Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-08 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], третя особа - Служба в справах дітей Богородчанської райдержадміністрації про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини, мотивуючи позовні вимоги тим, що відповідач відмовляється добровільно надати їй нотаріально посвідчену згоду на виїзд закордон їхнього сина, [PERSON], [INFO] для відпочинку та оздоровлення, така позиція [PERSON] шкодить інтересам дитини, не сприяє загальному та гармонічному розвитку. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, просять надати дозвіл [PERSON] або її офіційному представникові на оформлення проїзних документів на неповнолітнього [PERSON], [INFO], для виїзду за кордон без згоди батька [PERSON] та дозволити виїзд їхнього сина для відпочинку та оздоровлення за кордон без згоди батька, [PERSON], в будь-який час протягом календарного року на період дії закордонного проїзного документу дитини, з максимальним перебуванням дитини за кордоном 3 календарні місяці, для виїзду в країни Шенгенського договору, а також Туреччини, Єгипту, ОАЕ, Великобританії, Словенії, Хорватії, Чорногорії, Кіпру та інших країн. Відповідач в судове засідання не з'явився. Про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить розписка про одержання судової повістки, причину своєї неявки не повідомив. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи - Служби в справах дітей Богородчанської райдержадміністрації не заперечує проти надання дозволу [PERSON] або офіційному представникові на оформлення проїзних документів на неповнолітнього [PERSON], [INFO], для виїзду за кордон без згоди батька [PERSON] Вислухавши позивачку її представника, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до ч.2 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно ч.2 ст.4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадянами України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Аналогічне положення міститься у п.2 ч.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМ України №57 від 27.01.1995 р., зокрема, про те, що виїзд громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Як встановлено в судовому засіданні сторони одружилися 21 серпня 2004 року, в шлюбі у них [INFO] року народився син [PERSON]. 08 жовтня 2010 року шлюб розірвано. Позивачка проживає з сином в [ADDRESS]. Сама займається його вихованням, утриманням. Зі слів [PERSON], відповідач не цікавиться умовами проживання, виховання, навчання, освітою, розвитком сина. Неповнолітній [PERSON] бажає їхати на відпочинок до моря. Крім того, за висновком лікаря дитині необхідно оздоровитися зі зміню клімату. Відповідач добровільно дати згоду на виїзд за кордон неповнолітнього сина не бажає. Згідно з ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно зі ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.91 р. №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.18 даної Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" № 2402-III від 26.04.2001 р., кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Суд вважає, що відповідач своїми діями, які спрямовані на відмову у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон безпідставно зловживає своїми правами та діє всупереч інтересам дитини. Із встановленого судом вбачається, що виїзд за кордон неповнолітнього [PERSON] не пов'язаний із виїздом з України на постійне місце проживання або довгострокове перебування за межами держави, а тому внаслідок задоволення позову права батька на піклування, спілкування чи виховання дитини не порушуються та не обмежуються. Відмову відповідача суд вважає безпідставною, оскільки вона обмежує права та інтереси дитини щодо оздоровлення, відпочинку, дозвілля, культурного розвитку, розширення світогляду. За таких обставин, суд вважає, що з метою додержання інтересів дитини та для забезпечення її гармонійного, духовного, морального розвитку та оздоровлення, позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved