Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-02 00:00:00

19 вересня 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просить суд визнати недійсним заповіт від 26.08.2015, посвідчений приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області за реєстрованим номером №1880. В обґрунтування вимог позовної заяви позивачем зазначено, що [INFO] року помер її батько [PERSON]. Після його смерті при подачі заяви до нотаріуса Першої Державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області, позивачу стало відомо про існування заповіту посвідченого нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Кожушною Л.М. 26.08.2015, згідно якого [PERSON] заповів все майно та взагалі, все що належало б останньому на день смерті [PERSON]. Відповідність дійсності даного заповіту у позивача викликає сумніви. Як вказує позивач, вона є єдиною дитиною померлого, з яким підтримувала стосунки, померлий сплачував аліменти, допомагав матеріально позивачу, а вже перебуваючи у лікарні, змінив своє відношення до оточуючих та тих помилок було допущено за життя. У 2015 році позивач вийшла заміж, а померлий пообіцяв підтримували сім'ю матеріально. Заповіт від 26.08.2015, посвідчений приватним нотаріусом Зміївського районного округу Харківської області, зроблений покійним батьком не відповідав його волі та був зроблений без усвідомлення батьком правових наслідків. Позивач наполягає, що на час складання заповіту, її батько вже був обізнаний про свій діагноз і приймав досить сильні ліки, його лікували, в тому числі, нетрадиційними методами, що дає підстави вважати, що померлий не усвідомлював значення своїх дій та під тиском дійсності - знання хвороби, її наслідків, приймання ліків, тиск оточуючих, склав оскаржуваний заповіт. У зв'язку з викладеним, позивач просить суд визнати оспорюваний заповіт недійсним. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 21 вересня 2017 року даний позов був залишений без руху, у зв'язку із не дотриманням вимог статті 119 ЦПК України, вказано на недоліки та встановлено строк для їх усунення. Станом на 10 листопада 2017 року позивачем визначені ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 21 вересня 2017 року недоліки усунено. Згідно ухвали Харківського районного суду Харківської області від 10 листопада 2017 року відкрито провадження у даній справі та призначено судове засідання. В судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позовну заяву з посиланням на обґрунтування позовної заяви. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову [PERSON], зокрема, посилаючись на відсутність будь-яких даних, що вказують на наявність у заповідача будь-яких психічних захворювань, адже відповідні твердження мають характер припущень. При цьому, наполягають на наявність доказів, які стверджують дієздатність померлого на протязі останніх років перед його смертю. Представник третьої особи - Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся, про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи у відсутність представника третьої особи до суду не надавав, письмових пояснень щодо предмета спору не надали. Враховуючи, що в судове засідання не з'явилися всі учасники справи, відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до вимог статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право та примусове виконання обов'язку в натурі. Згідно вимог частини четвертої статті 10 ЦПК України суд при розгляді застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, у пункті 33 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі «Белле проти Франції» суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами частин третьої статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Судом встановлено, що [INFO] року помер [PERSON], про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 21 липня 2017 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області. Позивачем у даній справі оскаржується дійсність заповіту від 26.08.2015посвідченого нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Кожушко Л.М., згідно якого [PERSON] заповів все своє майно та взагалі, все що належало б останньому на день смерті, [PERSON]. Родинний зв'язок між позивачем [PERSON] та померлим [PERSON] підтверджується копіями свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 17 серпня 1987 року Палацом Новонароджених м.Харків, та свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 06 лютого 2015 року Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстрації стану реєстрації служби Харківського міського управління юстиції. Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Згідно вимог частини другої статті 1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України (чинної на час розгляду справи) зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину (пункт 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Звертаючись до суду з позовом про визнання заповіту недійсним, позивач посилалась на те, що він суперечить волі заповідача, який в момент складання заповіту не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними, адже приймав сильні ліки, що було обумовлено його діагнозом, та був підданий тиску оточуючих, зокрема, відповідача. З огляду на приведені вище положення, для визначення наявності у заповідача стану, коли він не міг усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, відповідно до статті 145 ЦПК України (в редакції, яка діяла до 15.12.2017), та статті 105 ЦПК України (в редакції, що діє з 15.12.2017), суд зобов'язаний призначити експертиз у психічного стану особи (посмертну судово-психіатричну експертизу) за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Проте, жодною із сторін у справі не було заявлено клопотань про призначення відповідної експертизи. Допитані в ході судового розгляду в якості свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вказали, що не спостерігали у померлого будь-яких психічних відхилень, зокрема, по день смерті. Будь-якого тиску на померлого зі сторони оточуючих, зокрема відповідача, з якою останній мешкав однією родиною, також не вбачали. Із пояснень приватного нотаріуса Зміївського нотаріального округу Харківської області Кожушко Л.М. вбачається, що заповіт від імені [PERSON] нею було посвідчено в суворому дотриманні статей 1233-1236, 1253 Цивільного Кодексу України. Нотаріус наполягала, що дієздатність заповідача нею було перевірено у відповідності до вимог чинного законодавства. Більш того, в подальшому нею неодноразово перевірялась дієздатність останнього, у зв'язку із веденням іншої спадкової справи, зокрема, в якій виникла необхідність [PERSON] звернутися до суду із заявою про встановлення юридичного факту. Відтак, доводи позивача про те, що [PERSON] в момент складання заповіту не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними, не підтверджено належними та допустимими доказами, а також спростовуються показаннями свідків, яких допитано в судовому засіданні. Складання померлим [PERSON] оспорюваного заповіту не суперечить актам цивільного законодавства, інтересам держави та суспільства, його моральним засадам, на час укладення заповіту спадкодавець не був визнаний недієздатним, його дієздатність була перевірена нотаріусом. Оскільки зворотного не доведено, суд вважає, що заповіт посвідчено у встановленому законом порядку, тобто було дотримано вимогу про нотаріальне посвідчення заповіту, волевиявлення заповідача було вільним, обґрунтованим і відповідало його внутрішній волі та меті (наслідкам), яку переслідував спадкодавець. При цьому, рішення суду не може ґрунтуватися на доводах позивача, які не підтверджені належними та допустимими доказами та на припущеннях. Таким чином, суд вважає, що недоведеним залишився той факт, що в момент вчинення правочину [PERSON] був абсолютно неспроможною розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, отже відсутні підстави для визнання оспорюваного заповіту недійсним. Отже, суд не знаходить підстав для визнання недійним оспорюваного заповіту, а відтак, відмовляє в задоволенні позовної заяви. Питання про розподіл судових витрат вирішується згідно з вимогами статті 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed