Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

28 жовтня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеною заявою, на обґрунтування якої посилається на те, що під час перебування у місцях позбавлення волі, його паспорт зразка СРСР, виданий у 1979 році, знаходився у його матері, в наступному, паспорт було втрачено. Отримати паспорт громадянина України не виявилося можливим через систематичне перебування його у місцях позбавлення волі. Заявник [PERSON] зазначим, що безперервно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року. У вересні 2019 року він звернувся до Новомосковського РВ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області з заявою про набуття громадянства України для отримання паспорта громадянина України, проте листом Новомосковського РВ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 20 вересня 2019 року за вих. № 1235.1-879/1235 йому відмовлено у встановленні громадянства України через відсутність довідки про місце реєстрації громадянина України та його належності до громадянства України, у зв`язку з чим рекомендовано звернутися до суду для встановлення юридичного факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або юридичного факту проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року. Заявник [PERSON] вказує на те, що він народився [INFO] в м. Новомосковську Дніпропетровської області. З 1965-1968 роки відвідував дитячий садок м. Дніпропетровська. З 1968-1978 роки навчався в середній школі № 18 м. Дніпропетровська та отримав атестат. У 1979 отримав паспорт зразка СРСР в м. Дніпропетровську. В цьому ж році був засуджений за ст. 206, ст. 188 КК України та 2,5 років відбував покарання в місцях позбавлення волі в колонії м. Кременчуга. У 1981 році звільнився з ВТК по закінченню строку відбування покарання. З 1981-1982 роки працював на заводі Карла Лібкнехта у м. Дніпропетровську (об`єднане господарство залізничного руху) різноробочим. У листопаді 1982 року був засуджений за ч. 2 ст. 140 КК України з позбавленням волі строком на 4,5 років та відбував покарання у виправній колонії суворого режиму м. Коростень Житомирської області. У квітні 1989 року звільнився. У 1989 році працював у кооперативі «Лідер» м. Дніпропетровська фотографом. У січні 1990 року був засуджений у м. Дніпропетровську до позбавлення волі строком на 12 років сурового режиму за ч. 3 ст. 142 КК України та відбував покарання у м. Перевальськ Луганської області. У 2002 році по закінченню терміну відбування був звільнений. Тимчасово не працював. В січня 2003 року був знов засуджений за ч. 2 ст. 309 КК України та відбував покарання у виправній колонії особового режиму м. Бердичів Житомирської області. В січні 2004 року звільнений по закінченню терміну відбування покарання, не працював. У 2009 році був засуджений до позбавлення волі строком на 4 роки 1 місяць за ст. ст. 307, 309 КК України та відбував покарання у м. Синельникове Дніпропетровської області. У січні 2012 року звільнений. Заявник зазначив, що з 30 липня 1981 року по 2002 рік він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , [INFO] . Від даного шлюбу вони мають дитину - [PERSON] , [INFO] . З 1979 року, тобто з моменту отримання паспорту СРСР, він проживав в [ADDRESS] . У 2002 році переїхав до м. Новомосковська, на даний час проживає на території м. Новомосковська Дніпропетровської області без реєстрації та жодного разу не залишав територію України. Встановлення факту постійного проживання на території України необхідне заявнику для подання документів до Державної міграційної служби та надання йому громадянства України, зокрема отримання паспорту громадянина України. У зв`язку з наведеним, [PERSON] просить суд встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. У своїх письмових поясненнях представник заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області просив відмовити в задоволенні заяви, оскільки заявником фактично не доведено факт проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 рік. В судовому засіданні заявник [PERSON] підтримав свої вимоги в повному обсязі, просив заяву задовольнити. Представник заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в судовому засіданні просила ухвалити рішення у відповідності до вимог законодавства України за наявними у справі письмових доказів, які підтверджують факт проживання заявника на території України станом на 24.08.1991 року та/або станом на 13.11.1991 рік. Заслухавши заявника та представника заінтересованої особи, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що заявник [PERSON] народився [INFO] в м. Новомосковську Дніпропетровської області, про що 27 серпня 1961 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Новомосковську реєстраційної служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області складено відповідний актовий запис № 613, його батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 23 березня 2014 року. Згідно листа Новомосковського районного відділу Головного управління державної міграційної служби від 20 вересня 2019 року за вих. № № 1235.1-879/1235, заявник [PERSON] звертався з питанням щодо проведення перевірки та належності його до громадянства України. Проведеною за заявою перевіркою встановлено особу заявника, але не встановлено належності до громадянства України та рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту, що має юридичне значення проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 рік або станом на 13 листопада 1991 рік. В той же час, в провадженні суду перебувала цивільна справа № 183/7780/19 за заявою [PERSON] про встановлення факту постійного проживання на території України, яка ухвалою суду від 22 вересня 2020 року залишена без розгляду. Під час розгляду зазначеної справи встановлені наступні обставини. Так, згідно довідки УІАП ГУНП в Дніпропетровській області № 4-27092019/12210, виданої відносно [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Новомосковська Дніпропетровської області, громадянина СРСР, проживаючого за адресою: [ADDRESS] надано наступну інформацію, а саме звіт ОСК-Ф1, згідно якого: -03 серпня 1978 року Транспортним прокурором Дніпропетровської області обрано запобіжний захід у виді арешту за ч. 2 ст. 206 КК України. Вироком Новомосковського районного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 1978 року засуджений за ч. 2 ст. 206 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі. 02 лютого 1981 року звільнений з Жовтоводської ВК № 26 Дніпропетровської області по закінченню строку відбування покарання; -29 листопада 1982 року Індустріальним РВ ВС м. Дніпропетровська обрано запобіжний захід у виді арешту за ч. 2 ст. 140 КК України. Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 1983 року засуджений за ч. 2 ст. 140, ч. 1 ст. 222, ст. 42 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі. 14 квітня 1989 року звільнений з Білоцерківської ВК № 35Київської області по закінченню строку відбування покарання; -12 січня 1990 року Кіровським РВ ВС м. Дніпропетровська обрано запобіжний захід у виді арешту за ч. 2 ст. 140, ч. 2 ст. 142, ч. 3 ст. 142 КК України. Вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 1991 року засуджений за ч. 2 ст. 140, ч. 2 ст. 142, ч. 3 ст. 142 КК України до 12 років позбавлення волі. 12 січня 2002 року звільнений з Суходільської ВК № 36 Луганської області по закінченню строку відбування покарання. Крім того, згідно відповіді Коростенської ВК № 71 Житомирської області від 27 вересня 2019 року за вих. № 4683, до арешту [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Новомосковська Дніпропетровської області проживав за адресою: [ADDRESS] та відбував покарання у Коростенській ВК № 71 в період з 02.10.1983 року по 19.10.1985 року на підставі вироку Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 1983 року. При цьому, суд вважає, що відсутні жодні правові підстави здійснювати переоцінку обставин, встановлених зазначеними вище вироками судів у кримінальних справах, та (або) ставити під сумнів обставини щодо встановлення особи заявника під час їх розгляду. З урахуванням наведеного, суд дійшов переконання, що заявник [PERSON] станом на 24 серпня 1991 року постійно проживав на території України. Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. Відповідно до положень ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. У відповідності до статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Частиною 3 статті 294 ЦПК України передбачено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Частиною першою ст. 315 ЦПК України визначено перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які розглядаються судом. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. В узагальненні судової практики Верховного суду України "Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення" роз`яснено, що у порядку ч. 2 ст.256 ЦПК (ст. 315 ЦПК згідно зі змінами від 03.10.2017 року) суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 256 ЦПК та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року (проголошення незалежності України) або станом на 13 листопада 1991 року (набрання чинності Законом № 2235-ІІІ). Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року, який має юридичне значення. Встановлення факту постійного проживання на території України потрібно заявнику для оформлення належності до громадянства України та отримання паспорту громадянина України. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Стаття 1 Закону України «Про громадянство» визначає поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено. Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» - громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року чи 13.11.1991 року. Підстави набуття громадянства України визначені статтею 6 Закону України «Про громадянство України», згідно з якою громадянство України набувається: 1) за народженням; 2) за територіальним походженням; 3) внаслідок прийняття до громадянства; 4) внаслідок поновлення у громадянстві; 5) внаслідок усиновлення; 6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя; 7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; 10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України. Згідно пункту 44 вищевказаного Порядку, у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Відповідно до п.7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 року № 215 (в редакції Указу Президента України від 27.06.2006р. № 588/2006) встановлення належності до громадянства України стосується, зокрема, громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року. Пунктами 8 та 9 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, в тому числі, пунктами 1 і 2 частини 1 статті 3 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 року передбачено, що при відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та при відсутності документів про те, що станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР, необхідно подати судове рішення про встановлення факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року. Водночас, суд не вбачає необхідності дослідження інших доказів, оскільки, надаючи оцінку усім обставинам справи в сукупності, прийшов до висновку про достатність наведених вище доказів для доведення тих обставин, на які посилається заявник в обґрунтування своїх вимог. З огляду на викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається заявник, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду справи, в зв`язку з чим вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню. За приписами ч.7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення у справі в порядку окремого провадження судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved