Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

10 лютого 2016 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] в якій позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь борг у розмірі 6600 доларів США, що еквівалентно 168 630,00 грн., проценти у розмірі 58 745,61 грн., 3% річних у розмірі 2979,90 грн. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що 12.05.2014р. між ним та [PERSON] було укладено в усній формі договір позики, згідно з яким, він передав у власність відповідача грошові кошти у сумі 6600 доларів США, які відповідач зобов'язувався йому повернути до 30.06.2015р. На підтвердження укладення договору позики відповідач того ж дня видав йому розписку про те, що він одержав кошти. Зазначає, що строк виконання зобов'язання за цим договором закінчився 30.06.2015р., однак відповідач не повернув кошти. З врахуванням курсу іноземної валюти відносно національної валюти на день звернення до суду, просить суд стягнути з відповідача 168 630,00 грн., також згідно з вимог ст. 1048 ЦК України позивач розрахував проценти від суми позики, які за його підрахунками становлять 58745,61 грн., і відповідно до ст. 625 ЦК України розрахував 3% річних у сумі 2 979,90 грн. Позивач у судове засідання не прибув, однак на адресу суду надійшла заява від позивача про розгляд справи без його участі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечив. Відповідач в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час і місце проведення судового засідання відповідач був повідомлений належним чином, шляхом відправлення судових повісток за місцем його реєстрації. З огляду на повторну неявку відповідача, а також зважаючи на згоду позивача щодо проведення заочного розгляду справи, суд проводив заочний розгляд справи у відповідності до ст. ст. 224, 225 ЦПК України. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв'язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. 12 травня 2014 року [PERSON] підписав розписку, згідно якої вказав, що отримав в борг від [PERSON] гроші в сумі еквівалентної 6600,00 доларів США. Дану суму грошей зобов'язувався повернути в строк до 30.06.2015р. Оскільки матеріали справи не містять доказів повернення таких коштів відповідачем, то суд дійшов до висновку, що такі кошти не повернуті відповідачем на момент розгляду даної справи. Розглядаючи даний спір, суд виходить із того, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються загальними положення ЦК України про зобов'язання та параграфом 1 Глави 71 ЦК України "Позика". Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Судом встановлено, що у відповідача існує зобов'язання повернути отримані у позивача кошти у розмірі 6600,00 доларів США у строк до 30.06.2012р., однак таке зобов'язання ним порушено, а відтак, позивач підставно просить суд стягнути таку суму коштів з відповідача. Причому сторони визначили грошове зобов'язання в іноземній валюті. Як визначено у ст. 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, однак сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання і в іноземній валюті. Водночас, згідно ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Також, у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" №14 від 18.12.2009р. у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Враховуючи зазначені норми закону, а також фактичні обставини справи, суд дійшов до висновку, що сума заборгованості відповідача, яка підлягає стягненню з нього повинна визначатись за офіційним курсом долара США на момент ухвалення рішення по справі. Аналогічна правова позиція висловлена в ухвалі ВССУ від 20.01.2016р. №6-30729ск15. Враховуючи, що на день ухвалення рішення у справі офіційний курс НБУ гривні відносно долара США встановлений на рівні 2494,4121 грн. за 100 доларів США, то сума боргу, яка підлягає стягненню з відповідача становить 164 631,19 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи положення даної норми закону, а також фактичні обставини справи, суд вважає, що позивачем також підставно нараховано на суму боргу 3% річних у сумі 2979,90 грн. Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача проценти нараховані на суму позики у сумі 58745,61 грн. Вирішуючи дану позовну вимогу, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Враховуючи факт відсутності будь-якої домовленості між сторонами щодо розміру процентів, а також, ту обставину, що така позика не є безпроцентною в силу закону (ч. 2 ст. 1048 ЦК), то суд погоджується із доводами позивача, що такі проценти повинні бути нараховані на рівні облікової ставки НБУ. Суд також при винесенні даного рішення, враховує Постанову Верховного Суду України №6-36цс14 від 02.07.2014р., в якій Верховний Суд України дійшов до наступного правого висновку: Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Тому, суд вважає, що позивач правомірно здійснює нарахування суми процентів за період з моменту передачі коштів по момент ухвалення рішення у розмірі 58 745,61 грн. Отже, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, а стягненню з відповідача підлягає сума позики у розмірі 164 631,19 грн., 3% річних у розмірі 2979,90 грн. та проценти у розмірі 58745,61 грн., а разом 226 356,70 грн. Одночасно, з відповідача слід стягнути сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2260,35 грн. відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. На підставі ст. ст. 509, 610, 625, 1046, 1048 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial