Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

17.09.2019 р. позивач [PERSON] , через свого представника - адвоката Фоменко П.М., звернулась до суду з вказаним позовом до відповідача [PERSON] , у якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог, представник позивача посилається на те, що [PERSON] , прожива разом із донькою [PERSON] та своєю матір`ю [PERSON] , у квартирі яка належить їм на праві приватної власності. Квартира знаходиться за адресою [ADDRESS] . За адресою [ADDRESS] , зареєстровані: власник -\- [PERSON] , мати -\- [PERSON] , чоловік -\- [PERSON] , донька - [PERSON] , але мешкають, власник - [PERSON] , мати - [PERSON] , донька - [PERSON] [PERSON] , який також зареєстрований за адресою: [ADDRESS] за вказаною адресою не мешкає з початку 2015 року. Місце проживання та місце мешкання [PERSON] невідомо. Зі скаргами та заявами [PERSON] до Київського ВП ГУНП в Харківській області з приводу порушень прав на мешкання за адресою [ADDRESS] в період часу з 2015 року і до теперішнього часу не звертався. Відповідач не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере. Факт реєстрації відповідача порушує право позивача в повній мірі розпоряджатися квартирою на власний розсуд та значно обмежує законні права, зокрема позивач зобов`язана нести тягар утримання майна, з розрахунку, що в квартирі зареєстрована особа, яка не проживає. Позивач вважає, що [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням квартирою за адресою [ADDRESS] у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, крім того не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по його утриманню житлового приміщення, а тому [PERSON] , як власник житла вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідач створює їй перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном. Згідно з правилами ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідно ч.1 ст.275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 20.09.2019 р. вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін. Позивач та її представник у судове засідання не з`явились, представник позивача - адвокат Фоменко П.М. подав до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та її представника, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував. В судове засідання, призначене на 30.10.2019 р. відповідач не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином шляхом направлення копії ухвали про відкриття провадження за місцем реєстрації, відправлення повернуто без вручення. В судове засідання, призначене на 02.12.2019 р. відповідач повторно не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином шляхом направлення судової повістки за місцем реєстрації, не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутності до суду не надходило. Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача. Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Відповідно до ухвали суду від 02.12.2019 р., враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлявся про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч.4 ст.223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Судом встановлені наступні фактичні обставини. Квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві приватної спільної часткової власності за [PERSON] та [PERSON] по Ѕ частки за кожним, що підтверджується наданим свідоцтвом про право власності на нерухоме майно (а.с.6). Згідно відповіді на адвокатський запит №48 до Київського ВП ГУНП в Харківській області від 26.03.2018 № 61/ 66 Аз за адресою [ADDRESS] , зареєстровані: власник -\- [PERSON] , [INFO] , мати -\- [PERSON] , [INFO] , чоловік -\- [PERSON] , [INFO] , донька - [PERSON] , [INFO] , але мешкають, власник - [PERSON] , [INFO] , мати - [PERSON] , [INFO] , донька - [PERSON] , [INFO] (а.с.7). Аналогічна інформація вбачається з Довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку з КП «Жилкомсервіс» (а.с.8). [PERSON] [INFO] , який також зареєстрований за адресою: [ADDRESS] за вказаною адресою не мешкає з початку 2015 року. Місце проживання та місце мешкання [PERSON] невідомо. Зі скаргами та заявами [PERSON] до Київського ВП ГУНП в Харківській області з приводу порушень прав на мешкання за адресою [ADDRESS] в період часу з 2015 року і до теперішнього часу не звертався. Відповідач не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. При цьому згідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном. Правова позиція Верховного суду України по справі № 6-92цс15, викладена в Постанові від 27.05.2015 року, вказує, що передбачений ст. 391 ЦПК України спосіб захисту усунення перешкод власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем. Правова позиція Верховного суду України по справі № 6-709цс16, викладена в Постанові від 16.11.2016 р., вказує, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно ст..150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України " Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно зі ст. 11 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері реєстрації фізичних осіб, затверджує відповідно до закону порядок реєстрації місця проживання та місця перебування осіб в Україні, зразки документів, необхідних для реєстрації і зняття з реєстрації місця проживання та місця перебування. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані сторонами належні, допустимі та достовірні докази як кожний окремо, так і у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до висновку, що [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням квартирою за адресою [ADDRESS] у зв`язку з тривалою, понад один рік, без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по його утриманню житлового приміщення, у зв`язку з чим [PERSON] , як власник житла, має перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном, на підставі чого позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved