Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-15 00:00:00

25 вересня 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу в розмірі 25000 грн, інфляційних втрат на суму боргу 8847 грн 50 коп. та трьох процентів річних у розмірі 2186 грн 30 коп., а всього стягнути 36033 грн 80 коп. Відповідач [PERSON] прийняла кошти та власноруч написала боргову розписку, в якій зобов`язалася повернути позивачу кошти в розмірі 25000 грн 00 коп. до 01 жовтня 2016 року. Позивач вказує, що вона неодноразово зверталася до відповідача про добровільну сплату боргу, згідно розписки та умов позики про повернення коштів, але до даного часу відповідач ухиляється від повернення суми боргу, чим порушує взяті на себе зобов`язання. Відповідач борг до зазначеного терміну не повернула. Протягом 2016-2018 року позивач зверталася до відповідача з проханням повернути борг, але борг відповідач так і не повернула, на телефонні дзвінки не відповідає. Також, позивач просить за прострочення зобов`язання, яке виникло з 01.10.2016, стягнути інфляційні втрати в сумі 8847 грн 50 коп. та три проценти річних в розмірі 2186 грн 30 коп. 09 жовтня 2019 року ухвалою суду прийнято справу до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення осіб, у якій роз`яснено відповідачу, право подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали. Ухвалу про відкриття провадження від 09 жовтня 2019 року разом із позовною заявою та додатками до неї було надіслано відповідачу рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення на адресу зареєстрованого місця проживання, але повернуто до суду з відміткою "Укрпошти" - "за закінченням терміну зберігання". (а.с.15,16) Отже, відповідно до вимог Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернуто поштою у зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Станом на 16 квітня 2020 року відзив на позов та заперечення від відповідача [PERSON] до суду не надійшли. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі, також не надходили. Відповідно до ч. 13 ст. 7 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Із розписки від 21 грудня 2014 року, вбачається, що [PERSON] взяла в борг у [PERSON] , кошти в сумі 25000 грн 00 коп., які зобов`язалася повернути до 01 жовтня 2016 року. (а.с.7) Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відносно цих вимог закону, судом встановлено, що 21 грудня 2014 року, між позивачем [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, згідно умов якого позивач надала у користування відповідачу позику в сумі 25000 гривень 00 копійок в обмін на зобов`язання відповідача повернути вказані кошти у визначений строк - до 01 жовтня 2016 року. Проте дане зобов`язання відповідачем виконано не було. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому, ч. 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Крім того, також слід зазначити, що за змістом ч. 2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником. Аналогічний правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (№6-63цс13) та в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року (№6-50цс16). Зокрема, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу №6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, враховуючи вищевикладене, предметом доказування в спірних правовідносинах сторін є як факт існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики, де належним доказом на підтвердження факту передачі коштів є боргова розписка, так і факт повернення чи неповернення позичальником грошових коштів. Звертаючись до суду із вказаним позовом про стягнення боргу за договором позики, позивач [PERSON] посилалась, як на доказ підтвердження отримання відповідачем спірної суми позики - на розписку від 21 грудня 2014, копія якої знаходиться в матеріалах справи (оригінал знаходиться у позивача), тому оцінюючи дану боргову розписку, суд визнає її як належний та допустимий доказ на підтвердження існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики. За таких обставин, досліджуючи боргову розписку, яка міститься в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що дана розписка є підтвердженням існування між сторонами договірних зобов`язань й відповідно свідчить про існування між сторонами саме укладеного договору позики та є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача за прострочення зобов`язання, інфляційні втрати та три проценти річних з 01 жовтня 2016 року (дата повернення боргу за договором позики). Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. Три проценти річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Дана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року справа № 373/2054/16-ц. За період прострочення боргу з 01 жовтня 2016 року по 01 вересня 2019 року (дата, яку позивач зазначила у позові) кількість прострочених днів складає - 1066 днів, тобто: - три процента річних х 25000 (сума боргу) х1066 (кількість прострочених днів)) / 365 буде дорівнювати 2189 гривень 89 копійок. Отже, три процента річних, які підлягають стягненню з відповідача [PERSON] становить 2189 грн 89 коп. В частині позовних вимог про стягнення нарахованого позивачем встановленого індексу інфляції за період з 01 жовтня 2016 року по 01 вересня 2019 року за договором позики від 21 грудня 2014 року, суд приходить до наступного. Інфляційні втрати є способом захисту майнових прав і інтересів кредитора, що полягає у відшкодуванні йому матеріальних втрат від знецінення коштів у результаті інфляційних процесів, і гарантують отримання компенсації від боржника за використання утримуваних ним грошових коштів за весь час прострочення в їх сплаті. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Також, вважаю за необхідне зазначити, що нормою ст.625 ЦК України передбачена відповідальність у вигляді інфляційних втрат встановлена за невиконання зобов`язань, тобто розмір індексу інфляції повинен розраховуватись від суми, яку позивач не отримав суми боргу, оскільки позикодавець несе втрати від неповернутої суми заборгованості. Інфляційні втрати розраховуються за формулою: [Індекс інфляції] - добуток щомісячних індексів за відповідний період Збитки від інфляції = [Сума боргу] х [Індекс інфляції] / 100 процентів - [Сума боргу] Індекс інфляції: - у 2016 році становив 105,6%: жовтень 102,8%; листопад 101,8%; грудень 100,9%; - у 2017 році становив 113,7 %; - у 2018 році становив 109,8%; - у 2019 році за 9 місяців становив 102,7%: січень 101,0%; лютий 100,5 %;, березень 100,9%; квітень 101,0%; травень 100,7%; червень 99,5%; липень 99,4%; серпень 99,7%. Сукупний індекс інфляції з жовтня 2016 по серпень 2019 становить 135,3%. Інфляційні втрати за договором позики від 21 грудня 2014 року за період з 01 жовтня 2016 по 01 вересня 2019 року, які підлягають стягненню з відповідача [PERSON] становлять 8834,44 грн. з розрахунку: ( 25000 грн х 135,3%) - 25000 грн = 8834 грн 44 коп. Зважаючи на вказане з відповідача [PERSON] підлягає до стягнення: борг за розпискою 25000 гривень, три процента річних в сумі 2189 гривень 89 копійок та інфляційні втрати в сумі 8834 гривень 44 копійки, а загалом до стягнення підлягає сума 36024 гривні 33 копійки. Враховуючи вищезазначене, а також те, що відповідач [PERSON] відзив, заперечення проти позову до зазначеного часу не надала, борг не повернула, суд приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню частково. Згідно із ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним та документально підтверджені судові витрати. [PERSON] сплачено судовий збір в сумі 768 грн 40 коп. (квитанція №22896058 від 25 вересня 2019 року). Враховуючи вищезазначене з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений позивачем судовий збір в сумі 768 грн 40 коп.

Outcome: partial