Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Позовні вимоги мотивує тим, що 12 жовтня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Мукачеву Мукачівського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 526. Від даного шлюбу народилося четверо дітей: син [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO], і донька [PERSON], [INFO], які знаходяться на утриманні та вихованні позивачки. У позовній заяві вказано, що подружжя проживало у спільному шлюбі майже 14 років, вели спільне господарство, будували міцні сімейні відносини. На жаль, все вище вказане стосується перших років спільного життя, але останні роки сторони не можуть як сім'я проживати разом, виконувати сімейні обов'язки, спокійно вирішувати навіть нескладні поточні проблеми, постійно сперечаються та принижують один одного. Позивач та відповідач неодноразово протягом останніх років намагалися говорити один з одним про їхні особисті сімейні проблеми, однак ніяких результатів це не дало. В сімейних стосунках нічого не змінювалося за останніх кілька років, навпаки, відносини переросли в ще більш ворожі. В результаті таких розмов позивач прийшла до висновку, що розлучення - це єдиний вихід для сторін побудувати нове життя та зберегти нормальне бачення про сім'ю для спільних дітей, тим більше, що відповідач особисто вирішив сам розірвати з позивачкою будь-які стосунки, в серпні місяці 2016 року пішов з помешкання, де подружжя спільно проживали, до своєї матері в м. Мукачево, не відвідує ні дружину, ні дітей, матеріально їх не забезпечує та не приймає участі у їхньому вихованні. Позивач також зазначає, що спільні діти, що були народжені за час шлюбу, проживають і будуть проживати з позивачем. Питання розподілу майна, набутого в період шлюбу, будуть вирішуватись поки що в позасудовому порядку шляхом спільного порозуміння, взаємних поступок та інтересів кожного з подружжя. З моменту фактичного припинення шлюбних відносин відповідач [PERSON] матеріально дружині та їх спільним 4-ом дітям не допомагає, участі у їх вихованні не приймає, внаслідок чого позивач не має можливості сама утримувати чотирьох неповнолітніх дітей, хоча працює на двох роботах. Протягом останніх півроку відповідач не підтримує з позивачкою ніяких відносин, проживає в іншому місті, місце роботи його на теперішній час невідоме. Однак за останні роки він неодноразово змінював місце своєї роботи, що призводило до отримання відповідачем непостійних та нерегулярних доходів. Крім того, позивач звертає увагу суду на те, що відповідач не має іншої родини та інших неповнолітніх чи малолітніх дітей, не має на утриманні інших осіб, зокрема батьків чи осіб, які потребують обов'язкового утримання з його боку. У зв'язку з наведеним позивач просить: шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 12 жовтня 2002 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Мукачеву Мукачівського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, актовий запис за № 526, розірвати; неповнолітніх дітей: сина [PERSON] [INFO], сина [PERSON] [INFO] р.н,, сина [PERSON] [INFO], та доньку [PERSON] [INFO], залишити на утриманні та вихованні позивачки; стягнути з [PERSON], [INFO] уродженця [ADDRESS], поштовий індекс 89600, тимчасово не працюючого, на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі у розмірі 4000 гривень щомісячно, починаючи з моменту звернення до суду з цим позовом до досягнення ними повноліття. Позивач у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, надала суду обґрунтування, які зазначені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] проти розірвання шлюбу заперечував, в частині стягнення аліментів заперечував в частині розміру аліментів у твердій грошовій сумі, стосовно залишення на вихованні разом з матірю дітей не заперечував. Крім того, подав письмові заперечення з приводу позовної заяви, які підтримав в судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого повторно 5 березня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Мукачеву Мукачівського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, громадяни України [PERSON] та [PERSON], 12 жовтня 2002 року зареєстрували шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів 12 жовтня 2002 року зроблено відповідний актовий запис за № 526. Під час сімейного життя у подружжя народилося четверо дітей, а саме: [INFO] року народився [PERSON], [INFO] року народився [PERSON], [INFO] року народився [PERSON] та [INFO] року народилась донька [PERSON]. Факт народження дітей підтверджується матеріалами справи, зокрема наявними у матеріалах цивільної справи відповідними фотокопіями свідоцтв про народження від 13 січня 2004 року серії [NUMBER], від 21 квітня 2006 року серії [NUMBER], від 10 березня 2015 року серії [NUMBER], від 21 грудня 2011 року серії [NUMBER]. У відповідності зі ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Згідно зі ст. 112 Сімейного Кодексу України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 Сімейного Кодексу. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи із змісту ч. 3 та ч. 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] виявився невдалим, сімейне життя не склалося, шлюбних стосунків вони не підтримують, проживають окремо, тобто даний шлюб існує тільки формально. Враховуючи вищенаведені обставини справи, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, а тому шлюб між [PERSON] та [PERSON] слід розірвати. Що стосується заявленої позивачкою вимоги, неповнолітніх дітей: сина [PERSON] [INFO], сина [PERSON] [INFO], сина [PERSON] [INFO] та доньку [PERSON] [INFO], залишити на утриманні та вихованні з матір'ю - [PERSON], то суд приходить до переконання, що дана вимога підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до наявної у матеріалах справи довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 2 лютого 2017 року, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS], і до складу сім'ї /зареєстрованих/ входять: [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO]. Частиною 2 статті ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно частини 4 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. При визначенні місця проживання дитини за СК поняття місця проживання це не конкретна адреса і не конкретний населений пункт, а саме особа, з якою має проживати дитина. Відповідно до ст. 161 СК України це може бути один із батьків (баба, дід або інші родичі дитини), а не конкретне місця її проживання. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з ч. 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В силу дії ч. 3 ст.181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачується щомісячно. За приписами ч. 2 ст.182 цього Кодексу мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 184 Сімейного кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів суд виходить з матеріального становища дитини, яка не має інших доходів, крім утримання батьків. Договори про припинення права на аліменти у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно та/ або про сплату аліментів між сторонами не укладалися. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. Так, при визначенні розміру аліментів суд враховує відсутність у відповідача інших дітей чи непрацездатних батьків, матеріальне становище відповідача, який офіційно не працює, та позивача, а також те, що відповідно до статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2017 року - 1355 гривень, з 1 травня - 1426 гривень, з 1 грудня - 1492 гривні; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2017 року - 1689 гривень, з 1 травня - 1777 гривень, з 1 грудня - 1860 гривень, а також те, що обов'язок щодо утримання дітей покладено на обох батьків, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення. Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, а також те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON], на утримання дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 720,00 грн., щомісяця, на кожну дитину починаючи з 12 січня 2017 року до досягнення дитиною повноліття. Таким чином позовна заява підлягає задоволенню частково. Статтею 88 ЦПК України визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з позовною заявою позивач [PERSON] згідно квитанцій від 25 жовтня 2016 року № 45429 та від 12 січня 2017 року № [NUMBER] сплатила судовий збір у сумі 640 гривень. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" позивачка від сплати судового збору за подачу позовної заяви в частині стягнення аліментів звільнена. За таких обставин суд вважає, що з відповідача [PERSON] слід стягнуту на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 640 гривень, а також на користь держави судовий збір у розмірі 640 гривень.

Outcome: partial