Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-11 00:00:00

25.01.2019 р. позивач [PERSON] звернувся до Октябрського районного суду м. Полтави із вказаним позовом, відповідно до якого прохав суд стягнути з Державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державної казначейської служби України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на його користь 57 350 грн. 94 коп. матеріальної шкоди в порядку ст. 1175 ЦК України. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він є суддею у відставці, перебуває на обліку в Полтавському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Полтавської області та отримує щомісячне довічне грошове утримання. Вказував, що рішенням №1-р/2018 від 27.02.2018 Конституційним Судом України визнано положення абз. 1 пп. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання суддів таким, що не відповідає ч. 1 ст. 126 Конституції України, тобто неконституційними. Оскільки на підставі пп. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, що визнані неконституційними з 27.02.2018 р., відповідачем (Полтавським об`єднанимуправлінням Пенсійного фонду України Полтавської області) у період з 10.10.2018 року по 28.02.2018 р. з його щомісячного довічного грошового утримання здійснювалось утримання податку на доходи фізичних осіб та військовий збір, позивач вважає, що має право на відшкодування шкоди у розмірі здійснених утримань за спірний період - 57 350 грн. 94 коп., які підлягають відшкодуванню державою. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 28.01.2019 р. відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання. В межах строку, встановленого судом, 12.02.2019 р. до суду від представника третьої особи у справі - Полтавське об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області -В. Носенко надійшли письмові пояснення, відповідно до яких представник прохав відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування заперечень вказано, що оскільки вказані позивачем положення Податкового кодексу України втратили чинність з 27.02.2018 р., то з 01.03.2018 року було припинено утримання податку на доходи фізичних осіб та військового збору з пенсії, а тому з боку відповідачів та третьої особи у справі відсутні порушення законодавства та відсутність підстав повернення утриманих коштів позивача за період з 10.10.16 по 28.02.18 р. 15.02.2019 року до суду від представника відповідачів надійшло клопотання про зупинення провадження по вказаній цивільній справі на підставі п. 10 ч. 1 ст. 252 ЦПК України до перегляду Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду рішення в касаційному порядку у справі № 686/6775/18. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 06.03.2019 року у задоволенні вказаного клопотання відмовлено та продовжено проведення підготовчого провадження на тридцять днів по вказаній цивільній справі. У межах встановленого судом строку, 15.02.2019 року до суду від представника відповідачів у справі Н. Сердюк надійшов відзив на позов, відповідно до якого останній прохав відмовити в позові. В обгрутування заперечень зазначено, що оскільки ні Державна казначейська служба України, ні Управління Державної казначейської служби України у м. Полтаві Полтавської області з позивачем у будь-які правовідносини не вступали і не порушували права позивача, не є контролюючими органами та податковими агентами, тому не можуть нести відповідальність за дії інших органів. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 22.05.2019 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, 12.06.2019 р. надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, прохав суд позов задовольнити. Представник відповідачів [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав клопотання про перенесення слухання справи за неможливості забезпечення явки. Докази неможливості забезпечення своєї явки у судове засідання або поважні причини неможливості забезпечення явки іншого представника органу до суду не надано. Суд, за наявності у справі відзиву на позов, дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та розгляд справи за відсутності представника відповідача, з урахуванням відзиву на позов. Представник третьої особи -Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений судом про дату, час і місце розгляду справи, відсутність якого, з урахуванням наявних у справі письмових заперечень, не перешкоджає, на думку суду, розгляду справи по суті. Суд, дослідивши матеріали справи, перевіривши зібрані по справі докази, письмові заяви учасників справи по суті справи, надавши оцінку доказам в їх сукупності, встановив наступне. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є суддею у відставці, перебуває на обліку в Полтавському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Полтавської області та отримує щомісячне довічне грошове утримання, що призначене відповідно до Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI "Про судоустрій та статус суддів". Зазначені обставини сторонами визнаються та не заперечується, а тому, в силу положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що позивач [PERSON] звертався до Управління з координації та контролю за виплатою пенсії ГУ ПФУ в Полтавській із вимогою про надання довідки про розмір призначеного та фактично виплаченого довічного грошового утримання судді за період з 01.07.2014 року по 28.02.2018 р. За результатами розгляду вищевказаної заяви листом від 04.01.2019 р. №П-63/091-22/1 надано Довідку, згідно якої за період з 01.07.2014 року по 28.02.2018 року Полтавським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області із щомісячного довічного грошового утримання [PERSON] було утримано податок у сумі 52866,53 грн. та військовий збір 4 484,41 грн., що разом становить суму коштів у розмірі 57 350 грн. 94 коп. Таким чином, судом встановлено та підтверджено документально, і сторонами у справі не заперечувалось, що зщомісячного довічного грошового утримання [PERSON] у частині, що перевищувала десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), оподатковувалась на загальних підставах відповідно до пп. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 розділу ІV Податкового кодексу України. Також, судом встановлено, що 27.02.2018 року Конституційним судом України прийнято рішення №1-р/2018 у справі №1-6/2018 за конституційними поданнями 48 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців тринадцятого, чотирнадцятого пункту 32 розділу І Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» та Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України. Цим Рішенням визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Відповідно до ст. 91 Закону України "Про Конституційний Суд України" закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Відповідно до рішення положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Таким чином, положення абз. 1 пп. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України втратили чинність з 27 лютого 2018 року. Спеціальна підстава відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади в результаті прийняття нею нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований визначена статтею 1175 Цивільного кодексу України. Відповідно до вказаної статті у випадку прийняття нормативно-правового акта органом державної влади, що був визнаний незаконним, фізичні або юридичні особи мають право на відшкодування шкоди, завданої прийняттям такого акту, при цьому відповідальність органу державної влади настає незалежно від вини посадових і службових осіб. Шкода, завдана в результаті прийняття органом державної влади нормативно-правового акта відшкодовується державою. Таким чином, посилання сторони відповідача про відсутність вини посадових і службових осіб не мають правового підґрунтя. Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (пункт восьмий частина друга статті 16 ЦК України). Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Із припису частини третьої статті 152 Конституції України вбачається, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Внаслідок дії норми Податкового кодексу України (абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Кодексу щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання суддів ), які визнані неконституційними порушено право на мирне володіння своїм майном. Європейська Комісія з прав людини при розгляді справи по заяві №5849/72 Мюллер проти Австрії (1975г.) вирішила, що «обов`язкові внески в пенсійний фонд можуть створити право власності, яке може бути порушено тим, як розподіляються кошти фонду». Отже, визнавши неконституційними положення Податкового кодексу України, Конституційний Суд України припинив незаконне обмеження права на отримання щомісячного довічного грошового утримання, призначеного у відповідності до вимог статті 130 Конституції України та Закону України «Про судоустрій та статус суддів». За викладених обставин утримані з щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці [PERSON] кошти є збитками в сенсі положення пункту два частини другої статті 22 Цивільного кодексу України, а саме, що збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Такий висновок підтвердив і Верховний Суд України в Постанові №6-237цс16 від 18 травня 2016 року, зазначивши, що «збитки позивача полягають не в його реальних втратах, яких він зазнав або зазнає, а в тих доходах, які позивач недоотримав або недоотримає внаслідок порушення його цивільного права». Європейською соціальною хартією переглянутою в Страсбурзі 3 травня 1996 (Хартія ратифікована Верховною Радою України із заявами Законом №137-V від 14.09.2006, ВВР, 2006, №43, ст. 418) року передбачено, що держави-сторони зобов`язані вживати заходів для підтримання системи соціального забезпечення на задовільному рівні; докладати зусиль для поступового піднесення системи соціального забезпечення на більш високий рівень (стаття 12). Право на мирне володіння своїм майном, передбачене статтею першою 1 Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, згідно якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Конституції). Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується ( частина третя статті 8 Конституції). Відповідно до вимог частини першої статті 10 Цивільного процесуального кодексу України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частини друга і четверта статті 10). Результат системного аналізу вказаних норм матеріального права дозволяє дійти висновку, що шкода завдана утриманням податку з щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці [PERSON] відшкодовується державою незалежно від вини Полтавського об`єднаного управління Пенсійного Фонду України Полтавської області. Статтею 25 Бюджетного кодексу України передбачено, що казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Згідно з абзацом другим пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Державне казначейство України. Відповідно до покладених завдань Державне Казначейство України здійснює списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (підпункт п`ятий пункту четвертого цього Положення). Частиною другою статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено «Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845. Згідно з пунктом 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів. Такі висновки узгоджуються з висновком Верховного Суду України у справі №6-440цс16 від 25 травня 2016 року; у справі №6-3014цс16 від 12 квітня 2016 року; у справі №6-501цс17 від 22 червня 2017 року. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на законі і є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved