Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-01 00:00:00

21 лютого 2017 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. В обгрунтування позову позивач зазначила, що 15.06.2016 року [PERSON] під розписку отримала у неї гроші у розмірі 5000 гривень строком до 15.07.2017 року. До сьогоднішнього часу відповідач ухиляється від повернення суми боргу, чим порушила взяті на себе зобов'язання. Крім того, відповідач узяла на себе зобов'язання у разі несвоєчасного повернення боргу, виплачувати позивачу 10% від суми боргу за кожний день прострочки платежу, про що зазначила у розписці. Просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг у сумі 110000 гривень, сплачену суму судового збору у розмірі 960 гривень. З метою забезпечення позову накласти арешт на майно [PERSON]. Позивач у судове засідання не з'явилася, належним чином повідомлена про час і місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомила (а.с. 47). Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила позов задовольнити в повному об'ємі. При наданні пояснень суду, щодо позовних вимог у розмірі 110000 грн., зазначила, що розрахунок суми боргу містить суму основного боргу в розмірі 5000 грн. та 105000 грн. пені відповідно до укладеного договору у розмірі 10% від суми боргу за кожен день прострочки виконання зобов'язання. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, надавши суду пояснення відповідно до яких вона дійсно власноруч написала розписку про отримання грошей яка надана суду позивачем, однак особисто з позивачем не знайома, гроші отримала від чоловіка позивача [PERSON], зазначивши у розписці прізвище позивача на прохання [PERSON] Отримана нею грошова сума складала 4000 грн. Отримання грошей відбувалося в присутності свідків, які знаходилися неподалік, але підтвердити, яку саме суму вона отримала вони не зможуть, бо вона їм не казала та гроші перераховувала на самоті. Вона надавала [PERSON] декілька розписок про отримання грошей. Надану позивачем розписку писала в грудні 2016 року. Іншу дату вказала також на прохання [PERSON] У квітні 2017 року її брат [PERSON] зустрічався з [PERSON] та пропонував йому 7000 грн. на погашення заборгованності. [PERSON] відмовився, та просив ще 8000 грн. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи і докази у їх сукупності, встановив наступне. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до розписки, 15.06.2016 року [PERSON] отримала від [PERSON] 5000 гривень з зобов'язанням повернути до 15.07.2016 року. У разі прострочки повернення грошових коштів зобов'язалася виплатити за кожен прострочений день 10 % від суми боргу (а.с. 11, 51). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, боргова розписка надана позичальником [PERSON] позикодавцю [PERSON] є письмовою формою договору позики, внаслідок його реального характеру та є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Цього висновку суд дійшов з урахуванням правової позиції Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року справа № 6-63цс13 та справа № 6-79цс14 від 02 липня 2014 року. Відповідно до ст. 1049 ЦПК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до наданої відповідачем розписки строк виконання зобов'язання узгоджений сторонами, встановлений до 15.07.2016 року. Статтею 526 ЦК України встановлено загальні умови виконання зобов'язань та закріплений основний принцип виконання зобов'язань - принцип належного виконання, що стосується як суб'єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527 -545 ЦК України). За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов'язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. З боргової розписки вбачається, що позичальник 15.06.2016 року отримала позику у розмірі 5000 гривень строком до 15.07.2016 року, у разі прострочки зобов'язалась сплатити 10% від суми за кожен день прострочення виконання (а.с.11). Пояснення відповідача про отримання меншої суми позики в іншу дату та отримання позики від іншої особи суд відхиляє, оскількі зазначені пояснення спростовуються наданою відповідачем розпискою. Відповідач у судовому засіданні, особисто оглянувши розписку, підтвердила що саме цю розписку вона особисто написала при отриманні грошей. Будь-яких доказів на підтвердження своїх пояснень відповідач суду не надала. В передбачений у борговій розписці строк відповідач не повернула отримані кошти, чим порушила свої зобов'язання за договором позики. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Дослідивши в судовому засіданні боргову розписку, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, суд дійшов до висновку, що у договорі позики не встановлений розмір процентів за користування позикою, а зазначено про правові наслідки порушення зобов'язання, передбачені п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, а саме встановлений розмір пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання. Згідно зі статтями 251, 253 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Статтею 530 ЦК визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У борговій розписці строком виконання зобов'язання зазначено 15 липня 2016 року. Боржник свого обов'язку в зазначений строк не виконав, тому за несвоєчасне виконане зобов'язання позивач просить стягнути пеню у розмірі 105 000 грн. за 210 днів прострочки платежу, на чому наполягала представник позивача у судовому засіданні. Відповідно до вимог Закону України № 1669 "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Селище Олександрівка Олександрівського району Донецької області, де зареєстрована відповідач (а.с.26) внесене до Додатку до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 р. № 1275-р «ПЕРЕЛІК населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», тому нарахування пені на суму заборгованості заборонено. Розглянувши вимоги позивача про стягнення з відповідача боргу у сумі 110000 грн. суд дійшов до висновку, що вони підлягають задоволенню частково. Грошова сума у розмірі 5000 грн., що є сумою позики, підлягає стягненню з відповідача, оскільки судом у судовому засіданні було встановлено, що між сторонами було укладено договір позики на суму 5000 грн. і цю грошову суму відповідачем було отримано. Грошова сума в розмірі 105000 грн. стягненню не підлягає, оскільки судом в судовому засіданні було встановлено, що зазначена сума є штрафною санкцією, а саме пенею, що розрахована у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Договір позики в частині обчислення та стягнення пені укладений без урахування вимог ст. 2 Закону України № 1669 "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", тому обчислена на його підставі пеня у розмірі 105000 грн., стягненню не підлягає. Розглянувши позовні вимоги щодо забезпечення позову - накладення арешту на майно відповідача [PERSON], суд прийшов до висновку, що в задоволенні зазначених позовних вимог необхідно відмовити. За вимогами ЦПК України єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч. 4 ст. 151 ЦПК , якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду). Відповідно до ч. 3 ст. 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. (п. 4 Постанова Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»). В обґрунтування своїх вимог позивач не посилається на обставини, які б свідчили про існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. За клопотанням представника позивача про витребування доказів (а.с.34,40-41), судом отримані відомості про те, що за [PERSON] зареєстровані 2/3 частки трьохкімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Суд вважає що, арешт 2/3 частки квартири відповідача, не є співмірним із позовними вимогами які суд вважає за необхідне задовольнити та може порушити право на житло інших осіб, які не є учасниками судового розгляду. Судові витрати позивача по сплаті судового збору у сумі 1420 грн. (а.с.1,2,17) підлягають відшкодуванню відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 36 постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI).

Outcome: partial