страхової виплати у розмірі 1678 гривень 78 копійок, у звязку із втратою працездатності на 40% (а.с.113). Рішенням відповідача у вигляді постанови від 08 жовтня 2014 року, [PERSON] (але вже як потерпілому, що перебуває на обліку з 01 квітня 2001 року і має зареєстрований страховий випадок - трудове каліцтво, що сталось 09 грудня 1998 року), на період з 01 жовтня 2014 року по 31 жовтня 2014 року, була продовжена виплата раніше призначеної щомісячної страхової виплати у розмірі 339 гривень 50 копійок, у звязку із втратою працездатності на 10% (а.с.112). Таким чином, загальний розмір страхової виплати, належної до сплати [PERSON] названим відділенням кожного місяця, склав 2018 гривень 28 копійок. Згідно виписки з акту огляду медико-соціальної комісії від 10 листопада 2014 року, [PERSON] було встановлено 3 групу інвалідності безстроково, та підтверджено 50% втрати працездатності, з яких 10% виробнича травма від 09 грудня 1998 року, а 40% професійне захворювання від 23 грудня 2005 року (а.с.29,150). Відповідно до довідки від 21 листопада 2014 року № 917000898, на підставі поданої [PERSON] заяви, останній був взятий на облік, як особа яка перемістилась з тимчасово окупованої території (району проведення антитерористичної операції), зокрема з міста Кіровськ Луганської області, в місто Рубіжне за адресою: [ADDRESS] (а.с.6,76,108,160). Також, у цей же день, [PERSON] був узятий на облік, як внутрішньо переміщена особа, яка має зареєстроване місце проживання у [INFO], а фактичне місце проживання у [INFO] (а.с.80). У період з листопада 2014 року по червень 2016 року, [PERSON] неодноразово звертався до відповідача із заявами щодо продовження здійснення йому щомісячної страхової виплати (а.с.111,107,103,87-88,83-84,79-80,75-76,), а відповідач приймав постанови про продовження щомісячної страхової виплати, при цьому декілька разів корегуючи її розмір (а.с.77,78,81,82,85,86,89-90,91-102,104-105,109-110). Останнього разу із такою заявою, [PERSON] звернувся 08 червня 2016 року (а.с.75), а відповідач двома постановами від 08 червня 2016 року продовжив йому на строк по 31 грудня 2016 року здійснення щомісячної страхової виплати, і за страховим випадком, який мав місце у 1998 році, внаслідок чого він втратив 10% професійної працездатності, і за тим страховим випадком, що мав місце у 2005 році, внаслідок чого він втратив 40% професійної працездатності (а.с.73,74). У звязку із чим, загальна сума щомісячної страхової виплати, яку [PERSON] продовжив отримувати з 01 липня 2016 року склала 2177 гривень 73 копійки, з яких 366 гривень 32 копійки це страхова виплата у звязку із втратою працездатності на рівні 10% через виробничу травму, що мала місце 09 грудня 1998 року, а 1811 гривень 41 копійка це страхова виплата у звязку із втратою працездатності на рівні 40% через професійне захворювання, що мало місце 23 грудня 2005 року (а.с.73,74,150). Рішенням Виконавчого комітету Рубіжанської міської ради Луганської області №227 від 05 липня 2016 року, була створена комісія з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (надалі за текстом Комісія виконавчого комітету) (а.с.122). Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сімї, складеного 26 серпня 2016 року соціальним інспектором зі слів племінниці [PERSON], останній 26 серпня 2016 року вранці виїхав до села, назву якого та дату повернення якого вона не повідомила, а наявність у [PERSON] кімнати та особистих речей показати відмовилась (а.с.72,161). На підставі подання Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради Луганської області і вказаного акту, Комісія виконавчого комітету вважаючи, що фактичне місце проживання/перебування [PERSON], як внутрішньо переміщеної особи, за адресою: вул. Миру, б. 22а, кв. 45, при перевірці не було підтверджено, прийняла рішення №9 від 07 вересня 2016 року про припинення [PERSON] страхових виплат (а.с.70,71,157-159). На підставі вказаного рішення, у цей же день, відповідач прийняв рішення у формі двох постанов №9 про припинення [PERSON] з 01 вересня 2016 року страхової щомісячної виплати, тобто і щодо виплати у розмірі 366 гривень 32 копійки, і щодо виплати у розмірі 1811 гривень 41 копійка (а.с.69,156). Таким чином, з належної до отримання щомісячної страхової виплати у розмірі 2177 гривень 73 копійки, яку [PERSON] повинен був отримувати у періоді з 01 липня 2016 року по 31 грудня 2016 року, він отримав виплати тільки за липень і серпень 2016 року (а.с.150). Дізнавшись про припинення здійснення йому щомісячної виплати, [PERSON] звернувся до відповідача, із заявою якою просив повідомити про причини припинення страхових виплат з вересня 2016 року (а.с.68). З відповіді від 10 жовтня 2016 року № 03/802, [PERSON] дізнався, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 та згідно протоколу № 9 від 07 вересня 2016 року, рішенням Комісії виконавчого комітету, йому і припинені щомісячні страхові виплати (а.с.67). Четвертого листопада 2016 року [PERSON] знову звернувся із заявою до відповідача про відновлення нарахування та виплату страхових виплат вважаючи, що припинення цих виплат є неправомірним (а.с.26,62). Проте отримав відмову (а.с.25,61). Також судом встановлено, що 28 листопада 2016 року, Управління праці та соціального захисту населення скасувало дію довідки [PERSON], як внутрішньо переміщеної особи (а.с.60,162). А 27 січня 2017 року, [PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом, з підстав якої вбачається те, що він не погоджується і оскаржує не тільки постанову відповідача від 07 вересня 2016 року якою, з 01 вересня 2016 року йому припинено щомісячну страхову виплату у розмірі 1811 гривень 41 копійка (а.с.69,1-3,25), а й постанову від 07 вересня 2016 року якою, з 01 вересня 2016 року йому припинено і щомісячну страхову виплату у розмірі 366 гривень 32 копійки (а.с.156). Тобто суд переконаний у тому, що [PERSON] просить визнати незаконною та скасувати обидві постанови відповідача від 07 вересня 2016 року незважаючи на те, що у позові його вимога сформульована тільки щодо однієї постанови від 07 вересня 2016 року. Оскільки підстава позову вказує на те, що позивач незгоден власне із рішенням про припинення йому щомісячних страхових виплат у повному обсязі, а вимога про визнання незаконної та скасування тільки однієї постанови, пояснюється тим, що коли він звернувся до відповідача, останній повідомив його про припинення виплат на підставі однієї постанови, і на час звернення до суду, про існування другої постанови він не знав. У звязку із чим, суд проводив судовий розгляд виходячи із того, що позивач оскаржує обидві постанови відповідача від 07 вересня 2016 року, і у цьому, зі свого боку, суд не бачить виходу за межі позовних вимог. Тож, на думку суду, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем, як учасниками відносин у сфері соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, виникли цивільні правовідносини, в межах яких виник спір щодо правомірності припинення відповідачем щомісячних страхових виплат позивачу, розмір і період виплати яких був визначений заздалегідь. Також суд хоче відзначити, що питання правомірності визначення розміру та періоду, на який позивачу було призначено щомісячні страхові виплати, перед судом не стоїть, і сторони у цьому аспекті не спорять між собою. Отже, враховуючи встановлені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: В силу положень частини 1 статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. А в силу положень пункту 7 частини 1 статті 92 Основного закону України, виключно законами України визначається правовий режим майна. Зокрема, відповідно до положень частини 1 статті 190 та частини 1 статті 319 Цивільного кодексу України, майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права, власнику яких належать правомочності володіння, користування та розпорядження таким майном на власний розсуд. При цьому, згідно з частиною 2 статті 3 Закону України „Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні, майновими правами визнаються у тому числі й права вимоги. Виходячи з цього, суд констатує, що він розглядає припинення відповідачем щомісячних страхових виплат позивачу, раніше призначених йому до виплати у період з 01 вересня 2016 року по 31 грудня 2016 року, саме як позбавлення позивача майна (власності) у вигляді майнового права вимоги до відповідача щодо виплати раніше призначених йому грошових коштів, на які він мав право розраховувати у періоді з 01 вересня 2016 року по 31 грудня 2016 року, щомісячно, у розмірі 2177 гривень 73 копійки. А оскільки, в силу положень частини 1 статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, суд застосовує і положення статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі за текстом - Конвенція), що захищає право власності, з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, оскільки згідно частини 1 статті 32 названої Конвенції, саме цей Суд має право тлумачення її положень і протоколів до неї. Зокрема суд враховує, що в силу положень статті 1 Протоколу №1 до Конвенції, з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини (п.83 Рішення від 12 липня 2001 року справа „[PERSON] Ганс-Адам ІІ проти Німеччини; п.22 Рішення від 08 листопада 2005 року справа „Кечко проти України; п.20-24 Рішення від 10 березня 2011 року справа „Сук проти України; п.41 Рішення від 07 листопада 2013 року справа „Пічкур проти України; п.31 Рішення від 26 червня 2014 року справа „Суханов та Ільченко проти України), кожній фізичній або юридичній особі гарантується право мирно володіти своїм майном, яке включає в себе, серед іншого, як майнові права (у тому числі право вимоги уплати боргу), так і матеріальний (або ж майновий) інтерес, до якого входять так звані законні очікування (або ж іншими словами законні сподівання). А тому і з точки зору Конвенції, з огляду на те, що субєкт страхової виплати, її отримувач, розмір, строки і період її виплати, на момент виникнення спору між сторонами були визначені, і спору щодо цього між сторонами не має, щомісячна страхова виплата у розмірі 2177 гривень 73 копійки, яку повинен був отримувати позивач кожного місяця у період з 01 вересня 2016 року по 31 грудня 2016 року, суд вважає майном, у розумінні статті 1 Протоколу №1 до Конвенції, і тому застосовує положення цієї статті. За положеннями статті 1 Протоколу №1 Конвенції, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Отже, право на мирне володіння своїм майном не є абсолютним, воно може бути обмежене або піддано іншому втручанню з боку держави, у тому числі особу може бути і позбавлено її майна. Проте, стала практика Європейського Суду з прав людини (серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить, що втручання держави у право особи мирно володіти своїм майном, буде сумісною з гарантіями статті 1 Протоколу №1 до Конвенції тільки при дотриманні державою трьох обовязкових умов, таких як: -законність втручання (іншими словами, підстави для обмеження або позбавлення майна повинні бути передбачені законом). При цьому тут, суд враховує, що під визначенням „закон слід розуміти як норми, встановлені писаним правом (тобто не обовязково тільки законом), так і правила, що сформувались у прецедентному праві (п.37 Рішення від 13 липня 1995 року справа „Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства); -втручання має переслідувати легітимну мету: публічні або ж суспільні інтереси; -втручання у право на мирне володіння своїм майном повинно бути пропорційним поставленій меті (іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи - п.53 Рішення від 26 червня 2014 року справа „Суханов та Ільченко проти України). Законність втручання: Відповідно до положень частини 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. При цьому основи соціального захисту, визначаються виключно законами України (пункт 6 частини 1 статті 92 Конституції України). Зокрема, з огляду на положення статті 4 Основ законодавства України про загальнообовязкове державне соціальне страхування, одним з видів загальнообов'язкового державного соціального страхування є страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності . При цьому відносини, що виникають за цим видом соціального страхування, регулюються законами, прийнятими відповідно до цих Основ. Однак поряд з цим, положення частини 1 статті 27 цих же Основ передбачають, що виплати та надання соціальних послуг, на які має право застрахована особа за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, може бути припинено: а) якщо виплати призначено на підставі документів, що містять неправдиві відомості; б) якщо страховий випадок стався внаслідок дії особи, за яку настає кримінальна відповідальність; в) якщо страховий випадок стався внаслідок умисної дії особи; г) внаслідок невиконання застрахованою особою своїх обов'язків щодо загальнообов'язкового державного соціального страхування; д) в інших випадках, передбачених законами. Отже, Основи законодавства України про загальнообовязкове державне соціальне страхування вичерпних випадків припинення страхових виплат не передбачають, але встановлюють, що вони можуть бути передбачені іншими законами. Так, на момент прийняття відповідачем рішення про припинення виплати позивачу щомісячної страхової виплати (07 вересня 2016 року), діяв Закон України „Про загальнообовязкове державне соціальне страхування в редакції від 01 серпня 2016 року. І частиною 1 статті 46 названого закону було передбачено, що страхові виплати припиняються: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо зясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості ; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, повязаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством. Отже, і закон, який є спеціальним, вичерпних випадків припинення страхових виплат не передбачав, але унормовував, що законодавством (тобто не тільки законом) можуть бути передбачені й інші випадки припинення страхових виплат. При цьому з огляду на те, що сторонами спору не оспорювалось, що страхові виплати сплачувались позивачу у спірний період як внутрішньо переміщеній особі, суд бере до уваги і положення пункту 3 Розділу VII Прикінцеві та перехідні положення Закону України „Про загальнообовязкове державне соціальне страхування оскільки ними передбачено, що особливості виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначаються Кабінетом Міністрів України. Отже, спеціальний закон чітко перебачив, що особливості (тобто спеціальні правила) виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам визначаються Кабінетом Міністрів України. І саме тому, а також через те, що оскаржувані позивачем постанови ґрунтуються на положеннях „Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року №365, суд застосовує положення пунктів 11,12,14 та 5 названого Порядку за якими, соціальні виплати припиняються органом, що здійснює соціальні виплати у разі встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сімї , на підставі рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утвореної виконавчими органами міських, районних у містах (у разі утворення) рад. Як вже було встановлено судом, постанови відповідача від 07 вересня 2016 року якими він припинив виплату позивачу щомісячних страхових виплат (а.с.69,156,25,52-56) ґрунтуються саме на тому, що позивач, як внутрішньо переміщена особа, був відсутній на момент перевірки за фактичним місцем проживання/перебування, факт чого був встановлений на підставі акту обстеження матеріально-побутових умов сімї, рішенням комісії Виконавчого комітету Рубіжанської міської ради Луганської області з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (а.с.70-72). При цьому суд враховує, що позивач не оскаржував того факту, що на момент проведення перевірки, він дійсно був відсутній за фактичним місцем проживання /перебування (а.с.1-3). Тому суд, з одного боку відзначає, що втручання відповідача у його право на мирне володіння своїм майном мало місце, але з іншого констатує, що втручання мало місце на умовах, визначених законом. Тож суд із цих підстав, не може погодитись із аргументами позивача про те, що оскаржувані постанови являються незаконними. Тут, суд підтримує зворотну позицію, яку зайняли відповідач та представник третьої особи, що оскаржувані постанови були прийняті у відповідності та на підставах, встановлених законом, який дозволяв використовувати таку підставу для припинення страхових виплат, що встановлена законодавством, під яке підпадає і вказана вище постанова Уряду. І як наслідок, із вказаних вище підстав, суд вважає, що у цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Але оскільки позивач поставив перед судом питання і щодо скасування постанов позивача, якими його було позбавлено страхових виплат, і з іншої підстави (зокрема у підставах позову та відзиві на заперечення проти позову позивач вказував на те, що вказані постанови протиправні і прямо посилався на положення статті 1 Протоколу №1 до Конвенції, та рішення Європейського суду з прав людини) суд продовжує здійснення своєї оцінки. Наявність легітимної мети (публічні або суспільні інтереси): Указом Президента України №405/2014 було введено в дію рішення Ради національної безпеки та оборони України від 13 квітня 2014 року Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози та збереження територіальної цілісності України, на підставі якого і досі на території Донецької та Луганської областей (у тому числі і міста Кіровськ де проживав позивач), проводиться антитерористична операція. До того ж ті населені пункти Донецької та Луганської областей, на території яких проводиться антитерористична операція (у тому числі і місто Кіровськ Луганської області), згідно положень розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085-р увійшли до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. І фактично, що є загальновідомими обставинами, починаючи з 14 квітня 2014 року і до нині, знаходження на території деяких населених пунктів Донецької та Луганської областей (у тому числі і міста Кіровськ), в яких проводиться антитерористична операція, небезпечно як для здоров`я, так і для життя будь-якого громадянина України, а право на свободу та особисту недоторканість не забезпечуються державою Україна на території таких населених пунктів, що підтверджується Постановою Верховної Ради України від 21 травня 2015 року №462 «Про Заяву Верховної Ради України "Про відступ України від окремих зобовязань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод"». Проте, що важливо, від положень статті 1 Протоколу №1 до Конвенції, Україна не відступала. В силу положень статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. А згідно з положеннями статті 46 Основного закону України, як вже вказувалось вище, право громадян на соціальний захист, у тому числі у разі втрати працездатності гарантується загальнообовязковим державним соціальним страхуванням. І свій обовязок із забезпечення права громадян на соціальний захист у таких випадках, на момент початку проведення антитерористичної операції, держава Україна реалізовувала через діючу, на підставі Закону України „Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності мережу робочих органів Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. І, на підставі пункту 1.6. і 1.8. та положень пункту 3.4. „Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого постановою Правління названого Фонду №24 від 27 квітня 2007 року, конкретний робочий орган Фонду, який повинен був здійснювати страхові виплати визначався за бажанням потерпілого або за місцезнаходженням його роботодавця, або за місцем проживання потерпілого. При цьому, виплата страхової виплати здійснювалась на рахунок потерпілої особи в банку або поштовим переказом, незалежно від того відсутній чи не відсутній потерпілий за фактичним місцем свого проживання/перебування. І до початку проведення антитерористичної операції, саме так було і з позивачем, оскільки він отримував щомісячні страхові виплати проживаючи на території міста Кіровськ Луганської області від робочого органу Фонду, який був розташований саме у місті Кіровськ (а.с.114). Слід відзначити і те, що серед підстав для припинення здійснення страхових виплат, передбачених пунктом 1.12. вказаного Порядку, такої підстави як встановлення факту відсутності потерпілої особи за фактичним місцем проживання/перебування, не було. І хоча суд враховує, що за пунктом 12 Порядку, страхова виплата могла бути припиненою у випадку не подання потерпілим щороку свідоцтва, яким засвідчується факт перебування його живим, така підстава застосовувалась виключно до тих потерпілих, які виїхали за межі України. Але і у цьому випадку, в силу положень пункту 12 „Порядку здійснення страхових виплат, призначених у звязку із нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, які спричинили втрату працездатності, особам, що виїхали за межі України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09 серпня 2001 року №998, обовязок особистого подання такого свідоцтва до Фонду не існувало і потерпілий міг проживати за межами України постійно, але отримувати страхові виплати на рахунок у банку. Проте, із початком проведення антитерористичної операції ситуація із правовим регулюванням отримання страхових виплат і підстав припинення їх виплати, змінилась. Фактично, обовязок із забезпечення права громадян на соціальний захист щодо внутрішньо переміщених осіб держава Україна унормувала іншим чином. Були прийняті: Закон України „Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, постанови Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року №509 „Про облік внутрішньо переміщених осіб, від 01 жовтня 2014 року №531 „Про особливості реалізації прав деяких категорій осіб на загальнообовязкове державне соціальне страхування, від 05 листопада 2014 року №637 „Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, постанова правління вказаного Фонду №20 від 11 грудня 2014 року „Про затвердження Порядку надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообовязковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції, а також постанова Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року 365 „Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, на якій ґрунтуються постанови відповідача, з якими позивач не згоден. Аналіз положень усіх цих нормативно-правових актів вказує на те, що держава Україна, з метою виконання свого головного конституційного обовязку: забезпечення прав людини, а також з метою неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами та здійсненням контролю за його використанням, прийняла рішення виплачувати будь-які соціальні виплати (тим особам, які проживали у районі проведення антитерористичної операції, і на момент її початку отримували соціальні виплати) тільки у випадку реального переміщення такими особами на постійне проживання чи перебування на територію України, на якій не проводиться антитерористична операція. Тобто, якщо особа на момент початку проведення антитерористичної операції проживала у населеному пункті де така операція проводилась і отримувала будь-яку соціальну виплату до початку проведення антитерористичної операції, то з початком її проведення, особа могла розраховувати на продовження її виплати тільки за умов обрання місця проживання/перебування на території України у населеному пункті де така операція не проводилась, реального переміщення у таке місце та не раніше постановки на облік у такому місці у певних органах як внутрішньо переміщена особа, з обовязковим отриманням довідки внутрішньо переміщеної особи. Але у випадку якщо внутрішньо переміщена особа повертається до покинутого місця свого постійного проживання, то це являється підставою для скасування дії довідки внутрішньо переміщеної особи, і як наслідок, втрати статусу внутрішньо переміщеної особи, що у свою чергу являється підставою для припинення виплати будь-яких соціальних виплат. А, що стосується щомісячних страхових виплат (як у випадку позивача), то як вже вказувалось вище, для припинення їх виплати достатньо було встановити факт відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов. Тож з огляду на викладене, суд не має сумнівів у тому, що з початком проведення антитерористичної операції в України, держава Україна, у звязку із цим, запровадила особливе правове регулювання, і зокрема спеціальний порядок продовження страхових виплат і додаткові підстави для припинення їх виплати внутрішньо переміщеним особам, що, на думку суду, дійсно викликано суспільною необхідністю. Позаяк цього вимагали і положення статей 3 та 95 Конституції України, в яких йдеться про суспільні інтереси, і ситуація, в якій опинились конкретні громадяни, які на момент початку проведення антитерористичної операції проживали на території її проведення, і позивач, у тому числі. Суд поділяє і вважає правильним прагнення держави Україна в особі органів законодавчої та виконавчої влади забезпечити відновлення права на отримання соціальних виплат особам, які проживали на території проведення антитерористичної операції з її початком, а також прагнення не допустити безпідставного отримання соціальних виплат тими особами, які не мають на це права, повністю унеможливити що, на території, що тимчасово не контролюється Україною і де проводиться антитерористична операція, влада не може. Втручання у право на мирне володіння своїм майном повинно бути пропорційним поставленій меті. Проте запровадження такої підстави для припинення отримання страхових виплат, як відсутність внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем її проживання чи перебування на території України, де антитерористична операція не проводиться, на думку суду, являє собою не тільки унормоване втручання держави у право людини на мирне володіння своїм майном, а й становить непропорційне втручання у назване право по відношенню до поставленої мети. Тобто, позбавлення внутрішньо перемішеної особи щомісячної соціальної виплати лише на тій підставі, що така особа повернулась до покинутого місця проживання, як засіб досягнення мети забезпечення права такої особи на отримання виплати (з одного боку) та неупереджений розподіл суспільного багатства між громадянами і здійснення контролю за його використанням (з іншого), на думку суду, вочевидь не забезпечує справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та обов'язком держави щодо захисту основоположних прав конкретної особи (а на його дотримання вказує Європейський Суд з прав людини - п.53 Рішення від 26 червня 2014 року у справі „Суханов та Ільченко проти України). Іншими словами, такий засіб втручання у право людини на мирне володіння своїм майном є непропорційним поставленій меті, оскільки у випадку що розглядається, позивач несе особистий і надмірний тягар (що є несумісним із гарантіями статті 1 Протоколу №1 до Конвенції - п.78 Рішення від 28 листопада 1999 року, справа „Брумареску проти Румунії). Суд так вважає, оскільки навіть якщо припустити, що обраний державою засіб контролю існує для недопущення здійснення страхових виплат у випадку смерті особи, про що держава може і не знати тривалий час, якщо особа повернеться до покунутого місця проживання на територію проведення антитерористичної операції, оскільки така територія не знаходиться під її ефективним контролем, нагляд за отриманням коштів тільки за життя їх отримувача і тільки ним самим, вочевидь можна було запровадити і у менш радикальний спосіб. Наприклад, як це зроблено на випадок виїзду громадянина України за її межі, тобто запровадження, як вже вказувалось вище, заявочного принципу (подання свідоцтва, яким засвідчується факт перебування особи в живих), який не передбачає обовязкове проживання отримувача коштів на території України. Тож зважаючи на викладене, підсумовуючи, суд стверджує, що позбавлення позивача його щомісячних страхових виплат, на які він мав право у період з 01 вересня 2016 року по 31 грудня 2016 року у розмірі 2177 гривень 73 копійки, щомісячно, було несумісним з гарантіями права на мирне володіння своїм майном, що закріплені у статті 1 Протоколу 1 до Конвенції. І тому суд вважає, що постанови відповідача від 07 вересня 2016 року, на підставі яких позивача було позбавлено таких виплат є неправомірними, у звязку із чим, і тут суд погоджується з аргументами позивача, вони підлягають безумовному скасуванню. А отже, позовні вимоги, у цій частині задоволенню. Суд враховує доводи представника відповідача та представника третьої особи, що постанови відповідача ґрунтуються на рішенні №9 від 07 вересня 2016 року комісії третьої особи з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, але відзначає, що: правові наслідки для позивача має саме оскаржувані ним постанови; саме відповідач наділений законодавцем правом припиняти щомісячні страхові виплати; незважаючи на те, що постанова Кабінету Міністрів України №365 від 08 червня 2016 року, якою унормовані підстави та порядок припинення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, дійсно не містить положень про те, що відповідач може і не погодитись з рішенням комісії третьої особи та не припинити виплати, в силу положень статті 3,8,9 Конституції України, у своїй діяльності відповідач зобовязаний керуватись Конституції України, законами України, а також міжнародними договорами, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України (у тому числі і Конвенцією), і тому враховувати принцип верховенства права, право людини на мирне володіння своїм майном, з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, як частини національного законодавства України. З огляду на положення частини третьої статті 8, частини четвертої статті 13 та частини першої статті 55 Конституції України, держава гарантує будь-якому субєкту права власності можливість звернення до суду за захистом цього права. Відповідно до положень частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому, згідно зі статтею 4 цього ж кодексу, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Положеннями пункту першого частини другої статті 16 Цивільного кодексу України передбачені способи захисту цивільних прав, але такого способу як стягнення грошових коштів на користь особи, що має право на їх отримання, що просить позивач, прямо не передбачено. Але тут суд враховує висновок Верховного Суду України, наданий у постанові від 21 травня 2012 року, з яким суд погоджується, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 і 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (на що вказують статті 8 та 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 Цивільного Кодексу України,але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. З огляду на це, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права власності хоча прямо і не передбачений законом, відповідає змісту його порушеного права, способу його порушення та наслідкам, що їх спричинило це порушення а тому позовні вимоги про стягнення грошових коштів слід задовольнити, але частково. Зокрема, позивач просить стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 11000 гривень у якості боргу по виплаті щомісячних страхових виплат за період з 01 вересня 2016 року по січень 2017 року. Але суд констатує, що розмір щомісячних страхових виплат на період з 01 вересня 2016 року по 31 грудня 2016 року був чітко визначений відповідачем у постановах від 08 червня 2016 року в розмірі 1811 гривень 41 копійка та 366 гривень 32 копійки, що у загальному розмірі складає 2177 гривень 73 копійки (а.с.73,74,150), і проти розміру та періоду на який їх було призначено позивач не заперечував. І тому суд вважає, що на його користь підлягають стягненню грошові кошти тільки за вказаний період і тільки у сумі 8710 гривень 92 копійки (що складає суму виплат за 4 місяці), а у стягненні решти грошових коштів і за більший період слід відмовити. Державна влада, в силу приписів частини 1 статті 6 Конституції України, здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. При цьому, з огляду на положення частини 1 статті 124 Основного закону, суди здійснюють виключно одну функцію правосуддя. І питання щодо призначення і виплати страхових виплат до компетенції суду не відноситься, хоча він і має право у випадку спору щодо правильності такого призначення і виплати виправити ситуацію. Однак, у звязку із тим, що відповідач будь-якого рішення щодо призначення і виплати страхової виплати позивачу на січень 2017 року не приймав, суд не може втрутитись у компетенцію відповідача, оскільки у такому разі це було б протиправним. Як наслідок позовні вимоги позивача щодо стягнення на його користь боргу підлягають задоволенню частково, зокрема у розмірі 8710 гривень 92 копійки за період з 01 вересня 2016 року по 31 грудня 2016 року, а у стягненні більшого розміру та за більший період слід відмовити. Той факт, що 28 листопада 2016 року позивачу було скасовано дію довідки про взяття його на облік як внутрішньо переміщеної особи, у звязку із поверненням його до покинутого місця проживання (а.с.52-56,60), висновків суду змінити не може, з тих саме підстав і мотивів, які судом викладені вище. При цьому, і тут суд погоджується з позивачем, на підставі пункту 3 частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, рішення суду у частині стягнення з відповідача боргу по виплаті щомісячної страхової виплати за 1 місяць вересень 2016 року у розмірі 2177 (дві тисячі сто сімдесят сім) гривень 73 (сімдесят три) копійки, слід допустити до негайного виконання. Що стосується вимог позивача про зобовязання відповідача відновити нарахування та виплату щомісячної страхової виплати з 01 вересня 2016 року, то тут суд вважає, що вони не підлягають задоволенню повністю, оскільки такий спосіб захисту порушеного права є ширшим ніж зміст порушеного права позивача і значно ширшим за наслідки, які спричинені його порушенням, а також такий спосіб створює безпідставний, нічим не обмежений у часі, обовязок відповідача проводити виплату щомісячних страхових виплат, право на отримання яких у майбутньому позивач може і втратити. Відповідно до положень частини 3 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тож оскільки позивач звільнений від сплати судового збору і його вимоги, незважаючи на їх кількість, за своєю суттю були вимогою майнового характеру, і ціна такого позову становила 11000 гривень, з яких задоволенню підлягають тільки 8710 гривень 92 копійки, а ставка судового збору становила 640 гривень, судовий збір слід стягнути з відповідача на користь держави Україна в особі Державної судової адміністрації України, пропорційно до задоволеної частини вимог, тобто у розмірі 506 гривень 82 копійки. Отже,

Outcome: partial