Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-20 00:00:00

4 березня 2014 року [PERSON] звернувся з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON] (а.с.2-4). 7 березня 2014 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання шлюбу з [PERSON] недійсним, який обґрунтувала тим, що 17 липня 1993 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського управління юстиції м. Дніпропетровська між нею та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Шлюб який був укладений між нею та відповідачем є фіктивним, оскільки його було укладено без наміру з боку відповідача створити сім'ю та набуття прав та обов'язків подружжя, оскільки відповідач ніколи разом з нею не проживав, спільне господарство не вів, а також не бажав пов'язувати себе спільним побутом із нею та брати на себе будь які обов'язки подружжя, а мав на меті лише набуття від шлюбу певних юридичних прав та привілеїв, які не пов'язані зі шлюбом (а.с. 14-17). В судовому засіданні [PERSON] підтримала позовні вимоги. Відповідач [PERSON] під час розгляду справи по суті, визнав позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі та наголосив на тому, що дійсно, укладаючи шлюб він не мав наміру створювати сім'ю, реєстрація шлюбу була формальністю, спрямованою на отримання ним певних юридичних прав, зокрема майбутнє право на майно позивачки та бажання побудувати власну кар'єру у місті Дніпропетровську за рахунок власних особистих та матеріальних можливостях позивача. З огляду на визнання заявлених позовних вимог [PERSON], відповідач [PERSON] подав заяву про залишення його позову про розірвання шлюбу без розгляду, за результати розгляду якої суд виніс відповідну ухвалу. Суд, прийнявши визнання відповідачем позову, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Вказані вище спірні правовідносини виникли у 1993 році, а тому врегульовані, зокрема, ст. 45 Кодекс про шлюб та сім'ю України, відповідно до якої шлюб може бути визнаний недійсним в разі, зокрема, реєстрації шлюбу без наміру створити сім'ю (фіктивний шлюб). Відповідно до ст. 45 КпШС та з урахуванням роз'яснень, викладених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" від 12 червня 1998 р. N 16, шлюб може бути визнано недійсним, якщо буде встановлено, що реєстрація шлюбу відбулася за відсутності взаємної згоди осіб, які одружуються, зокрема, якщо ці особи (або одна із них) не мали наміру створити сім'ю (уклали фіктивний шлюб). Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" передбачено, що за рішенням суду шлюб обов'язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності (ст. 40 СК). За теоретичним визначенням шлюб - це добровільний сімейний союз (спільність) жінки та чоловіка, спрямований на створення сім'ї, зареєстрований у встановленому порядку з дотриманням вимог закону, і такий, що породжує у них особисті та майнові права й обов'язки подружжя. Умовою дійсності шлюбу є наявність взаємної згоди осіб, які беруть шлюб, воля цих осіб повинна бути спрямована на створення сім'ї. Зі змісту шлюбно-сімейних правовідносин, поняття шлюбу, а також положень СК України та зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що при розгляді спорів щодо фіктивності шлюбу судам необхідно встановити всі обставини справи, зокрема, стосунки подружжя до шлюбу, його тривалість, спільне проживання, у разі тимчасового або роздільного проживання, його причини, ведення господарства подружжям у шлюбі, набуття спільного майна, інші докази, які б свідчили про бажання створити сім'ю чи про його відсутність. Як вбачається з матеріалів справи і підтверджується доказами, дослідженими в судовому засіданні, сторони уклали шлюб 17 липня 1993 року, про що свідчить копія свідоцтва про реєстрацію шлюбу (а.с 23). Після реєстрації шлюбу, сторони залишилися на своїх попередніх прізвищах та не бажали їх змінювати з самого початку. [INFO] року у позивач та відповідача народився син - [PERSON], однак відповідач не мав наміру пов'язувати себе спільним побутом та проживати однією родиною. Ці обставини узгоджується з його поясненнями в судовому засіданні про те, що реєстрація шлюбу була формальністю, спрямованою на отримання ним певних юридичних прав та привілеїв, зокрема майбутнє право на майно позивачки, бажання побудувати власну кар'єру та належним чином працевлаштуватися за рахунок існуючих можливостей позивача. Разом з тим, не зважаючи на народження дитини, додатковим підтвердженням відсутності наміру відповідача створювати сім'ю є факт їх окремого проживання на протязі майже 20 років та відсутність ведення спільного господарства з моменту реєстрації шлюбу, що узгоджується з показами допитаного в судовому засіданні свідка [PERSON] та копіями паспортів позивача та відповідача, з яких вбачається, що на протязі усього періоду з моменту реєстрації шлюбу сторони мали різні місця проживання. За змістом ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Приходячи до висновку про фіктивність укладання шлюбу, суд виходив з доведеності факту відсутності у відповідача наміру створювати сім'ю, отже при таких обставинах позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved