Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 30.01.2012 року [PERSON] отримав у борг від [PERSON] грошові кошти в розмірі 1 525 доларів США та зобов'язався їх повернути до 01.09.2012 року, що підтверджується його власноручно написаною розпискою. Однак, зазначену суму коштів до 01.09.2012 року [PERSON] не повернув, в зв'язку з чим, станом на 22.07.2015 року його заборгованість перед [PERSON] становить 1525 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 22.07.2015 року еквівалентно 33 582, 73 грн. В зв'язку з тим, що [PERSON] добровільно повертати заборгованість відмовляється, [PERSON] звернувся до суду з позовом. [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про повернення майна переданого на відповідальне зберігання, який мотивував тим, що у вересні 2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір відповідального зберігання, відповідно до якого позивач передав відповідачу майно на відповідальне зберігання, а саме Котли ЕПЗ 100-4 шт., регулятори температури - 5 шт., Мотопомпи МП 600 -2 шт., пожежні рукави - 7 шт., дріт електричний (трьохфазний) - 1 шт. 25.08.2015 року представником [PERSON] була направлена письмова вимога до [PERSON] з проханням повернути передане майно добровільно, однак останній в добровільному порядку відмовляється повертати майно по даному договору, що й змусило [PERSON] звернутись до суду з зустрічним позовом. Ухвалою суду від 11.01.2016 р. року первісного позов та зустрічний позов прийнято до спільного розгляду. В судовому засіданні представник [PERSON] первісний позов підтримав. Вимоги зустрічного позову не визнав та просив відмовити в його задоволенні. Представник [PERSON], в судовому засіданні підтримав зустрічний позов та просив його задовольнити. Вимоги первісного позову не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 30.01.2012 року [PERSON] отримав у борг від [PERSON] грошові кошти в розмірі 1 525 доларів США та зобов'язався їх повернути до 01.09.2012 року, що підтверджується його власноручно написаною розпискою. Однак, зазначену суму коштів до 01.09.2012 року [PERSON] не повернув, в зв'язку з чим, станом на 22.07.2015 року його заборгованість перед [PERSON] становить 1525 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 22.07.2015 року еквівалентно 33 582, 73 (тридцять три тисячі п'ятсот вісімдесят дві, 73) грн. Згідно ст. 530 ЦК України зобов'язання підлягає виконанню у строк встановлений договором, а ст. 525 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов договору не допускається. Згідно ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Згідно ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 с т. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ст. 625 Цивільного Кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно розрахунку, наведеного у первісному позову, сума заборгованості [PERSON] перед [PERSON] з урахуванням 3 % річних та інфляційних становить 62335,54 грн., з яких 33582,73 грн. - сума боргу, 2902,49 грн. - 3 % річних, 25850,32 грн. - інфляційні. Згідно з ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Ч. 3 ст. 533 ЦК України визначає, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. За п. 3.3 ст. 3 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" гривня як грошова одиниця України (національна валюта) є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України для проведення переказів. Положення ч. 2 ст. 533 ЦК України містять приписи про необхідність виконання грошового зобов'язання між резидентами України виключно у валюті України (валюта платежу), крім випадків отримання стороною цього зобов'язання відповідної ліцензії Національного банку України відповідно до вимог Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Відтак вимоги щодо застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобов'язань, визначених в іноземній валюті, мають заявлятися в національній валюті України (гривнях) за офіційним курсом Національного банку України на день заявления відповідної вимоги (крім випадків, коли стороною зобов'язання, у якому виник спір, одержано відповідну ліцензію Національного банку України). Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що первісний позов обґрунтований та підлягає задоволенню в повному обсязі. Щодо вимог зустрічного позову суд приходить до наступного висновку. Так, судом встановлено , що у вересні 2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір відповідального зберігання, відповідно до якого позивач передав відповідачу майно на відповідальне зберігання, а саме Котли ЕПЗ 100-4 шт., регулятори температури - 5 шт., Мотопомпи МП 600 -2 шт., пожежні рукави - 7 шт., дріт електричний (трьохфазний) - 1 шт. 25.08.2015 року представником [PERSON] була направлена письмова вимога до [PERSON] з проханням повернути передане майно добровільно, однак останній в добровільному порядку відмовляється повертати майно по даному договору. Згідно ч. 1 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в окремому або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 937 ЦК України, письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Відповідно до ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов'язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому. Ст. 949 ЦК України передбачено, що зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей. Відповідно до ст. 953 ЦК України зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився. Як вказує ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Щодо ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії,які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. На підставі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Таким чином, враховуючи вищевикладені норми, суд вважає, що вимоги зустрічного позову обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved