Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON], за участю третьої особи: виконавчого комітету (органу опіки та піклування) Лиманської міської ради Донецької області про позбавлення батьківських прав і збільшення розміру аліментів, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі. Перебуваючи у шлюбі з [PERSON], вона [INFO] року народила сина [PERSON]. Рішенням Микитівського районного суду м. Горлівка Донецької області від 10 квітня 2013 року шлюб було розірвано. Оскільки відповідач став ухилятися від матеріального забезпечення дитини вона була змушена звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів. Рішенням суду з відповідача були стягнуті аліменти на її користь на утримання дитини до досягненням ним повноліття. Станом на 23.01.2014 року заборгованість по аліментам становить 6978,90 грн. Вказує на те, що відповідач злісно ухиляється від участі в утриманні та вихованні дитини. Добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини він не надає, участі у вихованні дитини не приймає, з дитиною не спілкується. Зазначає, що дитина проживає разом із нею та знаходиться на її матеріальному забезпеченні і вихованні. Відповідач фактично самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, не цікавиться успіхами дитини, не турбується про її стан здоров'я , фізичний і духовний розвиток. Також позивач вказує на те, що рішенням Микитівського районного суду м. Горлівка Донецької області від 07.12.2011 року на користь отримувача аліментів [PERSON] на утримання дитини [PERSON], [INFO] стягнуто аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, вважає що підставою для зміни розміру аліментів є зміни у законодавстві щодо мінімального розміру аліментів на дитину, а визначений розмір аліментів на теперішній час є значно меншим, ніж необхідно для утримання дитини. Посилаючись на указані обставини, позивач просить позовні вимоги задовольнити. Позивач [PERSON] подала заяву про розгляд справи без її участі, підтримала свої позовні вимоги. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився. Від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Представник третьої особи - виконавчого комітету (органу опіки та піклування) Лиманської міської ради Донецької областіу судове засідання не з'явилася. До суду було надано заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. При винесенні рішення просила врахувати висновок про доцільність позбавлення батьківських прав Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи на наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Руїз Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994, заява № 18390/91 вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи. Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 165 Сімейного Кодексу України «Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина…» та п. 18 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідач [PERSON] є батьком дитини - [PERSON], [INFO] року народження, що підтверджено Свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 05 листопада 2004 року Горлівським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецького обласного управління юстиції, актовий запис № 1757 (а.с. 10). Відповідно до рішення Микитівського районного суду м. Горлівки Донецької області від 10 квітня 2013 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.13). Як вбачається із копії паспорту громадянина України [PERSON], Серії [NUMBER], виданого Микитівськм РВ Горлівського МУ ГУМВС України в Донецькій області, 03 березня 2010 року, позивач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.7 зворот). Згідно із довідками № 15085, № 15085 від 09 червня 2017 року [PERSON] та її сина [PERSON] взято на облік як внутрішньо переміщених осіб, фактичним місцем їх проживання є: [ADDRESS] З довідки № 03 від 16.01.2018 р., виданої Новоселівською НВК «загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - дошкільний навчальний заклад» Лиманської міської ради слідує, що [PERSON], [INFO] навчається у вказаному закладі з 03.12.2012 року і по теперішній час, батько дитини - [PERSON] у вихованні сина участі не приймає.(а.с. 19) Відповідно до довідки КЗ «Лиманський центр первинної медико - санітарної допомоги ім. М.І.Лядукіна», [PERSON], [INFO], за час спостереження 03.12.2012 року за медичною допомогою., проведенням профілактичних оглядів та щеплень приходив до лікарні разом із матір'ю [PERSON] або бабусею [PERSON] (а.с. 19) Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року „ Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" „Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років і тільки з підстав, передбачених ст. 164 Сімейного Кодексу України." [PERSON], [INFO] є неповнолітнім, оскільки не досяг 18 річного віку . Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці». Аналогічні положення викладені і в ст. 150 Сімейного Кодексу України. Статтею 150 Сімейного Кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров"я дитини, забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, що принижують людську гідність дитини. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про охорону дитинства», кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканість та захист гідності. Дисципліна і порядок сім"ї мають забезпечуватися на принципах, що ґрунтуються на взаємоповазі, справедливості і виключають приниження честі та гідності дитини. Держава здійснює захист дитини від: усіх форм фізичного і психічного насильства, образи, недбалого і жорстокого поводження з нею, у тому числі з боку батьків або осіб, які їх замінюють. Згідно з ст. 164 Сімейного Кодексу України „ Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: - ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; Верховний Суд України в ч. 2 п. 16 Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року розтлумачив, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХП від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до статті 9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави- учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм насильства, образи чи зловживань, відсутності належного піклування чи недбалого І брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. В п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, а крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно ст. 180 сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У суду не має підстав ставити під сумнів докази надані позивачем, а саме довідку Новоселівської НВК «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - дошкільний навчальний заклад» Лиманської міської ради та довідку КЗ «Лиманський центр первинної медико - санітарної допомоги ім. М.І.Лядукіна», оскільки вони була складені особами, які не зацікавлені в результатах розгляду справи і факти, викладені в довідках, належним чином не спростовані. Відповідно до положень Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року за № 789-Х11, дитина, з огляду на її фізичну і розумову незрілість вимагає спеціального захисту, турботи, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Як встановлено у судовому засіданні, відповідач по справі [PERSON] проживає окремо від своєї дитини, матеріальну допомогу не надає. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, рішенням Микитівського районного суду м. Горлівка Донецької області від 07.12.2011 року, на користь отримувача аліментів [PERSON] на утримання дитини [PERSON], [INFO] з [PERSON] стягнуто аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Позивачці було надано виконавчий лист, який в подальшому було надано до відділу ДВС Калінінського районного управління юстиції для виконання. Постановою державного виконавця від 21.03.2012 року вказаний виконавчий лист було направлено за місцем роботи [PERSON], 23.01.2014 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку із звільненням відповідача з основного місця роботи. Заборгованість по аліментам станом на 23.01.2014 року складала 3978,90 грн., перевіркою в автоматичній системі виконавчих проваджень встановлено, що виконавче провадження щодо стягнення аліментів з [PERSON] не зареєстровано, матеріали виконавчого провадження залишені на території проведення АТО.(а.с. 11,14,17) Відповідач [PERSON] не виявляє щодо [PERSON], [INFO] батьківського піклування, фактично самоусунувшись від виконання своїх батьківських обов'язків. Статтею ст. 150 Сімейного кодексу України від 10 січня 2002 року визначені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: - батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; - батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; - батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Жодної участі у вихованні дитини відповідач не бере. Всі питання щодо виховання вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідача, що підтверджено в судовому засіданні об'єктивними доказами. Тобто, суд приходить до висновку, що [PERSON] не бере жодної участі у вихованні дитини, жодним чином не цікавиться його життям, не бере ніякої участі в його розвитку та вихованні, не спілкується з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення та взагалі не цікавиться життям дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Проте, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Жодного батьківського обов'язку щодо виховання дітей, спілкування з ними та утримання відповідач не виконує. Так, ст. 164 Сімейного Кодексу України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: - ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до п.п. 7,15,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини,тощо, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками». Відповідно до висновку виконавчого комітету Лиманської міської ради від 02.03.2018 № 07 орган опіки та піклування Лиманської міської ради вважає можливим позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO] відносно його малолітнього сина [PERSON],[INFO]. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. З матеріалів справи не встановлено, що позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав сприятиме інтересам дитини - [PERSON] Згідно з частиною шостою ст. 19 Сімейного кодексу України, суд може не погодитися з Висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Із наданого суду Висновку вбачається, що Орган опіки та піклування вважав доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] на підставі вивчення наданих документів, а також ставлення батька [PERSON] до виконання батьківських обов'язків з виховання і утримання дитини [PERSON], [INFO]. З урахуванням цих обставин та встановлених фактів, суд погоджується з Висновком органу опіки та піклування від 02.03.2018 року №7. Положенням ч. 1 ст. з Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України передбачено, що при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо,рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, при цьому, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своїми батьками. Суд вважає, що матеріали справи містять достовірні відомості, які свідчать про навмисне та злісне невиконання відповідачем своїх обов'язків по вихованню своєї дитини, оскільки протягом тривалого часу відповідач не проявляє відносно нього належної турботи та уваги, не приймає участі у його вихованні та утриманні, не піклується про стан його здоров'я та розвитку, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, хоча зобов'язаний це робити та має таку можливість. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року Держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. З огляду на ці обставини та на підставі відомостей, які характеризують особу відповідача, його ставлення до дитини, суд вважає доцільним позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно дитини - [PERSON], [INFO]. Щодо вимоги позивача стосовно збільшення розміру аліментів, суд виходить з наступного. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року №2037-VІІІ частину другу статті 182 Сімейного Кодексу України змінено та встановлено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зі змісту позовної заяви [PERSON] вбачається, що позивач фактично ставить питання не про зміну розміру аліментів, що стягуються з відповідача на утримання їх дитини, а на стадії виконання рішення суду просить про приведення їх розміру у відповідність до вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року №2037-VІІІ. Порядок стягнення аліментів визначено у ст. 74 Закону «Про виконавче провадження», а також у статтях 194 - 197, 274 СК України. Виходячи зі змісту п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. За таких підстав в суду немає підстав для задоволення вказаної вимоги. На підставі викладеного,

Outcome: partial