Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-03 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] (далі - відповідачі), в якій просить: договір купівлі-продажу кімнати, розташованої в [ADDRESS], між ним, [PERSON] та [PERSON], [PERSON] визнати дійсним; визнати за ним, [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER] право власності на житлове приміщення, розташоване за адресою [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 08.01.2019 року між ним та відповідачем [PERSON] була досягнута домовленість про купівлю-продаж кімнати в [ADDRESS]. При укладенні угоди було погоджено всі належні умови купівлі-продажу жилого приміщення, зокрема щодо ціни, передачі житла у власність, оформлення договору в нотаріальній конторі, тощо. На підтвердження укладеної угоди 08.01.2019 року ним було сплачено [PERSON] гроші, про що свідчить розписка, написана відповідачем. Була домовленість про те, що нотаріально оформимо угоду на протязі 7 днів, після цього переїхав до кімнати де і проживає на даний час. Декілька разів звертався до відповідача з вимогою нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, але відповідач віддав документи на кімнату та ключі, не заперечує, що договір купівлі-продажу нерухомого майна укладено, але від нотаріального посвідчення договору відмовився. При ознайомлені з документами виявив, що половина кімнати належить неповнолітньому сину - [PERSON]. З урахуванням вказаного, на підставі ст. 220 ЦК України просить визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна. В судовому засіданні позивач вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник позивача також позов підтримав, просив задовольнити вимоги оскільки відповідачі не заперечують проти позову. 20.02.2019 року до суду надійшли заяви від [PERSON] особисто та як представника неповнолітнього [PERSON] про визнання позову та розгляд справи без їх участі. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши наявні в матеріалах цивільної справи письмові докази, встановлено наступне. Згідно технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] зазначено, що власниками є [PERSON], [INFO], розмір частки - Ѕ, [PERSON] [INFO], розмір частки - Ѕ. Право приватної спільної часткової власності на вказане житлове приміщення по 1/2 за [PERSON] та [PERSON] підтверджено свідоцтвом про право власності на нерухоме майно та витягом про державну реєстрацію прав від 15.08.2012 року. Відповідно до розписки від 08.01.2019 року [PERSON] отримала кошти за продаж кімнати за адресою [ADDRESS] в розмірі 30 000 грн. від [PERSON]. Вирішуючи питання про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним та наявності підстав для визнання за позивачем права власності на нерухоме майно, суд виходить з наступного. Частинами 1, 2 статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власникові (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Частиною 1 ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Згідно ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Частина 3 ст. 640 ЦК України визначає, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Як встановлено в судовому засіданні, позивач та відповідач усно домовилися про продаж спірної кімнати. Письмовий договір купівлі-продажу сторонами не укладався. Розписка від 08.01.2019 року не може вважатись договором купівлі-продажу нерухомого майна, а є лише свідченням отримання грошових коштів в розмірі 30 000 грн. та як наслідок підтвердження намірів щодо продажу майна. Суд не може ототожнювати вказану розписку з правочином купівлі-продажу нерухомого майна. Окрім того, сторонами розписки є позивач та особа, якій належить Ѕ частина нерухомого майна, правових підстав на реалізацію всього нерухомого майна не зазначено, в т.ч. іншої Ѕ частки не вказано. Відповідно до ч. 2 ст. 218 ЦК України, якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. У відповідності до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним (ч. 2, ст. 220 ЦК України). У постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 754/2339/16-ц зроблено висновок, що «однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин». Існування таких обставин позивачем не доведено, відомості про втрату можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин не доведено. Небажання продавця та ухилення від нотаріального посвідчення договору не є безумовною підставою для застосування положень ч. 2 ст. 220 ЦП України. Таким чином позивач не довів в чому саме полягає безповоротне ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та з чого вбачається втрата можливості його посвідчити, що є обов'язковими умовами для визнання правочину дійсним згідно зі статтею 220 ЦК України. У п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз'яснено судам, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). Стаття 210 ЦК України передбачає державну реєстрацію правочинів у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам роз'яснено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно врахувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. 210 та ст. 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є вчиненими і не створюють прав і обов'язків для сторін. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України. У відповідності до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ст.ст. 4, 27 вказаного Закону визначено, що державній реєстрації прав підлягають: право власності; державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об'єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Таким чином, на об'єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, право власності у набувача за договором відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України виникає в момент державної реєстрації, порядок здійснення якої визначений ст. 182 ЦК України, а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін. Окрім того, як підтверджено матеріалами справи, право приватної спільної часткової власності на вказане житлове приміщення зареєстроване по 1/2 за [PERSON] та [PERSON]. Доказів того, що договір купівлі-продажу укладався з [PERSON] як зі співвласником Ѕ частини майна та яка діяла від себе та в інтересах іншого співвласника ([PERSON].) не надано, що є свідченням порушення вимог ст. 362 ЦК України. Правочин щодо нерухомого майна при придбанні частки певного власника укладається в письмовій формі з власником такої части (чи його представником, який дії з відповідними повноваженнями), та підлягає нотаріальному посвідченню. Розпорядження всім об'єктом нерухомого майна, особою яка є власником його частки не відповідає засадам цивільного права. Згідно ст. 206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В даному випадкуподання відповідачами заяви про визнання позовним вимог не відповідає завданням цивільного судочинства, визначених у ст. 2 ЦПК України та основоположним принципам здійснення цивільного судочинства, («Jura novit curia»), тому не може бути прийняте судом як підстава для задоволення позову. Оскільки передача грошових коштів відповідачу не свідчить про набуття права власності на нерухоме майно за відсутності нотаріально посвідченого договору, суд виходить із відсутності правових підстав для визнання за позивачем права власності на вищевказану нерухомість. З вищевикладеного в сукупності вбачається, що вимоги позивача про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності є необґрунтованими, а відтак такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed