Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до Деснянського районного суду міста Києва з зазначеною позовною заявою, в якій просить стягнути на свою користь з [PERSON] неустойку за прострочення сплати аліментів в сумі 98453,97 грн., обґрунтовуючи свої вимоги тим, що рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06.11.2002 року не виконується відповідачем, внаслідок чого утворилась заборгованість по сплаті аліментів. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, звернувшись до суду з заявою, у якій просить слухати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. У судове засіданні відповідач [PERSON], належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, не з'явився, звернувшись до суду з заявою, у якій просить слухати справу за його відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Суд дійшов обґрунтованого висновку, що визнання позову не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів сторін чи інших осіб, що є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову, з таких підстав. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 06.11.2002 року з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], у розмірі ? частини всіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з 23 жовтня 2002 року і до досягнення повноліття та 15 вересня 2011 року виданий виконавчий лист (а.с. 7). Станом на 16.01.2015 року заборгованість [PERSON] по аліментах становить 49601,18 грн., у тому числі станом на 31.03.2013 року - у розмірі 21558,66 грн., що підтверджується копією розрахунку заборгованості по аліментах за № 155/11 від 16.01.2015 р. старшого державного виконавця Державної виконавчої служби у Деснянському районі міста Києва (а.с. 8). Станом на 15.01.2015 року розмір неустойки за прострочення сплати аліментів за період з квітня 2013 року по 15 січня 2015 року становить 98453,97 грн., що підтверджується відповідним розрахунком (а.с. 6). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН Про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Відповідно до п. 22 Постанови Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved