Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до суду, просила визнати заповіт подружжя [PERSON] та [PERSON] від 18 січня 2005 року, складений та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Звєрькової Н.В. за реєстровим №380, в частині розпорядження земельною ділянкою [NUMBER], площею 0,616 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER] - недійсним, що є предметом позову. Позивач та представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та наявних у справі доказів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, відповідач подала до суду заяву про визнання прозову, просила позов задовольнити на підставі наявних у справі доказів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, відповідач подала до суду заяву про визнання позову, просила позов задовольнити на підставі наявних у справі доказів. Відповідач - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Звєрькова Н.В., в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, процесуальним правом подати письмові пояснення (заперечення) не скористалась. Третя особа - Перша Київська державна нотаріальна контора, в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, до суду надійшло клопотання про розгляд справи у відсутність представника третьої особи та ухвалити рішення згідно діючого законодавства України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що з 20 січня 1957 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. (а.с.33) Відповідно до ст.1243 Цивільного кодексу України подружжя має скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності. У разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив. У разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. За життя дружини та чоловіка кожен з них має право відмовитися від спільного заповіту. Така відмова підлягає нотаріальному посвідченню. 18 січня 2005 року [PERSON] та [PERSON] склали заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Звєрьковою Н.В., зареєстрований в реєстрі за №380, за змістом заповіту подружжя на випадок їх смерті зробило розпорядження: належне їм на праві спільної сумісної власності майно, яке складається з: квартири за адресою: [ADDRESS]; земельної ділянки за адресою: [ADDRESS]; гаражного боксу за адресою: м. Київ, вул. Саратовська, на території ГБК «Нивки-3»; автомобіля марки ВАЗ-2108, 1991 року випуску, заповідали в рівних частках кожній [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. (а.с.34) [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, видане Відділом реєстрації смерті у м. Києві Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві 18 грудня 2015 року (актовий запис №18891). (а.с.9) Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 Цивільного кодексу України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщину входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві та момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом. За нормою частини першої статті 1258 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Зазначені дії, що свідчать про намір спадкоємця прийняти спадщину, повинні бути вчиненні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. (ст.1270 Цивільного кодексу України) Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. 18 лютого 2016 року державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Дубенко А.О. заведена спадкова справа №196/2016 щодо майна померлого [INFO] [PERSON]. 16 серпня 2016 року державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Дубенко А.О. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку площею 0,0616 гектарів, кадастровий номер [NUMBER], розташованої за адресою: [ADDRESS], цільове призначення земельної ділянки: для ведення садівництва, після померлого [INFO] [PERSON], у зв'язку з тим, що [PERSON] та [PERSON] був зроблений заповіт подружжя та посвідчений нотаріально на майно, яке є особистою власністю [PERSON]. (а.с.17) Відповідно до ч.2 ст. 202 Цивільного кодексу України, право чини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Згідно положень ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь- якому елементі правочину. Відповідно до ст. 1233 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю (ч.1 ст. 1234 ЦК України). Заповіт, як вид одностороннього правочину (дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину, серед яких, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ст. 202, ч.2 ст. 203 ЦК України). За змістом ст.1243 ЦК України закон надає дружині або чоловікові право відмовитися від спільного заповіту за їх життя. Таку відмову вони можуть здійснити шляхом подання заяви про скасування заповіту до нотаріальних органів. Отже, укладення інших правочинів, у тому числі заповіту, щодо спільного майна подружжя, яке є предметом заповіту подружжя, можливе лише за умови скасування заповіту подружжя у порядку, передбаченому ч.3 ст.1243 ЦК України. Заповіт подружжя виокремлюється законодавцем і спадкування за заповітом подружжя регулюється спеціальною нормою права - ст.1243 ЦК України, яка передбачає особливий порядок відмови дружини та чоловіка від спільного заповіту. Заповіт подружжя є особливою формою заповіту, який спрямований на забезпечення виконання волі померлого щодо розпорядження його часткою у спільному майні. Відповідно до частини 1 статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України ( в редакції чинній на час придбання об'єкту нерухомого майна) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно частини 1 статті 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Такі ж положення щодо визначення статусу майна, набутого подружжям за час шлюбу, передбачені й пунктом третім частини першої статті 57, частиною 1 статті 60 Сімейного кодексу України. Так, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. (п.3 ч.1 ст.57 СК України) Як з'ясовано судом, 21 серпня 2000 року на ім'я [PERSON] видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0616 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], цільове призначення - введення садівництва, державний акт видано на підставі рішення Київської міської ради від 28 січня 1999 року №114-25/215. Згідно із частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 8 лютого 2011 року, статтю 61 СК України доповнено частиною п'ятою, якою передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Отже, визнаючи спірні земельні ділянки, які одержані сторонами в 1996 та 2009 роках, спільною сумісною власністю подружжя, суди безпідставно керувалися частиною п'ятою статті 61 СК України, застосувавши цю норму закону до правовідносин, які виникли до набрання ним чинності. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 06 лютого 2013 року у справі № 6-175цс12. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що за життя [PERSON] на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 0,0616 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], набута останнім внаслідок безоплатної передачі із земель комунальної власності в процесі приватизації, враховуючи той факт, що [PERSON] не відмовився у передбаченому законом порядку від спільного заповіту подружжя щодо спільного сумісного майна, в той же час об'єкт нерухомого майна, що включений до заповідального розпорядження за своїм правовим статусом не є об'єктом спільного сумісного майна подружжя, тому за встановлених судом обставин є підстави визнати недійсним заповіт подружжя [PERSON] та [PERSON] датований від 18 січня 2005 року, в частині розпорядження земельною ділянкою [NUMBER], площею 0,616 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], як такий, що суперечить правилам розпорядження спільним сумісним майном на випадок смерті одного із подружжя, закріпленим ст.1243 ЦК України. Відповідно до статті 174 Цивільного процесуального кодексу України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Визнання позову - це спрямована на припинення цивільного процесу безумовна згода відповідача виконати матеріально-правові вимоги позивачу, виражена у встановленій законом процесуальній формі. Визнаючи позов повністю, відповідач відмовляється від захисту проти всіх пред'явлених до нього матеріально-правових вимог позивача. У такому разі суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч.4 ст.174 ЦПК України). При вирішенні даного спору, суд враховує позицію відповідачів - [PERSON] та [PERSON], спадкоємці за заповітом майна спадкодавця [PERSON], які визнали позов, тому у відповідності до положень ч.4 ст.174 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ч.1 ст.7 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. За умовами ст.50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (надалі Закон №3425-ХІІ). Закон України «Про нотаріат» поділяє об'єкти судового оскарження в межах нотаріального процесу на три групи: нотаріальні дії; відмова у вчиненні нотаріальних дій; нотаріальні акти. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріальними діями є посвідчення права, а також фактів, що мають юридичне значення, та інші дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Поняття "нотаріальний акт" є значно ширшим за поняття "нотаріальна дія" і являє собою будь-яку дію, що є складовою частиною нотаріальної діяльності і вчиняється нотаріусом у межах виконання власних повноважень. Як випливає з п. 9 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії можуть встановлюватися тільки цим Законом. Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта. Оскарження відмови у вчиненні нотаріальної дії можливе, якщо особа вважає, що нотаріус безпідставно (неправомірно) відмовив у вчиненні нотаріальної дії, порушивши тим самим покладений на нього обов'язок щодо вчинення нотаріальних дій. У такому разі оскаржується постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, в якій повинні обов'язково обґрунтовуватися причини такої відмови. Можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій. У справах про спадкування нотаріуси не є відповідачами і не повинні залучатися до участі у справі (про що йдеться в п.18 постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»). Належними відповідачами у спорах про визнання заповіту недійним є спадкоємці, які прийняли спадщину, або територіальні громади в особі органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову, пред'явленого до неналежних відповідачів. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що в розрізі даного спору позивачем безпідставно визначено у якості відповідача - приватного нотаріус Київського міського нотаріального округу Звєрькову Н.В., оскільки окремих позовних вимог, які стосуються оскарження дій приватного нотаріуса у вчинені нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні, пов'язаних з питаннями прийняття спадщини, до відповідача не пред'явлено, за правилами ст.33 ЦПК України заміна неналежного відповідача, залучення співвідповідача, допускається лише за клопотанням позивача, проте таких клопотань позивачем не заявлялось, тому наявні підстави відмовити у задоволенні позову в частині вимог, які пред'явлено до відповідача - приватного нотаріус Київського міського нотаріального округу Звєрькової Н.В. Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно положень ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], приватного нотаріус Київського міського нотаріального округу Звєрькової Наталії Володимирівни, третя особа Перша Київська держана нотаріальна контора про визнання частково недійсним заповіту подружжя підлягає задоволенню частково, ухвалюючи рішення суд визнає недійсним заповіт подружжя [PERSON] та [PERSON] від 18 січня 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Звєрьковою Н.В., зареєстрований за реєстровим №380, в частині розпорядження земельною ділянкою [NUMBER], площею 0,616 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Враховуючи наведене та

Outcome: partial