Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

14.09.2015 року АТ КБ «Приват Банк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №DN81AR02000221 від 26.12.2007 року станом на 03.08.2015 року у розмірі 490395,49 грн., а також судові витрати в розмірі 7355,93 грн. В обґрунтування позову вказують, що 26.12.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем укладено кредитний договір №DN81AR02000221, згідно умов якого останній отримав від банку кошти в розмірі 199714,00 грн. на термін до 25.12.2014 р. ПАТ КБ ПриватБанк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання за вказаним договором не виконав, у зв`язку з чим станом на 03.08.2015 виникла заборгованість 490395.45 грн., яка складається з наступного: 95477,38 грн. заборгованість за кредитом; 36215,50 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 42874,76 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 315827,85 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18/11/2015 року позовні вимоги були задоволені. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 03.07.2019 року за заявою [PERSON] заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 18.11.2015 року було скасовано, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова [PERSON] від 19.06.2019 року закрито підготовче провадження у справі. 17.04.2020 року на підставі повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями з підстав звільнення судді [PERSON] з посади судді у відставку цивільна справа надійшла в провадження судді Губської Я.В. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 13.07.2020 року по справі було призначено судову фінансово-економічну експертизу. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 01.02.2021 року провадження по справі поновлено. В судове засідання представник позивача не з`явився, подав до суду заяву, в якій просить розглянути справу у його відсутності. У відзиві на заяву про перегляд заочного рішення від 04.05.2018 року представник позивача зазначив, що в 2010 році позивач звертався до відповідача з заявою про стягнення заборгованості за договором станом на 30.12.2008 року, тобто за інший період виникнення заборгованості. Вказали, що дійсно предмет застави було реалізовано, кошти від реалізації предмету застави були розподілені банком в рахунок погашення заборгованості. Відповідач [PERSON] та його представник в судове засідання не з`явились, представник відповідача надав заяву по розгляд справи за їх відсутності, у задоволені позову просив відмовити з урахуванням позиції, викладеної ним у відзиві на позовну, а саме наголошував на тому, що позивач навмисно приховав від суду ті обставини, що рішенням Київського районного суду м.Харкова від 11.02.2010 року у справі №2-308/10/13 позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог до нього про стягнення заборгованості. Позивач, зловживаючи процесуальними правами не повідомив суд про те, що на забезпечення кредитного договору між сторонами був укладений договір застави автомобіля «Safe Suv», який належав [PERSON] на праві власності згідно договору продажу №СФ-0017024 від 21.12.2007 року і що даний автомобіль, як предмет застави був проданий позивачем, а кошти були зараховані для погашення кредитних зобов`язань. Також просив не приймати подані позивачем додаткові документи, пояснення, оскільки вони подані з порушенням ЦПК України. 07.04.2021 року до суду від відповідача був наданий відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Вказав, що позивач не виконав вимоги ухвали від 19.06.2019 року про витребування доказів та ним не надано необхідних документів для надання експертного висновку за зазначеними в ухвалі питаннями. Розмір збитків, які позивач зазначає як «заборгованість за тілом кредиту 95477,38 грн.» та «заборгованість за користування кредитом 36 215,50 грн.» є необґрунтованими та сумнівними, оскільки не підтверджений належними та допустимими доказами. Враховуючи висновок експерта вбачається, що при вирахуванні заборгованості за тілом кредиту у сумі 95 477,38 грн. не було враховано погашення боргу у сумі 41 932,67 грн. Отже і заборгованість за процентами є неправильною, оскільки є похідною від суми боргу за тілом кредиту. Також на його думку не підлягає задоволенню вимога про стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 42 874,76 грн. 08.06.2021 року до суду від позивача надійшли письмові пояснення, з яких вбачається, що банк не погоджується з твердженням експерта. Вказали, що кошти від продажу автомобіля в сумі 76 542,00 грн. були розподілені двома частинами. Перша частина коштів була розподілена 23.01.2009 року в сумі 34609,33 грн. на погашення прострочених позичальником платежів (прострочене тіло кредиту, відсотки, комісія, пеня). Друга частина коштів була розподілена 26.01.2009 року в сумі 41932,67 грн. на погашення поточних позичальником платежів: 40 092,23 грн. -на рахунок [NUMBER] (поточне тіло кредиту); 1101,22 грн.-на рахунок [NUMBER] (поточні відсотки); 739,22 грн.- на рахунок [NUMBER] (поточна комісія). Зазначене підтверджується виписками по рахункам позичальника. Також факт погашення заборгованості за рахунок продажу автомобіля відображений у розрахунку заборгованості від 23.01.2009 року ат 26.01.2009 року. Проте, судовий експерт на це увагу не звернув та зробив хибний висновок, що Банк не розподілив ці кошти в сумі 41932,67 грн. в рахунок погашення заборгованості і як наслідок не відповів на питання поставлені перед ним судом. Також, посилались на те, що виписка за картковим рахунком та розрахунок заборгованості є належним та допустимим доказом. Приймаючи рішення про ухвалення рішення, суд також зазначає, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення і послався, щодо тривалості розгляду даної справи, яка пов`язана поведінки відповідача, спираючись на справу «Писатюк проти України», в якій Європейський суд з прав людини зазначив, що «розумність тривалості провадження має оцінюватись в світлі обставин справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета розгляду для заявника». З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає можливим ухвалити рішення про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Як встановлено у судовому засіданні і вбачається з доданих до справи документів, між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №DN81AR02000221, згідно умов якого останній отримав від банку кошти в розмірі 199714,00 грн. на термін до 25.12.2014 р. Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати відповідно до кредитного договору. Згідно умов договору у випадку порушення зобовязань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18.11.2015 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволено в повному обсязі. Стягнуто з [PERSON] , на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (МФО №305299, ЄДРПОУ 14360570, р/р № [NUMBER] ) заборгованість за кредитним договором у розмірі 490395 (чотириста девяносто тисяч триста девяносто пять) грн. 49 коп. Стягнуто з [PERSON] , на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» витрати по сплаті судового збору в розмірі 7355 (сім тисяч триста пятдесят пять) грн. 93 коп. Також, як вбачається з матеріалів справи, на забезпечення кредитного договору між сторонами був укладений договір застави автомобіля «Safe Suv», який належав [PERSON] на праві власності згідно договору продажу №СФ-0017024 від 21.12.2007 року. Даний автомобіль, як предмет застави був проданий позивачем, а кошти були зараховані для погашення кредитних зобов`язань відповідачем. Відповідно до виписок по рахункам позичальника вбачається, що кошти від продажу автомобіля в сумі 76 542,00 грн. були розподілені двома частинами. Перша частина коштів була розподілена 23.01.2009 року в сумі 34609,33 грн. на погашення прострочених позичальником платежів (прострочене тіло кредиту, відсотки, комісія, пеня). Друга частина коштів була розподілена 26.01.2009 року в сумі 41932,67 грн. на погашення поточних позичальником платежів: 40 092,23 грн. -на рахунок [NUMBER] (поточне тіло кредиту); 1101,22 грн.-на рахунок [NUMBER] (поточні відсотки); 739,22 грн.- на рахунок [NUMBER] (поточна комісія). 25.01.2021 року до суду надійшов висновок судової економічної експертизи №8/245СЕ-20 від 16.01.2021 року, відповідно до якого зазначено, що 1) внаслідок невиконання клопотання експерта не надається можливим встановити чи відповідає наявний в матеріалах розрахунок заборгованості позичальника (по сплаті процентів за кредит та погашення основної суми боргу) перед банком умовам укладеного кредитного договору № DN81AR02000221 від 26.12.2007 року наявним в матеріалах справи розрахунковим документам, щодо видачі та погашення кредиту за цим кредитним договором. 2) Внаслідок невиконання клопотання експерта не надається можливим надати повну відповідь стосовно включення до суми погашення боргу вартості від продажу предмета застави -автомобіля «Safe Suv». В обсязі наданих документів, випискою по рахунку [NUMBER] станом на 23.01.2009 року підтверджується надходження грошових коштів в сумі 76542,00 грн. з призначенням платежу «погашение конфиската», з яких 34609,33 грн. були розподілені банком в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, залишок нерозподілених коштів складає 41 932,67 грн. В обсязі наданих документів не надається можливим встановити їх використання або об лікування. 3) Внаслідок невиконання клопотання експерта не надається можливим надати відповідь, чи має місце будь-яка заборгованість [PERSON] перед ПАТ КБ "Приватбанк" за кредитним договором № DN81AR02000221 від 26.12.2007 року з причин, докладно викладених в дослідницькій частині висновку. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 03.08.2015 року становить 490 395,49 грн. з яких: 95 477,38 грн. - заборгованість за кредитом; 36215,50 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 42874,76 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 315827,85 грн. - нараховано пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. На момент розгляду справи заборгованість відповідачем перед банком не погашена. Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 Цивільного кодексу України). Згідно із частиною першою статті 633 Цивільного кодексу України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 Цивільного кодексу України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 Цивільного кодексу України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Як передбачено ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З наданого розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами, однак взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 Цивільного кодексу України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів та заборгованості за простроченим тілом кредиту. Таким чином, оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості у загальному розмірі 447520,73 грн. та складається з: 95477,38 грн. заборгованість за кредитом; 36215,50 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 315827,85 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Щодо позовних вимог в частині стягнення заборгованості по комісії у розмірі 42874,76 гривень, суд прийшов до наступного. Відповідно до статті 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно - правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). При цьому, за змістом п.17 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» послугою визнається діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. За змістом ст.1054 ЦК України надання грошових коштів за укладеним кредитним договором є обов`язком Банку із зустрічним обов`язком Позичальника повернути кредит та сплатити проценти за користування ним. Оскільки послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, тому встановлення кредитором будь-яких зборів, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, не відповідають змісту кредитних відносин. Така дія як обслуговування кредитної заборгованості не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Така операція відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Вказаний висновок узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі №369/9293/15-ц, від 02 вересня 2019 року у справі №361/7528/17, від 09 грудня 2019 року у справі №524/5152/15-ц. Враховуючи зазначене вище, суд вважає, що обслуговування кредитної заборгованості само по собі не є окремою послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», тому встановлення Банком в кредитному договорі комісії за обслуговування кредитної заборгованості обмежує права споживача-фізичної особи порівняно з правами, встановленими вказаним Законом, у зв`язку з чим така умова є нікчемною (недійсною в силу ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» та ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Таким чином, в частині позовних вимог про стягнення заборгованості по комісії у розмірі 42874,76 гривень, неохідно відмовити. Всі інші зауваження відповідача щодо існування рішення суду від 11.02.2010 року, між тими ж сторонами, з тих же самих підстав, яким було відмовлено в задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» суд не приймає до уваги, оскільки воно стосувалось іншого періоду виникнення заборгованості. Також не знайшли свого підтвердження посилання відповідача на висновок експертизи №8/245СЕ-2020, з якого йдеться про не зарахування коштів від реалізації предмету застави в розмірі 41932,67 грн., оскільки такі посилання спростовані наданими позивачем виписками по рахункам позичальника за № [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , розрахунком заборгованості та меморіальними ордерами. Інших доказів на підтвердження відсутності заборгованості відповідачем надано не було. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно платіжного доручення від 03.09.2015 року при пред`явленні позову до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 7355,93 гривень. Суд розподіляє судові витрати відповідно до положень ст. 141 КПК України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (91,26%), та стягує з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору у розмірі 6712 грн. 81 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial