Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-26 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом, в якому просять визнати відповідача - брата та відповідно дядька [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS], обґрунтовуючи вимоги тим, що відповідач з 1994 року в ній не проживає без поважних на те причин, квартплату та комунальні послуги не сплачує, зазначивши, що відповідач добровільно покинув спірну квартиру, в ній не живе, оскільки одружився та переїхав жити в квартиру своєї дружини, з тих пір станом квартири не цікавиться, ремонт в ній не робить, комунальні послуги не сплачує. Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04.09.2012 року позов задоволено, визнано [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS] (том 1, а.с. 97-98). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17.01.2013 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04.09.2012 року задоволено та скасовано заочне рішення, справу призначено до розгляду в загальному порядку (том 1, а.с. 159). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20.02.2013 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON], [PERSON], КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», третя особа: Святошинська у м. Києві районна державна адміністрація про вселення, встановлення порядку користування жилим приміщенням з укладенням окремого договору найму жилого приміщення прийнято до спільного розгляду з первісним позовом (том 1, а.с. 170). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15.05.2013 року задоволено заявлений самовідвід головуючого судді Коваль О.А. від розгляду даної справи (том 2, а.с. 60). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03.06.2013 року зазначену справу прийнято до свого провадження суддею Ключником А.С., призначено дату судового засідання (том 2, а.с. 62). В ході розгляду зазначеної справи судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом, в якому просять визнати відповідача - брата та відповідно дядька [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS], обґрунтовуючи вимоги тим, що відповідач з 1994 року в ній не проживає без поважних на те причин, квартплату та комунальні послуги не сплачує, зазначивши, що відповідач добровільно покинув спірну квартиру, в ній не живе, оскільки одружився та переїхав жити в квартиру своєї дружини, з тих пір станом квартири не цікавиться, ремонт в ній не робить, комунальні послуги не сплачує. Посилаючись на норми ст.ст. 71, 107 ЖК Української РСР, зазначаючи, що відповідач ігнорує свій обов'язок приймати участь в утриманні квартири, позивачі змушені були звернутися до суду з відповідним позовом. В судовому засіданні 10.06.2014 року позивачі та їх представник [PERSON] підтримали свою позовну заяву та просили її задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві. В судовому засіданні 10.06.2014 року відповідач та його представник [PERSON] заперечували щодо задоволення позову, просили суд у його задоволенні відмовити, посилаючись на його безпідставності, необґрунтованості, та конфліктній ситуації, яка склалась між сторонами. Окрім того, представником відповідача зазначено, що посилання позивачів на норми ст.ст. 71, 107 ЖК Української РСР як на підставу для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням є взаємовиключаючими, а отже вимоги позивачів є необґрунтованими. Представник третьої особи: КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» до суду не з'явився подавши до суду заяви про можливість розгляду справи без їхнього представника (том 2, а.с. 78, 230, том 3, а.с. 4). Вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, письмові докази, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Згідно пунктів 1-4 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст. 71 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно до ст. 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 107 Житлового кодексу Української РСР у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім'ї - є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Під "збереженням жилого приміщення" слід розуміти охорону законом права на житлову площу в житловому приміщенні за тимчасово відсутніми наймачами та членами їх сімей. Причини відсутності не мають значення, якщо така відсутність продовжувалась до 6 місяців. У разі перебільшення цього строку суд повинен з'ясувати причини. Стаття 71 ЖК закріплює вичерпний перелік причин відсутності громадянина понад 6 місяців, що є підставою для збереження житла за відсутнім наймачем або членами його сім'ї. Пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснює застосування ст. 71 ЖК: У справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов'язані з цим правові наслідки слід відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв'язку з вибуттям наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (ст. 107 ЖК). При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитись до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання. При вибутті на постійне місце проживання в інше жиле приміщення особа втрачає не тільки фактичне володіння жилим приміщенням але й намір повернутись. Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 Житлового кодексу України. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача. Під час розгляду справи, ані позивачами, ані їх представниками не змінювалось підстав для подання позовної заяви. Судом встановлено, що трикімнатна квартира [ADDRESS] була надана [PERSON] Київською КЄЧ району на підставі ордеру №2124 від 04.11.1976 року на родину із чотирьох осіб: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (том 1, а.с. 7- копія ордеру). Судом встановлено, що спірне житлове приміщення - квартира [ADDRESS] складається з трьох ізольованих кімнат житловою загальною площею 70,2 кв.м.; житлової площі 48,7 кв.м. (том 1, а.с. 179). Згідно довідки форми №3 від 27.04.2012 року №595/1 виданої КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» ЄРРЦ Філія №811 у спірній квартирі зареєстровано [PERSON], [PERSON], [PERSON] (том 1, а.с. 8). Згідно ч. 3 ст. 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Під час розгляду справи судом встановлено, що між сторонами по справі існують неприязні стосунки. Дані обставини віднайшли своє підтвердження у рішенні Святошинського районного суду м. Києва від 12.01.2010 року справа №2-115-1/10 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про зміну умов договору житлового найму (а.с. 203). З матеріалів справи вбачається, що між сторонами у справі виник спір з приводу користування спірною квартирою. Дані обставини віднайшли своє відображення в чисельних зверненнях відповідача [PERSON] до правоохоронних органів та інших державних органів (том 1, а.с. 185-193). Дані обставини свідчать про те, що [PERSON] позивачами чиняться перешкоди у користуванні спірною квартирою [ADDRESS], а відтак підстав для задоволення позову у суду не має. Враховуючи, що під час розгляду справи було встановлено порушення права відповідача на проживання у [ADDRESS], воно підлягає захисту у судовому порядку. Посилання позивачів на конфліктні ситуації, які регулярно виникають з приводу користування квартирою по оплаті за житлово-комунальні послуги, суд в розрізі даного спору, не може врахувати як підставу для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки ці питання вирішуються в установленому законом порядку. Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, не доведеністю їх належними і допустимими доказами, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне відмовити позивачам в задоволенні їх позову в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed