Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-27 00:00:00

23.02.2016 року, представник позивача звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири розташованої за адресою [ADDRESS], яка належить їй на підставі договору міни укладеного на товарній біржі «Правобережна» 14.05.1998 року, реєстраційний номер Т-24 і зареєстрований в Пологовському бюро технічної інвентаризації за реєстраційним номером 10132. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що між позивачкою та [PERSON] з однієї сторони та відповідачем [PERSON] з другої сторони був укладений 14.05.1998 року договір міни. В результаті укладеного договору трьохкімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] перейшла у приватну власність [PERSON]. Однокімнатна квартира за адресою: м.Токмак, Запорізька область, вул. Революційна, б. 21.кв. 55 перейшла у приватну власність позивачці та [PERSON]. З моменту укладення договору міни квартир, а саме: з 14.05.1998 року по теперішній час позивачка постійно утримує квартиру, сплачує за неї комунальні послуги. В зв'язку з сімейними обставинами у неї виникла необхідність відчужити належну їй частку квартири. З метою оформлення договору купівлі-продажу вона звернулася до державної нотаріальної контори, де нотаріусом усно їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з причин недійсності біржової угоди. Зареєстрований товарною біржею «Правобережна» договір міни вважається недійсним як такий, що не відповідає вимогам ст.ст. 655, 657 Цивільного кодексу України, так як у встановленому законом порядку нотаріально не посвідчений. На сьогоднішній день позивачка не має можливості повноцінно, як власниця 1/2 частки квартири володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Працівники Товарної біржі «Правобережна», на якій було укладено спірний договір не надали сторонам юридичної інформації щодо існуючої заборони посвідчення договорів відчуження квартир на Товарній біржі і обов'язкового нотаріального оформлення такої угоди. Крім того, позивачка безперешкодно зареєструвала своє право власності в Токмацькому БТІ, і там теж не повідомили про можливу недійсність такого правочину. Переоформити договір в нотаріальній конторі на сьогоднішній день не можливо, тому позивачка змушена звернутися до суду. Позивач в судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлена. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та представника, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, про причини неявки суду не повідомив. Оскільки особи, які беруть участь у справі в судове засідання не зявились, відповідно до вимог ч.2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, дійшов наступних висновків. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи, розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно ч. 1 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. Враховуючи положення ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову не порушує його чи інших осіб інтересів, не суперечить вимогам закону і тому приймається судом. Судом встановлено, що між позивачкою та [PERSON] з однієї сторони та відповідачем [PERSON] з другої сторони був укладений 14.05.1998 року договір міни. В результаті укладеного договору трьохкімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] перейшла у приватну власність [PERSON]. Однокімнатна квартира за адресою: м.Токмак, Запорізька область, вул. Революційна, б. 21.кв. 55 перейшла у приватну власність позивачці, [PERSON] та [PERSON], в рівних частинах кожному по 1/2 (а.с. 6). Відповідно до Договору міни обмін вищевказаних обєктів (квартир) здійснено без додаткової оплати. Пунктом 4 Договору міни передбачено, що сторони, що обмінюються засвідчили, що обмінювані обєкти не продані, не подаровані, в спорі, під арештом не перебувають, права третіх осіб на них відсутні. З моменту укладення договору міни квартир по теперішній час позивачка постійно утримує квартиру, сплачує за неї комунальні послуги, що не заперечується відповідачем. На сьогоднішній день позивачка не має можливості повноцінно, як власниця 1/2 частки квартири володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, таким чином змушена звертатися до суду. Відповідно до ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод інтересів. Згідно ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття право власності не встановлена судом. Згідно п. 9 вказаного договору міни, передбачено, що на виконання ст. 227 Цивільного кодексу УРСР даний договір підлягає реєстрації в Токмацькому міському бюро технічної інвентаризації. За [PERSON] та [PERSON], зареєстровано на праві особистої власності однокімнатну квартиру за адресою: м.Токмак, Запорізька область, вул. Революційна, б. 21.кв. 55, в рівних частинах кожному на підставі договору міни від 14.05.1998 року р. № Т-24, що підтверджується реєстраційним посвідченням (а.с. 7). На час укладення договору міни БТІ визнало законність вчиненого правочину та зареєструвало за позивачкою право власності на зазначену вище частину квартири на підставі вказаного договору. На виконання вимог ст. 227 ч. 2 ЦК УРСР договір був зареєстрований в бюро технічної інвентаризації, відповідні відомості про нових власників були внесені в технічний паспорт на квартиру (а.с. 8-9). Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Згідно ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність» (Закон № 697 XII) від 07. 02.1991 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин, передбачалися підстави виникнення права приватної власності, зокрема: громадянин набував право власності на майно, одержане внаслідок укладання угод, не заборонених законом. При цьому ч. 1 ст. 13 Закону № 697 XII квартира відносилась до обєкта власності, ч. 4 цієї ж статті визначалось, що законодавчими актами України може бути встановлено спеціальний порядок набуття права власності громадянами на окремі види майна, а також види майна, що не може перебувати у власності громадян, а відповідно до вимог статті 49 цього ж закону щодо правомірності володіння майном передбачалось, що володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до положень ст. 241 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. Статтею 242 ЦК УРСР передбачено, що до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачалася обов'язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Згідно ст. 15 Закону України "Про товарні біржі" не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржовий договір з моменту його реєстрації на біржі є вчиненим правочином. Реєстрація бюро технічної інвентаризації за позивачем права власності на спірну частину квартири на підставі договору міни, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на травень 1998 року не суперечила чинному законодавству. Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі - продажу, міни зареєстрованих біржею. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 р. за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Оскільки позивач повністю виконала умови договору міни, зареєстрована в спірній частині квартири, договір у відповідності з вимогами ч. 2 ст. 227 ЦК УРСР зареєстрований в бюро технічної інвентаризації, у передбаченому законом порядку договір міни з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавався недійсним, [PERSON] на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 Закону України "Про власність" набула право власності на 1/2 частину спірної квартири і правомірно володіє нею. Статтею 392 діючого ЦК України передбачено право власника майна на пред'явлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст.114 Цивільного процесуального кодексу України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved