Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-07 00:00:00

30 липня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] з вимогою про розірвання шлюбу, який було зареєстрованого між сторонами 02 серпня 1997 року Білоцерківською сільською радою Куйбишевського району Запорізької області, актовий запис №8. Позивач вказав, що за час сумісного проживання сторони мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON] [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося, відповідач стала нехтувати сімейними цінностями, через що постійно виникають сварки, тривалий час проживають окремо одне від одного. Намагання та зусилля позивача зберегти сім'ю ні до чого не привели. За таких обставин [PERSON] вимушений звернутися до суду із відповідним позовом, посилаючись на те, що подальше спільне життя з відповідачем буде суперечити його інтересам. Крім того, позивач прохав суд визначити місце проживання дитини [PERSON], оскільки остаточної згоди з відповідачем щодо проживання старшого сина не досягнуто. Мотивуючи позовні вимоги , щодо визначення місця проживання дитини, позивач [PERSON], в позові вказав, що на даний час з дружиною проживають окремо. Дружина проживає в [ADDRESS]. Дочка [PERSON] та син [PERSON] на даний час проживають разом із матір'ю. Спору щодо місця проживання дочки між ними не має , а щодо проживання сина згоди з відповідачем про місце його проживання та утримання не досягнуто. Син має бажання проживати разом з батьком , однак дружина відповідач [PERSON], чинить цому перешкоди, фактично утримуючи дитину біля себе за допомогою психічного примусу. Оскільки будь-які намагання вирішити питання проживання сина до позитивного результату не призвели, тому позивач змушений звернутися з даними позовними вимогами до суду. Позивач [PERSON] у відповідній письмовій заяві, поданій до суду, вказав про те, що він підтримує заявлені вимоги по тих підставах, які ним були викладені в позовній заяві, прохав розглянути справу без його участі. Відповідач [PERSON] письмово повідомила судові про те, що нею визнаються обставини, зазначені у позовній заяві та вона не заперечує проти задоволення позову, прохала розглянути справу за її відсутності. Виходячи з наведеного, а також положень ч.2 ст.158 ЦПК України, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності осіб, які повинні брати участь у справі. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Шлюб між сторонами укладено 02 серпня 1997 року , який зареєстрований виконкомом Білоцерківської сільської ради Куйбишевського району Запорізької області, актовий запис №8. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - "[PERSON]",. Від даного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON] [INFO]. Відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України, при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з"ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність дітей та інші обставини життя подружжя. Відповідно до ст.55 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік зобов'язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім'ї. З матеріалів справи вбачається, що спільне життя позивача з відповідачем не склалося, відповідач не дбає про збереження подружніх стосунків, в сім"ї постійно виникають сварки, немає порозуміння, між подружжям втрачено почуття поваги один до одного, і, як наслідок, намагання зберегти сім'ю ні до чого не привели. Сторони вже тривалий час проживають окремо і фактично припинили подружні стосунки. Спору про поділ спільного майна подружжя між сторонами на час розгляду даної справи немає. За такої сукупності обставин у справі суд дійшов висновку, що причини, які спонукали позивача [PERSON] на розірвання шлюбу, є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу між ними є неможливим, воно суперечить інтересам одного з подружжя. Відповідно до ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно положень ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідача [PERSON], як особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, у своїй заяві не порушувала питання щодо зміни прізвища на дівоче після розірвання шлюбу .Виходячи з наведеного, суд вважає за необхідне після розірвання шлюбу [PERSON] залишити прізвище «[PERSON]». Вирішуючи питання щодо визначення місця проживання неповлоітньої дитини - сина [PERSON] [INFO] , суд виходить з наступного: Відповідно до ч.3 ст.160 СК України , якщо батьки проживають окремо , місце проживання дитини , яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України , якщо мати та батько, які проживають окремо , не дійшли згоди щодо того , з ким із них буде проживати малолітня дитина , спір між ними може вирішуватися судом. Спір щодо неповнолітньої дитини судом вирішується у разі , коли дитина тримається біля себе одним з батьків за допомогою фізичного чи психічного насильства. З матеріалів справи судом встановлено , що подружжя [PERSON] та [PERSON], проживають окремо. Позивач [PERSON] проживає у своєму власному будинку по [ADDRESS] відповідач [PERSON], проживає у своєї матері по [ADDRESS]. Разом з відповідачем [PERSON], проживає її дочка [PERSON] [INFO]. Старший син [PERSON] [INFO] проживає періодично то з матір'ю то з батьком, хоча має бажання постійно проживати разом з батьком , однак відповідач чинить цьому перешкоди постійно здійснюючи психологічний тиск на дитину. Сторони зазначені обставини у справі не оспорювали, фактично їх визнали, тому у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України такі обставини не підлягають доказуванню. Дана поведінка відповідача [PERSON], грубо порушує права неповнолітньої дитини на самостійний вибір місця проживання з батьком . Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав установлених Конституцією України , Конвенцією про права дитини , іншими міжнародними договорами України , згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Тому суд вважає , що дане право дитини підлягає судовому захисту. Вирішуючи питання про залишення неповнолітнього [PERSON] на утриманні та вихованні батька [PERSON], судом враховано , що позивач має власне житло де постійно проживає , має постійне місце роботи , матеріально забезпечений , фізично та психічно здоровий , за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, а також береться до уваги бажання дити проживати з батьком. Також врахована позиція матері відповідача [PERSON], яка повністю визнала позовні вимоги і не запечувала проти їх задоволення. Визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволені, суд в порядку ст.88 ЦПК України має підстави для стягнення з відповідача на користь позивача понесених останньою судових витрат, а саме суму сплаченого судового збору 243 грн. 60коп.

Outcome: approved