Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання квартири обєктом спільної сумісної власності, про визнання права власності на ? частину квартири, про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину. В процесі розгляду справи уточнив позовні вимоги виклавши їх у наступній редакції: визнати обєктом спільної сумісної власності квартиру [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS]; визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] від 22.01.2009 року; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину на квартиру [ADDRESS], видане приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON]; виключити з державного реєстру речових прав на нерухоме майно номер запису про право власності 1529754, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 3681568 від 05.07.2013 11:05:48, внесений приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON]; визнати недійсним договір купівлі-продажу серія та номер 119 квартири за адресою: 65069, м. Одеса, пр.-т. Добровольського[ADDRESS] від 12.02.2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON], номер запису про право власності: 13236187 14:56:56, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28219136; виключити з державного реєстру речових прав на нерухоме майно номер запису про право власності 13236187, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28219136 від 12.02.2016 року 16:04:27, внесений приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] Свої уточнені позовні вимоги позивач обґрунтовує наступними обставинами: 4 травня 1985 р. позивач, зареєстрував шлюб з [PERSON]. Під час знаходження у шлюбі, подружжя перебувало на квартирному обліку на підприємстві ДСК ([PERSON] промисловий будівничий комбінат). У 1986 році подружжю було надано у тимчасове користування кімнату у сімейному гуртожитку за адресою: м. Одеса, вул. Бочарова, буд.21, гуртожиток комбінату Одеспромбуд. 11.03.1988 р., шлюб між ними було розірвано формально, проте останні не припинили проживання однією родиною, вели сумісне господарство, адресу реєстрації не змінювали до червня 1990 року. 15.04.1988 р. рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів № 192, було затверджено формування ЖБК «Жовтневий 25», який здійснював будівництво багатоквартирного будинку на 287 родин відповідно до постанови виконкому міської ради народних депутатів і президії обласної Ради профсоюзів від 04.02.1988р. №53, затвердженої рішенням [PERSON] міської ради народних депутатів № 222 від 05.05.1988 р. зобовязано видати ордера на заселення у закріплені за особами, що перебувають на квартирному обліку у тому числі [PERSON] та його дружині [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. 20.08.1989 року [PERSON] повторно зареєстрував шлюб з [PERSON], у відділі РАГС м. Одеси. 04.05.1990 року ВК Жовтневого РІК було видано ордер на житлове приміщення на вселення у спірну квартиру [PERSON] та [PERSON] Після вселення подружжя зареєструвалося за місцем проживання. [PERSON], [PERSON] були прийняті до членів кооперативу ЖБК «Жовтневий 25». У період перебування у шлюбі ними за спільні кошти подружжя було сплачено пайовий внесок у розмірі 10035,60 руб. 15 січня 1998 року шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON], було розірвано. [PERSON] з реєстраційного обліку за місцем проживання не знімався. 22.01.2009 року, [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на спірну квартиру без згоди позивача, що стало підставою для звернення до суду за захистом своїх прав, про видачу свідоцтва та реєстрацію права власності квартира за адресою: 65069, м. Одеса, пр.-т. Добровольського[ADDRESS] за [PERSON], вважає, що строк позовної давності ним не пропущений. 04.01.2013 року, померла [PERSON] її мати [PERSON], отримала свідоцтво про право на спірну квартиру, видане приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] 12.02.2016 р. [PERSON] відчужила спадкове майно [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] Позивач у судове засідання не зявився, надав до суду заяву, про розгляд справи за його відсутністю, заявлені позовні вимоги підтримав. Від представника Виконавчого комітету [PERSON] міської ради надійшла заява в якій просив розгляд справи провести у його відсутність, правової позиції стосовно справи не висловлював. Інші учасники процесу у судове засідання не зявилися. Про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином про що в матеріалах справи є належні докази. У звязку з викладеним, зі згоди представника позивача, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача, так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 4 травня 1985 р позивач [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Суворовським віділом РАЦС м. Одеси, актовий запис № 966. [PERSON] та [PERSON] працювали на підприємстві ДСК ([PERSON] промисловий будівничий комбінат). Наказом про взяття на облік № 35 від 14.05.1986 р, затверджений рішенням РІК №942 від 30.12.1986 р., були прийняті на квартирний облік. На підставі рішення № 391 від 1986 р. [PERSON] та [PERSON], було надано у тимчасове користування кімнату у сімейному гуртожитку за адресою: м. Одеса, вул. Бочарова, буд. 21, №48 гуртожиток комбінату Одеспромбуд. 11.03.1988 р., шлюб між [PERSON], та [PERSON] було розірвано. Шлюб було розірвано формально, оскільки як вбачається із довідки № 100 від 16.04.2015 року, останні не припинили проживання однією родиною, вели сумісне господарство, адресу реєстрації не змінювали. 20 серпня 1989 року [PERSON] повторно зареєстрував шлюб із [PERSON], у відділі РАГС м. Одеси, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу був зроблений запис за № 966, свідоцтво про укладення шлюбу серії ІІІ-ЖД № 285048. Рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів № 192 від 15.04.1988 р. було затверджено формування ЖБК «Жовтневий 25», який здійснював будівництво багатоквартирного будинку на 287 родин, за адресою: м. Одеса, пр. Добровольского 76. Рішенням [PERSON] міської ради народних депутатів № 222 від 05.05.1988 р. затверджено постанову виконкому міської ради народних депутатів і президії обласної Ради профсоюзів від 04.02.1988р. №53, про зобовязання видати ордера на заселення у закріплені за особами, які перебувають на квартирному обліку. Відповідно до додатку до вказаного рішення на квартирному обліку (на двокімнатну квартиру), перебували [PERSON] та його дружина [PERSON] Відповідно до Постанови РМУ РСР «Про затвердження Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу», пункту 8. До членів кооперативу приймаються громадяни, які постійно проживають у даному населеному пункті і перебувають на обліку бажаючих вступити до житлово-будівельного кооперативу або користуються правом позачергового прийому до членів кооперативу, а також громадяни, зазначені у пункті 37, абзаці першому пункту 43 і абзаці першому пункту 55 цього Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу. Згідно Розділу ІІ пункту 10 Правил обліку громадян, які бажають вступити до житлово-будівельного кооперативу затверджених постановою РМУ РСР «Про затвердження Правил обліку громадян, які бажають вступити до житлово-будівельного кооперативу від 5 червня 1985 р. № 228, громадяни, яких включено до затвердженого виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів списку осіб, що вступають до організовуваного житлово-будівельного кооперативу, вважаються членами цього кооперативу з дня реєстрації статуту, а громадяни, яких прийнято до діючого житлово-будівельного кооперативу, - з дня затвердження виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів рішення загальних зборів членів кооперативу про прийом до кооперативу. Відповідно до пункту 27 Правил обліку громадян, які бажають вступити до житлово-будівельного кооперативу затверджених постановою РМУ РСР «Про затвердження Правил обліку громадян, які бажають вступити до житлово-будівельного кооперативу від 5 червня 1985 р. № 228, особі прийнятій член житлово-будівельного кооперативу, за рішенням загальних зборів членів кооперативу, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, надається в безстрокове користування окрема квартира, що складається з однієї чи кількох кімнат, відповідно до кількості членів сім'ї, суми її пайового внеску та граничного розміру жилої площі, передбаченого пунктом 28 цього Примірного статуту. Заселення квартир у будинку житлово-будівельного кооперативу провадиться за ордерами, що видаються виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Відмову у видачі ордеру може бути оскаржено в судовому порядку. 04.05.1990 року ВК Жовтневого РІК було видано ордер на вселення до житлового приміщення у квартиру [ADDRESS], [PERSON] та [PERSON], останніми здійснено реєстрацію за місцем проживання, що підтверджується відмітками у паспортах громадян України, 08.06.1990 року. Відповідно до п. 28 Правил обліку громадян, які бажають вступити до житлово-будівельного кооперативу затверджених постановою РМУ РСР «Про затвердження Правил обліку громадян, які бажають вступити до житлово-будівельного кооперативу від 5 червня 1985 р. № 228, надання квартир у будинку житлово-будівельного кооперативу провадиться в межах 13,65 квадратного метра жилої площі на одну особу, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею в даному населеному пункті. На прохання члена кооперативу йому надається квартира меншого розміру, але вище рівня, встановленого у даному населеному пункті для взяття громадян на квартирний облік. Згідно довідки № 56 від 10.10.2012 року [PERSON] та [PERSON] було сплачено пайовий внесок у розмірі 10035,60 руб. за квартиру [ADDRESS]. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 10.12.2015 року номер провадження: 22-ц/785/6669/15, (набуло законної сили) встановлено, що [PERSON] і [PERSON] перебували у шлюбі, зокрема, з серпня 1989 року по січень 1998 року. У 1992 році був сплачений пай за спірну квартиру у ЖБК Жовтневий-25 у сумі 10 035,60 рублів. Відповідно до п.3. ст. 61 ЦПК України, встановлені обставини не підлягають доказуванню. 15 січня 1998 року шлюб, між [PERSON] та [PERSON], було розірвано, Відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовської райадміністрації виконкому [PERSON] міськради народних депутатів, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, [PERSON] І-ЖД № 072818. [PERSON] з реєстраційного обліку за квартирою № 185 по проспекту Добровольського, 76 у м. Одесі у добровільному порядку не знімався. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси, був визнаний таким що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням, рішення суду скасовано, спір по суті не вирішено. Відповідно до ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст. 22 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Відповідно до ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення. Згідно п. 1 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року № 186, житлово-будівельний кооператив організується з метою забезпечення житлом членів кооперативу і членів їх сімей шляхом будівництва багатоквартирного житлового будинку (будинків), а у випадках, передбачених законодавством, - одно і двоквартирних жилих будинків садибного типу або багатоквартирного блокованого жилого будинку (будинків) з надвірними будівлями за власні кошти кооперативу з допомогою банківського кредиту, а також для наступної експлуатації та управління цим будинком (будинками). Вступні внески вносяться, як зазначено в п. 23 Примірного статуту ЖБК, членами ЖБК, які вступили до кооперативу до здачі будинку (будинків) в експлуатацію. Вступні і пайові внески члени ЖБК вносять на рахунок кооперативу в установі банку. Відповідно до Пленуму Верховного Суду України у пп. «а» п.6 постанови від 18.09.87р. №9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» - при розгляді спорів про поділ квартири подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст.146 ЖК, ст.15 Закону «Про власність», п.43 примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сімю, враховуючи таке, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Право власності на квартиру в будинку житлово-будівельного кооперативу, згідно ст. 15 ЗУ «Про власність», який діяв на момент виникнення даних правовідносин, виникає внаслідок повного внесення пайового внеску. Якщо право власності на пай мали й інші особи, крім члена «ЖБК», який завершив сплату цього внеску (його подружжя, члени сім'ї), право власності на квартиру виникає в усіх учасників спільної власності відповідно до розміру їхніх часток у загальній сумі пайового внеску. Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про власність» в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних відносин, «об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення». Згідно ч.1 ст. 15 Закону України «Про власність», член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно». Відповідно п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розяснив, що у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, в осіб, які мають право на частку в пайових внесках, виникає право спільної часткової власності на квартиру, дачу, гараж чи інші будівлі пропорційно розміру частки паю. 22.01.2009 року, [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на спірну квартиру видане ВК ОМР, на підставі довідки ЖБК Жовтневий-25 від 12.11.2008 року. [PERSON] у звернувся до суду з позовом до [PERSON], про визнання спірної кватири обєктом спільної сумісної власності у процесі розгляду справи 1527/16383/12, що підтверджується протоколом судового засідання, позивачу стало відомо про факт отримання [PERSON] свідоцтва про право власності на спірну кватиру. Спір між сторонами по суті не вирішено, рішення апеляційного суду Одеської області від 10.12.2015 року, справа 22-ц/785/6669/15. Про факт порушення майнового права позивача на ? частину квартири [ADDRESS] дізнався лише 29.11.2012 року у судовому засіданні, коли до матеріалів справи було залучено свідоцтво про право власності на спірну квартиру [PERSON] Відповідно до п. 15 Постанови пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21.12.2007 р. № 11, звернути увагу судів на те, що хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч. 2 ст. 114 СК). Це правило не поширюється на випадки, коли шлюб було розірвано у судовому порядку до 1 січня 2004 р., тобто до дня набрання чинності СК. Відповідно до ч. 1 ст. 115 СК розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, має бути зареєстроване в державному органі РАЦС за заявою колишньої дружини або чоловіка. Сімейне законодавство не передбачає можливості розірвання шлюбу представником одного з подружжя або їх обох за довіреністю останніх, а правила ЦК про представництво, довіреність і доручення на ці правовідносини не поширюються. Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України). Відповідно до п. 23 Постанови пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21.12.2007 р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до ст. 146 ЖК, п. 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, норм чинного на час виникнення спірних правовідносин КпШС (статті 22, 24, 28, 29), а також розяснень Пленуму Верховного Суду України в підпункті «а» п. 6 постанови від 18 вересня 1987 р. № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» та підпункті «а» п. 11 постанови від 22 грудня 1995 р. № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» у випадку сплати паю в ЖБК подружжям у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів квартира після повної сплати пайового внеску є їх спільним майном. Отже, суд приходиться до висновку, що спірна кватира є обєктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], [PERSON] порушено прав позивача, при отриманні свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] від 22.01.2009 року у цілому, а отже частково свідоцтво про право власності на спірну квартиру видане ВК ОМР, на підставі довідки ЖБК Жовтневий-25 від 12.11.2008 року на імя [PERSON] підлягає визнанню не дійсним. 04.01.2013 року [PERSON] - померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті [PERSON] міського управління юстиції від 08.01.2013 року, актовий запис № 333, [PERSON] І-ЖД № 323303. Після смерті [PERSON] її мати [PERSON], 05.07.2013 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру за адресою: м. Одеса, пр.-т. Добровольського[ADDRESS] Спадкова справа № 4/2013 зареєстрована в Реєстрі № 421. Свідоцтво видане приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] Номер запису про право власності 1529754, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 3681568 від 05.07.2013 11:05:48. 12.02.2016 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу спірної квартири. Договір посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON], номер запису про право власності: 13236187 від 14:56:56, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28219136. Відповідно до ст. 659 ЦК України, продавець зобов'язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається (права наймача, право застави, право довічного користування тощо). У разі невиконання цієї вимоги покупець має право вимагати зниження ціни або розірвання договору купівлі-продажу, якщо він не знав і не міг знати про права третіх осіб на товар. 07.03.2016 року [PERSON] померла, про що свідчить свідоцтво про смерть, видане Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Лубни Лубненського міськрайонного управління юстиції у Полтавської області. Свідоцтво прав право на спадщину [PERSON] було отримано, як і укладено договір купівлі-продажу спірної квартири під час вирішення спірних правовідносин у судовому порядку та у відношення майна позивача, що є підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину та правочину недійсними. Відповідно до\~ст.41 Конституції України, ст.ст.317, 321 ЦК України, власник майна має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Його право приватної власності є непорушним та захищається державою. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 330 ЦК України чітко розмежовує випадки, в яких адекватним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред'являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто, якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, тоді ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. У разі, якщо набувач, який набув майно за недійсним правочином, в подальшому відчужив таке майно іншій особі, слід заявляти віндикаційний позов. Саме до цього зводяться й роз'яснення, надані Пленумом Верховного Суду України у п.10 Постанові "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року N 9, відповідно до ч.1 якої, реституція, як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим, вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції, може бути пред'явлена тільки\~\~стороні\~\~недійсного правочину. Відповідно до ч.1\~ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Виходячи із роз'яснення, наданого Пленумом Верховного Суду України у абзаці 3\~\~пункту 7\~постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року N 9, відповідно до яких, за змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства, суд може застосувати з власної ініціативи реституцію, як наслідок недійсності оспорюваного правочину, тому, суд вважає можливим застосувати до даних правовідносин реституцію з власної ініціативи, з метою уникнення в майбутньому правової невизначеності правовідносин між сторонами. На підставі викладеного та

Outcome: approved