Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-11 00:00:00

12.12.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ВАТ «Содовий завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, мотивуючи свої вимоги тими обставинами, що він з 07.07.1994 року по 04.11.1997 року працював у відповідача. З 1997 року відповідач припинив виплачувати заробітну плату. На неодноразові звернення виплатити заробітну плату він отримував відмови з посиланням на відсутність коштів. Крім того, у відповідності ст. 116 КЗпП України при звільненні робітника виплата грошових сум, які йому належать проводиться підприємством в день звільнення. У випадку спору про про розмір сум, належних робітнику при звільненні, власник зобовязаний в зазначений вище термін в любому випадку виплатити суму, яку він оспорює. На момент звільнення позивача такого спору не було. При звільненні позивача з роботи відповідач не здійснив повний розрахунок з позивачем, мотивуючи це складним матеріальним становищем. На даний час відповідач має заборгованість перед позивачем по заробітній платі, згідно довідки № 01-23/304 від 20.09.2018 року, яка нарахована відповідачем без відповідної індексації та компенсації у сумі 611 грн. 58 коп. Просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у сумі 611 грн. 58 коп. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, але надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача ВАТ «Содовий завод» - ліквідатор [PERSON] у судове засідання не зявилася, надала заяву, в якій просять розглянути справу без участі представника ВАТ «Содовий завод». Відповідно до даної заяви, позовні вимоги [PERSON] ВАТ «Содовий завод» визнає у повному обсязі в частині заборгованості дійсної заробітної плати у сумі 611 грн. 58 коп. Суд, вивчивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав: Як встановлено у судовому засіданні, позивач з 07.07.1994 року по 04.11.1997 року працював у відповідача формувальником та 04.11.1997 року був звільнений з роботи за ст. 38 КЗпП України (а.с. 5-6). Із довідки № 01-23/304 від 20.09.2018 року слідує, що заборгованість по заробітній платі [PERSON] станом на 01.09.2019р. складає 611 грн. 58 коп. (а.с. 2). Суд, розглядаючи справу, виходив з наступного чинного законодавства України: Частиною першої ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів). З аналізу ч. 6, ч. 7 ст. 12 зазначеного Закону видно, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати, аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю та життю громадян, авторської винагороди, на невикористані та своєчасно не повернуті кошти Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Дія мораторію не поширюється на задоволення вимог кредиторів, що здійснюється боржником у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону, або керуючим санацією згідно з планом санації, затвердженим господарським судом, або ліквідатором у ліквідаційній процедурі в порядку черговості, встановленому статтею 31 цього Закону. Дія мораторію припиняється з дня припинення провадження у справі про банкрутство. Таким чином суд вважає, що вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі входять до переліку зобов'язань, на які не поширюється дія мораторію відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", тому зазначені вимоги підлягають задоволенню. Згідно ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Підприємство відповідача перебуває у стані ліквідації. Невизнання відповідачем позовних вимог з посиланням на положення ст. 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, оскільки зазначеною нормою передбачено зупинення нарахування будь-яких економічних санкцій, а в даному випадку відповідачем порушені норми трудового законодавства, спрямовані на забезпечення фізичної особи реальною заробітною платою, тобто грошовою винагородою за виконану роботу як еквівалент вартості спожитих товарів і послуг. З наданих позивачем письмових доказів слідує, що [PERSON] 04.11.1997 року був звільнений з ВАТ «Содовий завод» і з цього часу відповідачем у трудових стосунках не знаходився. Таким чином, на підставі викладеного, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог [PERSON] до ВАТ «Содовий завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі. Згідно п. 1 ч. 1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Виходячи з цього, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати, а саме судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved