Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-22 00:00:00

18 серпня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з [PERSON] заборгованість у розмірі 131072 грн. за договором позики, який було укладено 21 жовтня 2014 року. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 21 жовтня 2014 року він надав [PERSON] у борг грошові кошти в сумі 4000 доларів США, а останній зобовязався повернути кошти 01 грудня 2015 року. Також 21 жовтня 2015 року була складена розписка про те, що [PERSON] є поручителем за [PERSON] Сергійовича за повернення грошових коштів. Посилаючись на те, що до теперішнього часу відповідачем взяті на себе зобовязання не виконано, просив стягнути з останнього на свою користь 102400 грн., що складається з суми боргу в розмірі 102400 грн., процентів в сумі 28672 грн. та судового збору в сумі 1311 грн. Позивач у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, до суду не з'явився, про причини своєї неявки не повідомив. Ухвалою суду від 29 листопада 2017 року за клопотанням позивача по справі залучено належного відповідача [PERSON]. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, повязаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Враховуючи, що дана справа не відноситься до переліку справ, щодо яких містяться застереження про неможливість розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, вважаю за необхідне провести розгляд зазначеної справи в порядку спрощеного позовного провадження. Дослідивши долучені до\~ матеріалів справи письмові докази, суд дійшов наступного. Як встановлено у судовому засіданні, між позивачем та відповідачем [PERSON] 21 жовтня 2014 року було укладено договір позики, що підтверджується представленою суду розпискою відповідача, згідно з якою останній зобовязався повернути позивачеві борг в сумі 4000 доларів США до 01 грудня 2015 року. У разі невиконання своїх зобов'язань відповідач зобовязався сплатити щомісячний платіж у розмірі 2% від вказаної суми, а також у разі невиконання своїх зобов'язань згоден на нарахування 1% за кожен день прострочення (а. с. 5). Для забезпечення виконання зобов'язання за вказаним договором між [PERSON] та [PERSON] укладено договір поруки від 21 жовтня 2014 року, яким останній поручився перед позивачем за виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором, що підтверджується представленою суду розпискою відповідача [PERSON] (а.с.6). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Зазначений правовий висновок, зроблений Верховний Судом України, викладений в Постанові судової палати у цивільних справах від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 та є обовязковим для всіх судів України. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Згідно з положеннями ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. Судом встановлено, що в порушення вимог ст.ст. 526, 1049, 1053 ЦК України відповідач взяті на себе зобовязання не виконав, вчасно суму боргу позивачеві не повернув, на день розгляду справи судом борг [PERSON] перед [PERSON] складає 4000 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Разом із тим частина 2 цієї статті допускає, що сторони можуть визначити в зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу, валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню й інші складові грошового зобовязання. Вирішуючи питання щодо розміру суми за користування позикою, яка підлягає стягненню з відповідача, суд виходить з положень ч. 1 ст. 1048 ЦК України, яка має диспозитивний характер і якою установлена презумпція оплатності позики. Згідно довідки філії-Миколаївського обласного управління АТ "Ощадбанк" від 17 серпня 2017 року, станом на 17 серпня 2017 року курс гривні до долара США встановлений Національним банком України становить 2557,2720 за 100 доларів США (а.с.8). Відтак, згідно розрахунку позивача, сума, що підлягає стягненню, з урахуванням відсотків складає 131072,00 грн. Відповідно до ч. 1,2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, а також той факт, що позивач свій процесуальний обовязок доказування виконав, надав суду належний доказ укладення між ним та відповідачем [PERSON] договору позики, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог [PERSON] та необхідність їх задоволення. Що стосується вимоги про стягнення боргу з [PERSON], як поручителя, зважаючи на те, що договором поруки не визначено строк забезпечення порукою, відповідно до вимог ст.252, 559 ЦК України, суд приходить до переконання, що позов в цій частині задоволенню не підлягає. Також, у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума судового збору, сплата якого підтверджується відповідною квитанцією. З урахуванням викладеного,

Outcome: partial