Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

[PERSON] , 07.10.2019 звернулася в суд з позовом до Городоцької районної державної адміністрації Львівської області, Тучапської сільської ради Городоцького району Львівської області, третя особа Головне управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання незаконним та скасування Розпорядження голови Городоцької районної державної адміністрації Львівської області №18 від 20.01.2003, в частині передачі у власність [PERSON] (власнику сертифікату на право на земельну частку (пай)) земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що на території Тучапської сільської ради Городоцького району Львівської області, визнання недійсним Державного акту серії [NUMBER] на право приватної власності на землю, виданий 29.01.2003 Городоцькою районною державною адміністрацією Львівської області про передачу [PERSON] у власність земельної ділянки площею 2.3785 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що на території Тучапської сільської ради Городоцького району Львівської області та скасування державної реєстрації акту в Книзі записів за №395, визнання права на земельну частку (пай) площею 2, 12 га без контурного визначення зовнішніх меж на місцевості, що на території Тучапської сільської ради Городоцького району Львівської області згідно Сертифікату на право приватної власності на землю (середню земельну частку) серії [NUMBER] виданого 17.07.1996 та зареєстрованого за №69, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , мотивуючи тим, що у вересні 2019 року звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на означену ділянку, однак їй відмовлено у видачі такого свідоцтва, оскільки Державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER] Городоцькою райдержадміністрацією на ім`я померлої [PERSON] виданий 29.01.2003, тобто після смерті спадкодавця. Просила позов задовольнити. Ухвалою судді від 11.10.2019 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження. [PERSON] у заяві від 11.11.2019 просила про задоволення позову та розгляд справи за її відсутності у зв`язку зі станом здоров`я (а.с. 20). Сільський голова Возняк Л. , як представник Тучапської сільської ради Городоцького району Львівської області у заяві №261 від 13.11.2019 просив про розгляд справи за відсутності представника сільської ради, заперечень щодо позовних вимог [PERSON] , не висловив (а.с. 27). Представник Головного управління Держгеокадастру у Львівській області Кубіцький П.П. у клопотанні від 26.11.2019 просив про розгляд справи за його відсутності (а.с. 30). Представник Городоцької районної державної адміністрації Львівської області, який належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив (а.с. 23, 25). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд доходить наступного висновку. Згідно ст. ст. 4, 12, 13 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що у разі відкриття спадщини до 01.01.2004 застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до ст. 524 ЦК України в редакції 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Судом встановлено, що [PERSON] заповіту не склала, а тому право на спадкування після її смерті здійснюється за законом. За положеннями ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Із змісту заяви від 07.10.2019, із матеріалів справи убачається, що [PERSON] до дня смерті [INFO] значилась зареєстрованою та проживала разом з дочкою [PERSON] на [ADDRESS] (а.с. 1-4). Згідно копій паспорта серії [NUMBER] , свідоцтв про укладення шлюбу серії [NUMBER] та про народження серія [NUMBER] убачається, що [PERSON] , [INFO] є дочкою [PERSON] та [PERSON] , що після одруження [INFO] , позивачка змінила прізвище на " [PERSON] " (а.с. 10-11). [PERSON] померла [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 8). 30.09.2019 постановою приватного нотаріуса Павлишин Х.М., позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 2, 3785 га, що на території Тучапської сільської ради Городоцького району Львівської області, оскільки Державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER] виданий Городоцькою райдержадміністрацією на ім`я [PERSON] 29.01.2003, тобто після смерті спадкодавця (а.с. 9). Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності, та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Із матеріалів справи убачається, що 29.01.2003 головою Городоцької райдержадміністрації Ради народних депутатів на ім`я [PERSON] , яка померла [INFO] Державний акт серії [NUMBER] на право приватної власності на землю площею 2, 3785 га для ведення товарного сількогосподарського виробництва, що на території Тучапської сільської ради, на підставі розпорядження №18 від 20.01.2003, тобто майже через три роки після смерті спадкодавця (а.с. 7). Державний акт серії [NUMBER] від 29.01.2003 зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю під №395 (а.с. 7 зворот). Відповідно до ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках передбачених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту державної реєстрації. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав), згідно положень абзацу першого ч.1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною 2 статті 3 вищеозначеного Закону передбачено, що держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до глави 16 Цивільного Кодексу України правочин може бути визнано недійсним з підстав, визначених законом. У разі визнання недійсним правочину може бути визнано недійсним і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно. Згідно із роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 Постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 Цивільного Кодексу України, статті 15 Цивільного процесуального Кодексу України (2004 року), статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце в разі їх видання з порушенням вимог закону, всупереч рішенням чи угодам. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Згідно положень ст. 236 ЦК України правочин визнаний судом недійсним є недійсним з моменту його вчинення. Отже, ураховуючи, що Розпорядження голови Городоцької районної державної адміністрації №18 від 20.01.2003 та Державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] від 29.01.2003, видані майже через три роки після смерті [INFO] [PERSON] , а отже в порушення вимог закону, суд визнає незаконним та скасовує вищеозначене Розпорядження в частині передачі у власність [PERSON] земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що на території Тучапської сільської ради Городоцького району Львівської області, а також визнає недійсним Державний акт та скасовує його державну реєстрацію в Книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю за №395. Із матеріалів справи убачається, що 17.07.1996 на ім`я [PERSON] , на підставі рішення Городоцької районної ради №70 від 21.03.1996, видано Сертифікат серії [NUMBER] на право приватної власності на землю (середню земельну частку), що зареєстрований у Книзі реєстрації сертифікатів на право приватної власності на землю (середню земельну частку) за №69 (а.с. 6). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. З огляду на вищенаведене, а також ураховуючи фактичні обставини встановлені судом та зміст спірних правовідносин і досліджені судом під час розгляду справи докази, суд доходить висновку, що [PERSON] при житті набула право на середню земельну частку площею 2, 12 га без контурного визначення зовнішніх меж на місцевості, що на території Тучапівської сільської ради Городоцького району Львівської області, згідно Сертифікату серії [NUMBER], а отже, таке право є об`єктом прав та обов`язків, що входить до складу спадщини після смерті [INFO] [PERSON] , відтак є підстави до визнання за [PERSON] права на земельну частку (пай) згідно означеного сертифікату, в порядку спадкування за законом. За положеннями п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ "Про судовий збір", від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються в.т. особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Згідно копії посвідчення № [NUMBER] , позивачка [PERSON] є особою з інвалідністю ІІ групи, а відтак звільнена від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях (а.с. 5). З огляду на вищенаведене, а також ураховуючи вимоги ст. ст. 133, 141 ЦПК України, суд стягує з відповідачів на користь держави по 1 152 грн. 60 коп. судового збору, з кожного.

Outcome: approved