Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-04 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] 13 грудня 2017 року звернувся до суду\~ з позовною заявою до [PERSON] про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Позовні вимоги, обґрунтовує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.06.2007 року, який було розірвано рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області 08.08.2016 року. В період спільного проживання за спільні кошти сторони придбали у власність житловий будинок з господарськими будовами за №59 по вул. Горького в смт. Голованівськ Голованівського району Кіровоградської області на суму 128000 грн. Представник позивача зазначає, що зазначений будинок набуто у власність сторонами у період шлюбу. У зв'язку з тим, що між сторонами виник спір щодо користування спільним нерухомим майном, представник позивача просить здійснити поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя; визнати за сторонами право власності по ? ідеальній частці за кожним житлового будинку за №59 з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по вул. Горького в смт. Голованівськ Голованівського району Кіровоградської області; стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати. Провадження в даній справі відкрито ухвалою суду від 14.12.2017 року. 15.12.2017 року набрав чинність Закон України від 03.10.2017 року №2147-VІІІ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (далі - Закон №2147-VІІІ), яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції. Враховуючи вимоги підпункту 9 п. 1 Розділу ХІІІ "ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ" ЦПК України в редакції Закону №2147-VІІІ, за яким справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, суд продовжує розгляд справи. Ухвалою суду від 29 січня 2018 року за клопотанням представника позивача судом витребувано у Комунальному підприємстві «Благовіщенське міжміське бюро технічної інвентаризації» копію інвентаризаційної справи на домоволодіння № 59 по вул. Горького в смт. Голованівськ Кіровоградської області, що належить на праві приватної власності [PERSON], на виконання якої до суду надійшов витребуваний доказ. 30.03.2018 року представник позивача, не змінюючи предмет позову та позовні вимоги, подав до суду заяву про зміну підстав позову, в якій зазначив, що спірний житловий будинок сторонами було придбано за час спільного проживання однією сім'єю без укладення шлюбу. Так, 04.03.2007 року сторони прийняли рішення утворити сімю та почали спільно проживати в [INFO], в будинку, який належав бабусі відповідача [PERSON], тобто фактично з даного часу почали разом вести спільне господарство та мали спільний сімейний бюджет. Під час спільного проживання однією сімєю без укладення шлюбу, сторони вирішили за спільні кошти придбати житловий будинок №59 по вул. Горького в смт. Голованівськ Кіровоградської області, який за їх спільною згоди мав бути оформлений на відповідача. 04.04.2007 року відповідач уклав договір купівлі-продажу зазначеного житлового будинку, який було зареєстровано на відповідача. У зв'язку з наведеним, представник позивача просить здійснити поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, набуте ними в період спільного проживання однією сім'єю як чоловіка і жінки. Позивач в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просить позовні вимоги задовольнити. Представник позивача в судове засідання не зявився. Подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав з підстав зазначених в позовній заяві та заяві про зміну підстав позову та просив справу розглядати у його відсутність. Відповідач в судове засідання не зявився, надав суду заяву, в якій позовні вимоги зі зміненими підставами визнає в повному обсязі. Зазначив, що дійсно ним та позивачем в період спільного проживання та за спільні кошти було придбано спірний житловий будинок. Просить справу розглядати в його відсутність, не заперечує проти задоволення позову та поділу будинку в порядку, запропонованому представником позивача. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання права (частина 2 статті 16 ЦК України). Нормами частин 1-3 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). В судовому засіданні встановлено, що сторони проживали в зареєстрованому шлюбі з 02 червня 2007 року, який розірвано рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 08.08.2016 року, що набрало законної сили 18.08.2016 року (а.с. 11-12). В період з 04.03.2007 року до 02.06.2007 року, сторони проживали спільно однією сім'єю, вели спільне господарство та мали спільний сімейний бюджет, про що стверджував представник позивача та визнав відповідач. Суд не має сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання, тому, відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, дані обставини не підлягають доказуванню. За час спільного проживання сторонами у власність набуто житловий будинок №59, що знаходиться по вул. Горького в смт. Голованівськ Голованівського району Кіровоградської області, що підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку від 04.04.2007 року, укладеного між [PERSON] та відповідачем, зареєстрованого в реєстрі правочинів 04.04.2007 року за №2010218 приватним нотаріусом Голованівського районного нотаріального округу Кіровоградської області [PERSON] (а.с. 35-36). Згідно копії інвентарної справи на домоволодіння №59 по вул. Горького в смт. Голованівськ Кіровоградської області, останні відомості в справі містяться про отримання [PERSON] свідоцтва про право власності на житло від 27.03.2007 року. Житловий будинок побудований у 1965 році, має загальну площу у 53,3 кв.м., біля якого побудовані господарські будівлі (а.с. 52-77). Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, передбаченому законом. Нормами ст. 74 Сімейного кодексу України (далі - СК України), встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. У відповідності до ст. 60 СК України, яка кореспондується з ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно ч. 1 ст. 63 СК України, яка кореспондується зі ст. 369 ЦК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За нормами ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (ч. 1 ст. 71 СК України). Відповідно до частин 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Пленум Верховного Суду України у пунктах 23, 24, 25, 30 постанови від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснив, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх. Враховуючи те, що спірний житловий будинок було придбано у період спільного проживання сторін однією сім'єю та за спільні кошти, суд відносить зазначений будинок до спільного майна подружжя. У силу частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи викладене, позовні вимоги представника позивача про поділ житлового будинку шляхом визнання права власності за кожним зі сторін по 1/2 частині підлягають задоволенню. У зв'язку з цим, суд приходить до висновку про можливість розподілу спільного майна сторін за порядком, запропонованим представником позивача. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Як вбачається з наданої квитанції від 12.12.2017 року (а.с. 1), позивач за подання даного позову до суду, сплатила судовий збір в розмірі 640 грн., виходячи з розміру, встановленого підпунктом 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України Про судовий збір, що підлягає відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: approved