Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-02 00:00:00

25.11.2016 позивач звернувся до суду з позовом та просив стягнути пропорційно з відповідачів на свою користь заборгованості за послуги з утримання будинку та прибудинкової території з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, за період з 14.06.2012 по 01.03.2016, в розмірі 14 212 (чотирнадцять тисяч двісті дванадцять) гривень 66 копійок, що складається з: 9 472,20 грн. основного боргу; 3650,51 грн. інфляційного збільшення боргу та 1 089,95 грн. трьох відсотків річних, шляхом стягнення: з [PERSON] - 7 106,33 грн., з [PERSON] - 7 106,33 грн., а також Сплачений розмір судових витрат, що становить 1378,00 грн. стягнути з Відповідачів пропорційно по 689,00 грн. з кожного. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що КП «Житло-сервіс» утримує та проводить обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] , на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 17.04.2012 № 39, яким передано будинок для його подальшого обслуговування КП «Житло-сервіс». Будинок введений у експлуатацію, що підтверджується Актом про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта та Сертифікатом серії КВ № 16411096584 від 08.12.2011, та КП «Житло-сервіс» розпочало обслуговувати даний будинок 14 червня 2012 року, що підтверджується наказом КП «Житло-сервіс» від 13.06.2002 № 88. Позивач посилається на те, що квартира [ADDRESS] , що складається з однієї кімнати, загальною площею 47,80 кв.м., належить відповідачам - [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах на праві приватної власності, що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 28 грудня 2012 року. Позивач вказує на те, що у відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» він листом від 04.03.2015 за вих. № 017-05/140 надіслав відповідачам відповідні договори на надання житлово-комунальних послуг. Незважаючи на вимоги ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» боржники відмовились укладати договір «Про надання послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території», мотивуючи тим, що КП «Житло-сервіс» не є балансоутримувачем будинку [ADDRESS] , про що було складено відповідний акт від 11 лютого 2015 року. Позивач посилався на те, що укладення договору на надання житлово-комунальних послуг визначено як обов`язок, а не право сторін, а тому відсутність договірних правовідносин не є підставою для відмови у стягненні з відповідача коштів за надані житлово-комунальні послуги. Зазначено, що відповідачі є власниками зазначеної квартири, а тому мають нести всі витрати, необхідні для збереженості майна, тобто його утримання. А зобов`язання, згідно ч. 2 ст.ст. 509, 525, 526 ЦК України, боржник має виконувати належним чином. Пояснено, що розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 06.09.2012 № 1562, яким затверджені тарифи на житлово-комунальні послуги, передбачено термін оплати спожитих послуг - до 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим. Позивач вказує на те, що відповідачі прийняли участь у фінансуванні будівництва житлового будинку [ADDRESS] та уклали з Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) договір № 384/4 про фінансування будівництва житла за програмою «70 х 30» від 20.07.2010. Посилався на те, що відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Так, житловий будинок [ADDRESS] введений в експлуатацію відповідно до наказу КП «Житло-сервіс» № 88 від 13 червня 2012 року підприємство розпочало обслуговування даного будинку з 14.06.2012. Таким чином, на думку позивача, після введення даного будинку в експлуатацію, та виконання умов договору ФФБ, відповідачі у відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України мали права володіння, користування майном - квартирою [ADDRESS] , а правом розпорядження відчуження, застава, іпотека тощо) даним майном вони набули після отримання Свідоцтва про право власності та здійснення її державної реєстрації в установленому порядку. Зазначено, що враховуючи ч. 2 ст. 331 ЦК України, КП «Житло-сервіс» розпочало здійснювати для відповідачів нарахування послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території з моменту початку обслуговування будинку, тобто з 14.06.2012. Так, позивачем за період часу з 14.06.2012 по 01.03.2016 було надано послуги з утримання будинку і прибудинкової території на загальну суму 9 472,20 грн., проте боржники не здійснили жодного платежу. У зв`язку з невиконанням своїх зобов`язань у відповідачів виникла перед позивачем заборгованість за послуги з утримання будинку і прибудинкової території за період з 14.06.2012 по 01.03.2016 (без нарахування за березень 2016 року) в розмірі 9 472, 20 грн., що складається з: послуг на утримання будинку і прибудинкової території - (9 330,48 грн. та послуг чергового наглядача (консьєрж) - 141,72 грн. Пояснено, що відповідно до ч. 2 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Нарахування вартості послуг з утримання будинку і прибудинкової території (експлуатаційні витрати) здійснювалось за тарифом затвердженим Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), від 06.09.2012 № 1562. Позивач посилався на те, що він неодноразово нагадував відповідачам про оплату заборгованості за спожиті послуги з утримання будинку і прибудинкової території. Також, розмір заборгованості зазначається у квитанціях (рахунках) на оплату послуг, які щомісячно надходять на адресу боржників. Позивач вважає, що з відповідачів на його користь також підлягає стягненню також у відповідності до ст. 625 ЦК України, а саме: інфляційне збільшення заборгованості - 3 650,51 грн. та 3% річних за весь час прострочення -1 089,95 грн. З огляду на наведене, просить задовольнити позов. Ухвалою судді від 03.01.2017 у справі відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду. 20.03.2017 на адресу суду від [PERSON] надійшли заперечення проти позову, в яких остання посилається на те, що позивачем не доведено обставини, які мають значення для ухвалення у справі рішення, у зв`язку з чим, просить відмовити у задоволенні позову. Так, [PERSON] вважає, що позовні вимоги не відповідають вимогам закону та такими, що не підтверджені належними і допустимими доказами. Відповідач [PERSON] посилається на те, що у позовній заяві зазначено, що нарахування вартості послуг з утримання будинку і прибудинкової території (експлуатаційні витрати) здійснювалось за тарифом, затвердженим Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 1562 від 06.09.2012, однак копія цього розпорядження не надана як доказ до справи. Також відповідач вказує на те, що позивачем не зазначено який же тариф (його розмір та складові) повинен застосовуватися при визначенні вартості послуг з утримання будинку і прибудинкової території житлового будинку по [ADDRESS] , як і не надано і докази виконання позивачем вищенаведених вимог Порядку в частині надання відповідачам копії розпорядження як додатку до Договору та доведення до нас переліку послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкових територій, їх вартість, структуру тарифу. [PERSON] зазначила, що її доньці, відповідачці [PERSON] взагалі не надсилався примірник договору до підпису, оскільки з 2015 року вона не проживає та не зареєстрована по [ADDRESS] . Вказує на те, що натомість цим розпорядженням, яке зареєстроване в Головному управлінні юстиції у місті Києві 27 вересня 2012 року за №58/975, затверджені Зміни до Тарифів та структури тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які надаються виконавцями цих послуг по кожному будинку окремо для здійснення розрахунків із споживачами, в залежності від оплати останніми не пізніше або після 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, встановлених розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 квітня 2012 року № 579, зареєстрованим в Головному управлінні юстиції у місті Києві 25 квітня 2012 року за № 26/943 (у редакції розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 11 липня 2012 року №1191). Згідно п. 3 розпорядження воно набирає чинності з дня його оприлюднення. У позовній заяві не надані докази про оприлюднення цього розпорядження, відтак відсутні дані про набрання ним чинності. Відповідач [PERSON] вважає, що це має значення для вирішення справи, оскільки відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Через відсутність доказів набрання чинності розпорядження № 1562 від 06.09.2012 відсутні і докази регулювання відносин по визначенню тарифів та структури тарифів на послуги з утримання будинку по [ADDRESS] і споруд та прибудинкових територій взагалі і з конкретної дати зокрема. Крім того, відповідач вважає, що позивачем незаконно, у порушення ст. 5 ЦК України, здійснений розрахунок заборгованості до набрання чинності розпорядження з посиланням на нього. А тому, відповідач вказує, що позивачем належними і допустимими доказами не доведений розмір тарифів на послуги з утримання будинку по [ADDRESS] та дату початку їх дії. Відповідач [PERSON] стверджує, що позивачем взагалі не надано докази того, що нею отримане відправлення від 04.03.2015 або воно повернуте із поштового відділення через неотримання нею. Вказує на те, що відносини між сторонами є позадоговірними і позивач повинен не лише посилатися та існування таких тарифів, але й довести належними і допустимими доказами надання цих послуг. Більш того, на її звернення про надання доказів того, що ним нам надавалися послуги з утримання будинку і споруд та прибуцинкової території взагалі не відповів. Відповідач [PERSON] вказує, що позивач не є ні балансоутримувачем, ні управителем будинку по [ADDRESS] , відтак у нього не виникає право на надання послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території громадянам, які проживають чи є власниками житлових приміщень в цьому будинку. Тому у нього не виникає право звернення із позовом до відповідачів. Крім того, відповідач посилається на те, що позивач приховав від суду ту обставину, що нею здійснювалися на його рахунок платежі, зокрема, 20.09.2016, 20.05.2015 тощо. Також, відповідач [PERSON] вказала на те, що позивачем заявлено позов про стягнення з відповідачів заборгованості по платі за житлово-комунальні послуги за період з 14.06.2012 по 01.03.2016, однак, позовна заява складена 25.11.2016, а дата її подання до суду не відома, тому відповідач рахує з дати поставлення ухвали про відкриття провадження у справі - 03.01.2017. Тому, на переконання відповідача, за будь-яких підстав заборгованість за житлово-комунальні послуги можуть бути стягнуті з відповідачів за строк не більше 3 років з дати подачі позовної заяви до суду, а саме: з 04.01.2014. А тому вважає за необхідне застосувати позовну давність. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити. Також у судовому засіданні надала додаткові пояснення, в яких зазначено наступне. Зазначено, що відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 №1875 в редакції, чинній на момент виникнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, виконавцем є суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору. Відповідно до п.2.2. Статуту КП «Житло-Сервіс» предметом діяльності позивача є надання житлово-комунальних послуг споживачам. Позивач стверджує, що з викладеного вбачається, що він, якому Наказом Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 39 від 17.04.2012 передано на обслуговування житловий будинок про [ADDRESS] , є виконавцем надання житлово-комунальних послуг з утримання будинків і прибудинкових територій. Тому, на думку позивача, доводи [PERSON] , що останній не має право надавати послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території є необгрунтованими. Позивач вважає посилання відповідача про ненадання доказів щодо оприлюднення і, як наслідок, не набрання чинності Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №1562 від 06.09.2012 «Про внесення змін до тарифів та структури тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які надаються виконавцями цих послуг по кожному будинку окремо для здійснення розрахунків із споживачами, в залежності від оплати останніми не пізніше або після 20 числа місяця, що настає за розрахунковим», на підставі якого відповідачам нараховуються житлово-комунальні послуги, безпідставними, оскільки останній набрав чинності через 10 днів після реєстрації в Головному управлінні юстиції у м. Києві. Позивачем пояснено, що у Розпорядженні виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №1562 від 06.09.2012 зазначено, що останнє зареєстроване у Головному управлінні юстиції у м. Києві 27.09.2012 за №58/975. Позивач посилається на те, що відповідно до п.п.1, 3 Указу Президента України «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерства та інших органів виконавчої влади» установлено, що з 1 січня 1993 року нормативно-правові акти, які видаються міністерствами, іншими органами виконавчої влади, органами господарського управління та контролю і які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, підлягають державній реєстрації. Нормативно-правові акти, зазначені в статті 1 цього Указу, набувають чинності через 10 днів після їх реєстрації, якщо в них не встановлено пізнішого строку надання їм чинності. З приводу позовної давності позивачем зазначено, що згідно копій квитанцій, доданих [PERSON] до позовної заяви, останньою у січні 2015 року та вересні 2016 року було здійснено оплату у рахунок погашення боргу за житлово-комунальні послуги, тобто вчинені дії, з якими закон пов`язує переривання позовної давності. Тому, на думку позивача, вимоги щодо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 01.06.2012 по 01.03.2016 заявлені ним з додержанням позовної давності. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти позову, посилаючись на необґрунтованість позову. Також пояснила, що позивач належним чином не виконує послуги з утримання будинку і прибудинкової території. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, будучи повідомленою про розгляд справи. Суд, заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що КП «Житло-сервіс» утримує та проводить обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] , на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 17.04.2012 № 39, яким передано будинок для його подальшого обслуговування КП «Житло-сервіс». З матеріалів справи вбачається, що даний будинок введений у експлуатацію, що підтверджується Актом про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта та Сертифікатом серії КВ № 16411096584 від 08.12.2011, та КП «Житло-сервіс» розпочало обслуговувати даний будинок 14 червня 2012 року, що підтверджується наказом КП «Житло-сервіс» від 13.06.2002 № 88. Встановлено, що квартира [ADDRESS] , що складається з однієї кімнати, загальною площею 47,80 кв.м., належить відповідачам - [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах на праві приватної власності, що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 28 грудня 2012 року та не заперечувалося сторонами у судовому засіданні. Положеннями ст.ст. 151, 162 ЖК УРСР встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Оплата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Згідно зі ст. 179 ЖК УРСР, користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватизованого житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572, з наступними змінами, власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Крім того, згідно зі ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Разом з тим, згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 2 ст. 19 ЗУ "Про житлово-комунальні послуги" учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є власник, споживач, виконавець, виробник. Послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій статтею 13 ЗУ "Про житлово-комунальні послуги" віднесені до житлово-комунальних послуг. Також, у відповідності до положень п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. Згідно із правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у справі 6-110цс12: з аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 - 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» убачається, що умови типового договору, що набули юридично обов`язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов`язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Таким чином, підтверджується обов`язок відповідачів сплачувати надані їм послуги обслуговуючою організацією (постачальником послуг). Позивач, звертаючись до суду із вказаним позовом, посилається на те, що ним за період часу з 14.06.2012 по 01.03.2016 було надано послуги з утримання будинку і прибудинкової території на загальну суму 9 472,20 грн., проте відповідачі не здійснили жодного платежу. У зв`язку з невиконанням своїх зобов`язань у відповідачів виникла перед позивачем заборгованість за послуги з утримання будинку і прибудинкової території за період з 14.06.2012 по 01.03.2016 (без нарахування за березень 2016 року) в розмірі 9 472, 20 грн., що складається з: послуг на утримання будинку і прибудинкової території - (9 330,48 грн. та послуг чергового наглядача (консьєрж) - 141,72 грн. Наданим позивачем розрахунком заборгованості за житлово-комунальні послуги підтверджується наявність у відповідачів перед позивачем заборгованість за послуги з утримання будинку і прибудинкової території за період з 14.06.2012 по 01.03.2016 (без нарахування за березень 2016 року) в розмірі 9330,48 грн. В судовому засіданні відповідач [PERSON] заперечувала проти вказаної заборгованості, стверджувала, що житлово-комунальні послуги: електроенергію та опалення вона оплачує, а з приводу утримання будинку і прибудинкової території зазначила, що останні послуги позивачем надаються не належним чином, у зв`язку з чим власники квартир у зазначеному будинку неодноразово зверталися до позивача, однак, доказів на підтвердження зазначеного не надала. З огляду на наведене, суд вважає, що відповідачі, як співвласники квартири [ADDRESS] зобов`язані оплачувати надані їм житлово-комунальні послуги, в тому числі, утримання будинку і прибудинкової території, а тому вважає вимоги позивача про стягнення з відповідачів на його користь за період з 14.06.2012 по 01.03.2016 9 330,48 грн. заборгованості за послуги з утримання будинку та прибудинкової території ( по 4665,24 грн. з кожного). Суд не знаходить підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за послуги чергового наглядача (консьєржа) у розмірі 141,72 грн., оскільки позивачем не підтверджено належними доказами надання даної послуги відповідачам. Що стосується заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідачів на його користь за період з 14.06.2012 по 01.03.2016 3% річних у розмірі та інфляційного збільшення боргу, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Закріплена в п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у ч. 2 ст. 625 ЦК України. Відповідно до проведеного судом розрахунку 3% річних та інфляційних втрат за прострочення відповідачами виконання грошового зобов`язання у розмірі 9 330,48 грн. за період з 14.06.2012 по 01.03.2016, 3 % річних становлять 1040,12 грн., а інфляційні втрати - 7431,85 грн. Однак, як вбачається з матеріалів позовної заяви, позивач вказує, що інфляційне збільшення боргу становить 3650,51 грн., а тому суд не може вийти за межі позовних вимог та задовольняє вимогу позивача про стягнення інфляційних втрат у розмірі 3560,51 грн., по 1825,25 грн. інфляційних втрат з кожного із відповідачів, а також з кожного по 520,06 грн. пені. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Суд не приймає до уваги позицію відповідача [PERSON] , оскільки, доказів неотримання чи несвоєчасного (або не в повному обсязі) отримання відповідачами житлово-комунальних послуг в спірний період, порядку нарахування вказаної вище заборгованості, суду надано не було. Що стосується посилань відповідачки на те, що позивач не є ні балансоутримувачем, ні управителем будинку, суд, проаналізувавши доводи відповідачки та подані нею докази на обгрунтування своєї позиції, вважає дані доводи необгрунтованими, та такими, що спростовуються матеріалами справи та поясненнями сторони позивача, а надані неї докази в обгрунтування заперечень неналежними. З огляду на викладене, позов підлягає частковому задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, з відповідачів підлягає стягненню на користь позивача сплачена сума судового збору. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial