Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з цим позовом посилаючись на те, що в період з 22 вересня 1990 року по 29 серпня 2012 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За час спільного подружнього життя ними було набуто: 1) житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами загальною площею 231,1 кв.м., житловою 49,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Бісковицької сільської ради 08.06.2006 року на підставі рішення виконкому №6 від 27.04.2006 року, на ім`я відповідача, [PERSON] ; 2) об`єкт нерухомого майна - автомийку та гараж загальною площею 303,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , з яких автомийка загальною площею 49,8 кв.м. (прим. 1- 23,9кв.м., прим. 2 - 25,9кв.м.) та гараж загальною площею 253,4 кв.м., що були придбані на підставі біржової угоди від 19.11.2003 року та рішення Самбірського міськрайонного суду від 21.12.2007 року, справа №2-1168/2007, на ім`я [PERSON] , відповідача по справі. Відповідач чинить позивачці перешкоди у використанні і обмежує у доступі до вище вказаного майна, де вона здійснювала підприємницьку діяльність, отже не бажає провести поділ спільного майна у добровільному порядку. Оскільки, між сторонами не досягнуто згоди щодо поділу спільного майна, набутого за час шлюбу, позивачка вважає, що способом поділу є визнання ідеальних часток подружжя в цьому майна - по Ѕ частині за кожним. Крім того, житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , знаходиться на земельній ділянці площею 0,0795 га призначеній для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель за вказаною адресою, що згідно Державного акту на право власності на землю серія ЯБ №128322 зареєстрована на ім"я [PERSON] . Отже, при визнанні за позивачкою права власності на Ѕ частку у спільній сумісній власності на житловий будинок, за нею повинно бути визнано право власності на таку ж частку земельної ділянки, на якій розмішений житловий будинок, а саме на Ѕ частку земельної ділянки площею 0.0795га призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Із врахуванням наведеного, просить постановити рішення, яким майно набуте позивачкою та відповідачем за час спільного подружнього життя поділити та виділити позивачці у власність Ѕ частину майна, а саме: житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, земельної ділянки площею 0,0795 га призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, розташовані за адресою: [ADDRESS] ; а також автомийки з гаражем загальною площею 303,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала з обставин викладених у позовній заяві, просила задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнав, згідний на його задоволення. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав: Із копії свідоцтва про укладення шлюбу серія [NUMBER] відомо, що [PERSON] та [PERSON] одружились [INFO] (а.с. 18). Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно видане Виконавчим комітетом Бісковицької сільської ради Самбірського району Львівської області від 08.06.2006 року на підставі рішення виконкому № 6 від 27.04.2006 року відомо, що [PERSON] є власником будинку за адресою [ADDRESS] ; загальна площа 231,1 кв.м., житлова площа 49,6 кв.м.; форма власності приватна; частка 1/1 (а.с. 11). Із даних витягу Самбірського МБТІ від 08.06.2006 року та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Руєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 09.03.2021 року відомо про реєстрацію права власності майна, а саме будинку [ADDRESS] ; власник [PERSON] ; форма власності приватна; розмір частки 1/1 ( а.с.10-11). Із копії технічного паспорта на вищевказаний будинок відомо про план будинку, його технічну характеристику ( а.с. 13-15). Як вбачається із копії Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку від 20.09.2004 року, [PERSON] на підставі рішення 8-ої сесії 4-го скликання від 25.11.2003 року № 64 Бісковицької сільської ради Самбірського району Львівської області є власником земельної ділянки площею 0,0795 га у межах згідно з планом, яка розташована в с. Бісковичі Самбірського району Львівської області і призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель (а.с. 16). Із копії біржової угоди купівлі -продажу нерухомості від 19.11.2003 року відомо про купівлю [PERSON] частини будівлі гаражу, загальною площею 310,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). Згідно виписки з рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 21.12.2007 року відомо, що за [PERSON] визнано право власності на автомийку по [ADDRESS] загальною площею 49,8 кв.м., що складається з приміщення № 1, площею 23,9 кв.м. та приміщення № 2, площею 25,9 кв.м. та гараж за цією ж адресою, загальною площею 253,4 кв.м. (а.с. 9). Із даних Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Руєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 09.03.2021 року відомо про реєстрацію права власності майна, а саме автомийки та гаражу за адресою: [ADDRESS] ; власник [PERSON] ; форма власності приватна; розмір частки 1/1 ( а.с.5-6). Із копії технічного паспорта на вищевказане майно відомо про його план та технічну характеристику ( а.с. 7). Згідно рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 29.08.2012 року (справа №1318/2499/2012) шлюб між сторонами розірвано (а.с. 17). Частиною 1 ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до статті 70 цього ж Кодексу, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п.п. 22-24 постанови від 21.12.2007 р. №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання пілюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. «Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті» Висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, підтверджений у Постанові Верховного суду від 18.06.2018 року у справі №711/5108/17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), Постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 127/16354/17. Згідно вимог ч. 2 ст. 364 ЦК України, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки. У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16 вказується, що в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.» (Висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та підтверджений Верховним Судом у постанові від 18.06.2018 року справа № 711/5108/17). Враховуючи наведене в сукупності, суд доходить висновку, що вимоги позивачки про виділення їй у власність Ѕ частини житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами загальною площею 231.1 кв.м., житловою 49,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] та автомийки з гаражем загальною площею 303,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , з яких автомийка загальною площею 49,8 кв.м. (прим. 1- 23,9кв.м., прим. 2 - 25,9кв.м.) та гараж загальною площею 253,4 кв.м. підлягають до задоволення, оскільки дане майно є спільним, яке набуте сторонами за час спільного подружнього життя. Крім того, житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , знаходиться на земельній ділянці площею 0,0795 гаа призначеній для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель за вказаною адресою, що згідно Державного акту на право власності на землю серія ЯБ .№128322 зареєстрована на ім"я [PERSON] . Відповідно до пункту 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 згідно з положеннями статей 81, 116 Земельного кодексу України окрема земельна ділянка, одержана громадянином в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. В свою чергу, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Частина 1 ст. 120 ЗК України передбачає, що у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю чи споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно з ч. 4 ст. 120 ЗК України, при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. У постанові від 12 жовтня 2016 року у справі №6-2225цс16 Верховний Суд України дійшов висновку, що норма статті 120 ЗК України і статті 377 ЦК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю та споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного й цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України в поєднанні з нормою 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на ній об`єкти. За загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула право власності на будівлю чи споруду, стає власником земельної ділянки та тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості. Отже, якщо подружжям за час спільного проживання побудовано будинок на земельній ділянці одного з подружжя (яка внаслідок приватизації перебуває у йоо особистій власності), і подружжя ставить питання про поділ цих об`єків нерухомості (будинку та земельної ділянки), то слід виходити з наступного: якщо будинок визнано судом об`єктом спільної сумісної власності подружжя, то з урахуванням положень статті 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України один із подружжя набуває право спільної сумісної власності і на земельну ділянку, на якій розташований вказаний спірний будинок. Така правова позиція викладена в постанові ВС від 03.10.2018 року у справі №343/2166/15-ц. Беручи до уваги наведене, суд доходить висновку, що вимога позивачки про виділення їй у власність Ѕ частини земельної ділянки площею 0,0795 га призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що розташована за адресою: [ADDRESS] також підлягає до задоволення, в силу того, що при визнанні за позивачкою права власності на 1/2 частку у спільній сумісній власності на житловий будинок, за нею повинно бути визнано право власності на таку ж частку земельної ділянки, на якій розмішений житловий будинок. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Враховуючи усе вищенаведене в сукупності суд дійшов до висновку, що пред`явлений [PERSON] позов є підставний та підлягає до задоволення в повному обсязі заявлених нею позовних вимог.

Outcome: approved