Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в м.Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні та визначення способу участі батька дитини у спілкуванні з дитиною та її вихованні. Мотивуючи свої вимоги тим, що з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі з 14 серпня 2009 року, який розірвано рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2015 року. Від шлюбу з відповідачкою мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який проживає з відповідачкою з часу їх розлучення. Після їх розлучення вони домовилися про те, що він як батько дитини має бачитися із сином тричі на тиждень без присутності відповідачки. Такого графіку вони дотримувалися до вересня 2016 року, з вересня 2016 року відповідачка почала відмовляти йому у побаченнях із дитиною без її присутності, а з грудня 2016 року припинила відповідати на його дзвінки, чим створювала перешкоди у спілкуванні з дитиною та її вихованні.Тобто, у їх відносинах мають непоодинокі випадки перешкоджання відповідачкою як матір`ю дитини у його участі у вихованні сина та спілкуванні з ним, а тому просить зобов"язати відповідачку не перешкоджати йому перешкод у вихованні дитини та у спілкуванні з сином, й встановити години участі у вихованні та спілкуванні з дитиною за наступним графіком: систематичні побачення три рази на тиждень - щовівторка та щочетверга - з 19 год. 00 хв. до 21 год. 00 хв. та у вихідний день - неділю - з 11 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв., половину літніх та зимових канікул спільного відпочинку з дитиною без присутності матері дитини, можливість забирати дитину зі школи після занять та здійснювати його супровід до його місця проживання за умови, що матір дитини буде попереджена заздалегідь не менше, ніж за одну добу про такий супровід. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити, при цьому на уточнюючі питання суду вказав, що перешкоди у спілкуванні з дитиною з боку відповідачки проявляються у формі уникнення розмов щодо його участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, фізичних перешкод йому ніхто не чинив та не чинить, до помешкання дитини з метою реалізації права на побачення з дитиною він не прибував. Наразі, починаючи з вересня 2018 року йому не чиняться перешкоди у спілкуванні з дитиною, оскільки він обізнаий про місце його навчання та реалізовує своє батьківське право на спілкування з сином в межах навчального закладу. Водночас звернув увагу та той фактор, що дитина довгий час не спілкувалась з ним, як батьком, тому наразі хлопчик ніби побоюється його, а тому при зустрічах із сином не бажав би присутність відповідачки. Бажає налагодити найкращі відносини із сином. Позивачем надано відповідь на відзив позивача щодо позову. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] , діючий на підставі ордеру про надання правової допомоги від 16 квітня 2019 року (а.с.110), позовні вимоги не визнали, вважаючи, що матір дитини уцілому не чинила й не чинить жодних перешкод у спілкуванні дитини з батьком, сам фактор уникнення матір`ю дитини розмов щодо участі батька з дитиною не є чиненням перешкод, звернула увагу на той фактор, що наразі дитина у тому віці, коли позивач, як батько, має повний доступ до останнього під час його навчання у навчальному закладі (школі) та під час проведення дозвілля, навчання у поза шкільний час (спорт, вивчення іноземних мов), у межах дому тощо, та просила встановити батьку дитини години участі у вихованні та спілкуванні із сином за таким графіком: вихідний день - неділя - з 12 год. 00 хв. до 16 год. 00 хв., при цьому просила врахувати поганий стан здоров`я дитини, який позивачем під час зустрічей із дитиною не враховується - вади підшлункової залози, за наслідками якого дитина має обмежене харчування, водночас під час таких зустрічей відповідач не враховує режим та особливості харчування дитини тощо, за наслідками якого у сина загострюється хронічна хвороба кишково-шлункового тракту та потребує медичного огляду, а тому вона не погоджує побачення сина з батьком у будні дні, й оскільки дитина має значну зайнятість, а саме - навчається у школі із поглибленим вивченням іноземних мов, а у поза навчальний процес - відвідує спортний гурток, й зважаючи на високу зайнятість сина, вважає, що батько має враховувати графік дитини та узгоджувати саме з ним години зустрічей, а вона сприятиме таким зустрічам, усвідомлюючи, що сину потрібен батько, й прихильно до цього ставиться. Відповідачем надано відзив на позов. В судове засідання третя особа не з`явилась, належним чином повідомлена про час та місце його проведення, звернулась до суду із заявою про розгляд справи за відсутності представника третьої особи, підтримавши висновок Органу опіки та піклування від 19 грудня 2019 року, яким запропоновано встановити позивачу години участі у вихованні та спілкуванні з сином [PERSON] , [INFO] , за наступним графіком: щовівторка та щочетверга - з 19.00 год. до 21.00 год. й без присутності матері дитини з урахуванням думки дитини, щонеділі - з 11.00 год. до 17.00 год. й без присутності матері дитини з урахуванням думки дитини, канікулярний період - за домовленістю між батьками з урахуванням думки дитини (а.с. 118 - 119). Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу за відсутності третьої особи на підставі наявних у справі доказів та за погодженням сторін. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням висновку Органу опіки та піклування від 01 березня 2019 року, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 серпня 2009 року (а.с. 6), який розірвано рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2015 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 5), який з часу розлучення сторін проживає з відповідачкою, яка створює для сина позитивні умови для життя, основного та додаткового навчання (спорт, вивчення іноземних мов), розвитку та дозвілля (а.с. 97, 118-119). Батьки дитини проживають за різними адресами. Позивач як батько Дмітрія за рішенням Дарницького районного суду м. Києва, на підставі якого виданий виконавчий лист від 20 грудня 2016 року, має сплачувати на користь відповідачки аліменти на утримання сина у розмірі ј частини від його заробітку (доходу) щомісячно (а.с.136). Окрім Дмітрія, як пояснив позивач, він має ще двох дітей. Малолітній Дмітрій наразі перебуває на утриманні матері, дитина має значну зайнятість, а саме навчається у загальноосвітній школі з поглибленим вивченням іноземних мов, а у поза навчальний процес відвідує спортний гурток (а.с.45-47, 52). Зважаючи на довідки указаних начальних закладів хлопчик має позитивні характеристики, високі досягнення у навчанні, матір дитини приймає активну участь у його навчанні та формуванні як особистості, а про те, що батько дитини приймає участь у такому позашкільному та шкільному навчанні указані довідки інформації не містять, при цьому суд вважає, що позивач як батько має можливість прибувати на такі заняття сина, приймати участь тощо, проте цього не чинить, при цьому прийняв позицію про те, що йому чинять перешкоди у вихованні та спілкування з дитиною, водночас визнає, що обізнаний із інформацією про місце навчання дитини. Так, відповідно до довідки № 59 від 19 лютого 2019 року, виданої спеціалізованою загальноосвітньою школою з поглибленим вивченням іноземних мов, зазначено, що батько учня [PERSON] за час навчання дитини в школі жодного разу не був у школі, не відвідує батьківські збори, не спілкується із учителями, не цікавиться навчанням дитини, станом його здоров`я (а.с.52). Зважаючи на надані докази по справі, суд не знайшов підстав для висновку про те, що відповідачка як матір дитини чинила та чинить перешкоди позивачу у спілкуванні з дитиною та його вихованні, й, зважаючи на пояснення самого позивача, наданими в ході розгляду справи, який визнав, що перешкоди у спілкуванні з дитиною з боку відповідачки проявлялися лише у формі уникнення розмов щодо його участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, й лише у період з вересня 2017 року по вересень 2018 року, фізичних перешкод йому ніхто не чинив та не чинить, до помешкання дитини не прибував, фактично не був активним ініціатором прийняття участі у вихованні дитини, водночас з вересня 2018 року й наразі у межах навчального закладу ним реалізується право на побачення із сином, що ним визнається, а тому в частині позовної вимоги про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, позивачу необхідно відмовити. Так, якщо той з батьків, відповідно до ч.1 ст. 159 СК України, з ким проживає дитина чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. При вирішенні спору у цій частині суд встановив, що попередньо позивач до органу опіки та піклування з приводу чинення йому перешкод у спілкуванні та вихованні дитини не звертався, вказаний орган рішення щодо цього питання не приймав. Відповідно, суд не встановив підстав для застосування зобов`язання для відповідачки щодо усунення цих перешкод позивачу у спілкуванні та вихованні дитини, вважаючи такі вимоги необгрутнованими, та як вбачається із пояснень матері дитини вона сприяє таким зустрічам, усвідомлюючи, що сину потрібен батько й прихильно до цього ставиться, при цьому батько має враховувати графік навчання дитини та його зайнятість й стан здоров`я. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом. В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Відповідно, окрім визначеної підстави, й із урахуванням відсутності належних та допустимих доказів щодо чинення відповідачкою позивачу перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, правові підстави для задоволення позову у цій частині відсутні. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на нього, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Окрім того, суд, враховуючи позицію дитини щодо його права на вибір у спілкуванні з батьком, віку такої дитини, який має повних 9 років на час розгляду справи, стану його здоров`я - наявність хвороби підшлункової залози, за якої дитина має певні особливості харчування та режиму, яких батько дитини має дотримуватися під час зустрічей з дитиною, й батько дитини має прислухатися до думки дитини та враховувати її, й, зважати на зайнятість дитини за основим навчанням та позашкільній освіті, яке такій дитині організовує самотужки мама дитини, оскільки батько у цьому участі не приймає, й вважає за необхідне встановити батьку дитини години участі у вихованні та спілкуванні із сином за приблизним графіком, визначеним органом опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації із деяким погодинним корегуванням та за умови погодження батьком годин спілкування з дитиною, враховуючи його зайтяність за основним навчальним та поза навчальним процесом: - щовівторка та щочетверга кожного тижня місяця з 15 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв. - за бажанням та з урахування думки дитини, - щосуботи кожного тижня місяця з 12 год. 00 хв. до 16 год. 00 хв. - за бажанням та з урахування думки дитини, - вихідний день неділі кожного тижня місяця - з 12 год. 00 хв. до 16 год. 00 хв. - за бажанням та з урахування думки дитини, - спільний відпочином з сином протягом 30 (тридцяти) календарних днів під час канікул та святкових днів - за бажанням та з урахування думки дитини. Зобов"язати [PERSON] дотримуватися режиму харчування та відпочинку дитини. Суд вважає, що визначений графік може корегуватися батьками та дитиною з метою їх спільних домовленостей. Так, частинами 4 та 5 статті 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Водночас у частині 6 зазначеної статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, відповідно до ч.ч.2, 3 ст. 157 СК України, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. В ході розгляду справи судом встановлено, що позивач як батько малолітнього сина має бажання приймати участь у вихованні дитини, враховуючи його особисту прихильність до дитини, психологічну прив`язаність й бажання бути батьком, те, що таке спілкування сприятиме повноцінному розвитку дитини, суд вважає за необхідне встановити йому години участі у вихованні та спілкуванні з сином із урахуванням інтересів дитини, його зайнятості, стану здоров`я та віку та прояву власного бажання та такі побачення. Вирішуючи даний спір, суд враховує положення частин восьмої та дев`ятої статті 7 СК України про те, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї, на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Також, суд враховує положення частини першої статті 3 Конвенції про права дитини в тім, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому суд зазначає, що найбільш змістовий підхід для реалізації принципу «якнайкращих інтересів дитини» було вироблено Комітетом ООН з прав дитини на підставі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. У світлі цих міркувань Комітет вважає, що стосовно ситуації, яка розглядається доречними і такими, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини є такі елементи: погляди дитини; індивідуальність дитини; збереження сімейного оточення і підтримання відносин; піклування, захист і безпеку дитини; вразливе положення; право дитини на здоров`я; право дитини на освіту. Також Європейський Суд у своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (наприклад див. пункт 100 згадуваного вище рішення у справі «Мамчур проти України»). Таким чином, оцінка найкращих інтересів дитини повинна здійснюватися з врахування усіх вищенаведених елементів з оцінкою значимості кожного з них у порівнянні з іншими. Отже, із вищевикладеного, суд робить висновок, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Частиною 2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що, батьки, які проживають окремо від дитини, мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Зважаючи на встановлені правовідносини, фактичну відсутність спору, позицію та поведінку кожної строни у вихованні дитини, наслідки розгляду справи, суд вважає судові витрати покласти на позивача. На підставі вищевикладеного, та

Outcome: partial