Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

24 лютого 2020 року позивач [PERSON] звернулась до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області із позовом, в якому просить визнати відповідача [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач посилалась на те, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Відповідач на даний час зареєстрований у вказаній квартирі, але фактично не проживає в ній з 14.06.2014 року. Останній забрав всі свої речі та добровільно покинув квартиру, виїхавши за межі міста. З 14.06.2014 року відповідач не проживає у вказаній квартирі, не користується нею, як житловою площею, витрат по утриманню квартири не несе, комунальні послуги не сплачує, не цікавиться станом квартири та платежами по оплаті комунальних послуг. Жодного майна відповідача в квартирі немає. В той же час реєстрація місця проживання відповідача в квартирі створює для неї перешкоду у користуванні майном. Так, вона повинна нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються в залежності від зареєстрованих за адресою осіб. Реєстрація місця проживання відповідача створює для неї перешкоди в користуванні власністю та отримання соціальних пільг. Ухвалою суду від 05 березня 2020 року по справі було відкрито провадження та вирішено розглядати її за правилами загального позовного провадження. У судове засідання позивач не з`явилась, проте надала суду заяву, в якій просить суд справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Від відповідача, у визначений ухвалою про відкриття провадження по справі строк, відзиву на позов до суду не надходило. Приймаючи до уваги те, що судом виконані вимоги щодо повідомлення відповідача про розгляд справи у спосіб передбачений законом та з огляду на те, що відповідач не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд вважає, що є передбачені ст.ст. 280,281 ЦПК України підстави для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі письмових доказів та у відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 04 лютого 1998 року, зареєстрованого Товарною біржею «Новый Век», [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с.21). Відповідно до реєстраційного посвідчення від 10.02.1998 року Жовтоводське міське бюро технічної інвентаризації посвідчує, що кв. [ADDRESS] зареєстрована за гр.. [PERSON] на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого на Товарній біржі «Новый Век» 04.02.1998 р. за №323 (а.с.22). Відповідно до Технічного паспорту на квартиру власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] (а.с.5-6). Як вбачається з довідки про склад сім`ї №1/3-597 від 11.02.2020 року, виданої Відділом ведення реєстру територіальної громади виконавчого комітету Жовтоводської міської ради, у квартирі [ADDRESS] , зареєстровані проживаючими [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.10). Відповідно до рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 08.08.2019 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішення набрало законної сили 10.09.2019 року (а.с.12-13). З актів про непроживання особи за місцем реєстрації від 30.09.2019 року, 18.11.2019 року, 09.01.2020 року, засвідчених сусідами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , починаючи з 14 червня 2014 року, фактично не проживає громадянин [PERSON] (а.с.7,8,9). Відповідно до ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" від 10.12.1991 року біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. На дату укладання договору купівлі-продажу, товарні біржі в Україні реєстрували подібні договори, посилаючись на ст. ст. 3, 15, 17 Закону України "Про товарні біржі". Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як зазначено в п. 1.5 Розділу 1 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлового політики України від 09.06.98 N 121, яка була чинною на час укладення сторонами відповідного договору купівлі-продажу та яка визначала порядок здійснення державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна в Україні, - державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюють комунальні підприємства бюро технічної інвентаризації. Відповідно до п. 9 Додатку 1 до вказаної Інструкції, - договори купівлі-продажу, міни, зареєстровані біржею, віднесено до переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна. Оскільки на момент укладення договору позивач та сторона продавця керувались положеннями спеціального законодавства щодо укладення договорів на товарній біржі, під час оформлення договору купівлі-продажу сторони були ознайомлені з його умовами, ніяких претензій з питання оформлення договору не виникало; договір було укладено з дотриманням вимог діючого на той час законодавства, за спільною згодою сторін та на прийнятних для сторін умовах, умови договору сторонами повністю виконано, право власності позивача на придбане нерухоме майно зареєстроване відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення, зокрема з дотриманням вимог Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлового політики України від 09.06.98 N 121, суд приходить до висновку, що позивач на законних підставах набув право власності на придбане майно, а тому має право на захист своїх майнових прав, пов`язаних з даним майном. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Відповідно до ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У відповідності до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ст. 72 ЖК України дозволяється в судовому порядку визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Із роз`яснень, викладених в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» слідує, що відповідно до ст.107 ЖК наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. Позивач, ставлячи питання про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] ,посилається на те, що відповідач в спірній квартирі не мешкає, а його реєстрація створює їй перешкоду у користуванні майном. Оскільки відповідач не проживає і не користується даним житловим приміщенням, що є приватною власністю, не виявив наміру проживати у квартирі вчиненням відповідних дій, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими і підлягають задоволенню, а [PERSON] слід визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . При цьому, суд враховує, що обставин, які б свідчили, що позивач та/або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали відповідачу в користуванні квартирою, та/або що з цього питання відповідач звертався до суду або до правоохоронних органів (до звернення позивачів до суду із даним позовом) судом не встановлено. Крім того, судом не встановлено обставин, які б свідчили, що відповідно до пунктів 1-7 ст.71 ЖК України за відповідачем зберігається спірне жиле приміщення понад одного року. Відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється зокрема на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Також, відповідно до ст.141 ЦПК України, на користь позивача з відповідача має бути стягнуто судовий збір у розмірі 840,8 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved