Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-19 00:00:00

20 квітня 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 09 червня 2006 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований Жовтневим відділом РАЦС Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 340. Від спільного шлюбу є неповнолітня дитина [PERSON], [INFO]. З січня 2015 року припинені шлюбні стосунки, спільне господарство не ведеться. Подальше збереження шлюбу неможливо, оскільки між сторонами повністю втрачено почуття поваги та любові. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві та пояснила, що на примирення з відповідачем категорично не згодна, оскільки за той час, з якого подружжя припинило спільне життя, відповідач намагався з нею примиритися, однак вона вважає це неможливим, більш того зазначила, що кроки примирення відповідач супроводжував погрозами та приниженнями її особистості. Також, позивач пояснила, що шлюбні стосунки припинено у зв'язку з тим, що відповідач не надавав сім'ї матеріальної підтримки, не цінив працю позивача, вважав, що праця жінки легше ніж чоловіча. Крім того, за час спільного життя під час сімейних скандалів відповідач застосовував фізичне насилля по відношенню до неї, у присутності їх восьмирічної дочки. Під час останньої сварки відповідач штовхнув її і вона впала і дуже забилася. До органів внутрішніх справ позивач не зверталася, однак вважає, що це було останньою краплею і на час розгляду справи наполягала на розірванні шлюбу, оскільки ніякого примирення та збереження сім'ї з відповідачем не бажає. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти розірвання шлюбу, суду пояснив, що з позивачем вони знайомі 15 років, у шлюбі перебувають вже майже дев'ять років, від шлюбу є спільна дитина. За час спільного мешкання від намагався утримувати сім'ю як міг, важко працював, навіть іноді приходив додому ввечері переночувати і зранку знову йшов працювати, визнає, що мало приділяв дружині уваги, і, на його думку, це породило у позивача безпідставні підозри у подружній зраді, але він її кохає і поважає. Вважає, що причинами, які призвели до розриву стосунків між сторонами, є вина і самої позивача, яка емоційно не врівноважена. Визнає той факт, що застосовував іноді фізичне насилля до дружини, однак пояснює це тим, що вона дозволяла собі кричати на нього при дитині, а, на його думку, це недопустимо. Відповідач намагався примиритися з позивачем, однак вважає, що це не вдалося у зв'язку з емоційним станом останньої. Він усвідомив свої помилки, вважає, що якщо між ними буде досягнуто порозуміння, шлюб можна зберегти. Просив шлюб не розривати, надати строк для примирення. Суд, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 09 червня 2006 року, який зареєстрований Жовтневим відділом РАЦС Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 340 (а.с. 5). Від шлюбу мають спільну дитину - дочку [PERSON], [INFO] (а.с. 6). Відповідно до ст. 111 Сімейного кодексу України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" (далі - Постанова Пленуму), вжиття заходів щодо примирення подружжя є можливістю суду, а не його обов'язком. Позивач займає категоричну позицію щодо розірвання шлюбу, заперечує будь-яку можливість для примирення з відповідачем. Більш того, сприймає його дії з приводу примирення як психологічний тиск на неї, загрозу та приниження її особистості. Згідно ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до положення ч. 2 ст. 36, ст. 51 Сімейного кодексу України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. Згідно п. 10 Постанови Пленуму проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Положенням ч.1 ст.3 Конвенції "Про права дитини" від 20.11.1989 р. (ратифікована Україною 27.02.91 р., дата набуття чинності для України 27.09.91р.) передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Положенням ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, зокрема встановлено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Судом встановлено, що сторони з січня 2015 року не мешкають разом, не підтримують шлюбно-сімейних стосунків, не ведуть спільного господарства, їх шлюб носить формальний характер. Крім того, суд бере до уваги, що неповнолітня дитина подружжя була присутня при неодноразових скандалах, які виникали між подружжям, а також при застосуванні відповідачем фізичного насилля по відношенню до позивача, і цей факт сторони підтвердили в судовому засіданні. Також, суд вважає, що категоричне небажання позивача перебувати у шлюбі з відповідачем має істотне значення для вирішення даної справи. Таким чином, зважаючи, що між сторонами не склалися нормальні сімейні відносини з різних причин, а тому вони шлюбних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, зважаючи на відсутність волевиявлення позивача щодо примирення з відповідачем, враховуючи інтереси неповнолітньої дитини, суд вважає, що подальше збереження сім'ї є неможливим, а шлюб підлягає розірванню. При цьому задовольняючи позовні вимоги, суд виходить із того, що в ході розгляду справи не встановлено обставин, які свідчать про те, що надання строку для примирення сторонам дійсно допоможе збереженню сім`ї, а розірвання шлюбу буде суперечити моральним засадам суспільства.

Outcome: approved