Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-01 00:00:00

[PERSON] 22.05.2015 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна та визнання права власності на майно. В позовних вимогах зазначає, що 07.07.2006 року у Бабушкінському відділі РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області між [PERSON] та [PERSON] був укладений та зареєстрований шлюб (актовий запис № 438). 17.10.2009 року від зареєстрованого шлюбу у подружжя народилася донька,[PERSON]. Під час шлюбу, матірю позивача за договором від 15.09.2010 року [PERSON] було подаровано земельну ділянку загальною площею 0,75 га, кадастровий номер 3223186800:03:006:0044, розташовану за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Романків, вул. Лісова. У період 2011-2013 років на зазначеній земельній ділянці подружжям [PERSON] за спільні кошти було побудовано житлові будинки та інше нерухоме майно. Під час шлюбу колишнього подружжя, житлові будинки були облаштовані меблями та побутовим обладнанням, необхідними для проживання, що свідчить про готовність будівель до введення в експлуатацію. Висновком експерта №5/2/2015 від 21.04.2015 року встановлено, що за час будівництва за період 2011-2013 років, в межах наявних документів на витрати, подружжям [PERSON] у будівництво та облаштування спірного нерухомого майна було витрачено грошові кошти в загальній сумі 15749360,25 гривень. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20.09.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. 22.05.2014 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договори купівлі-продажу спірної нерухомості. Посилаючись на норми Сімейного кодексу України Позивач зазначає, що майно, набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Позивач зазначає, що житловий будинок та інше нерухоме майно, що розташоване на земельній ділянці загальною площею 0,75 гакадастровий номер 5223186800:03:006:0044 в селі Романків Обухівського району Київської області по пров. Лісовому, 22, було побудоване під час зареєстрованого шлюбу, за спільні кошти подружжя. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Про поділ вказаного спірного майна позивач і відповідач не домовлялися, шлюбний договір не укладали, тому спірне нерухоме майно належить позивачу і відповідачці в рівних частинах на праві спільної сумісної власності. Згідно зі ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу і відповідно розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою. Крім того, зазначає що, 22.05.2014 між відповідачами, [PERSON] та [PERSON] без згоди позивача, як того вимагає ст. 369 ЦК України, а отже без належних повноважень був укладений договір купівлі-продажу спільного майна колишнього подружжя [PERSON]. Згідно з ч. 3 ст. 209 ЦК України, нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 ЦК України. Спірний правочин був укладений без згоди позивача, а тому приватним нотаріусом не було дотримано вимоги ст.ст. 203, 369 ЦК України. У відповідності до ч.4 ст. 369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Зазначає, що укладені між відповідачами договори купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки вимогам закону не відповідають, а тому мають бути визнані судом недійсними. Оскільки, відповідачем [PERSON] під час укладення спірних договорів не було дотримано вимоги ст.68 СК України, ст.ст. 203, 215, 369 ЦК України, це є підставою для визнання їх недійсними. Посилаючись на норми Цивільного кодексу України, Сімейного кодексу України позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: житлового будинку загальною площею 767,7 кв. м; басейну загальною площею 479,9 кв.м; будинку для персоналу загальною площею 211,8 кв. м, розташованого на земельній ділянці загальною площею 0,75 га, кадастровий номер 3223186800:03:006:0044 за адресою: Київська обл., Обухівський р-н, с. Романків, провулок Лісовий, 22, укладений 22 травня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за № 11030; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 0,75 га, кадастровий номер 3223186800:03:006:0044, розташованої за адресою: Київська обл., Обухівський р-н, с. Романків, провулок Лісовий, 22, укладений 22 травня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] і посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за № 11029; визнати за [PERSON] та [PERSON] право спільної сумісної власності на наступне нерухоме майно: житловий будинок загальною площею 767,7 кв. м; басейн загальною площею 479,9 кв.м; будинок для персоналу загальною площею 211,8 кв.м, які розташовані на земельній ділянці загальною площею 0,75 га, кадастровий номер 3223186800:03:006:0044 за адресою: Київська обл., Обухівський район, с. Романків, провулок Лісовий, 22.; поділити нерухоме майно і визнати за [PERSON] право власності на ? частину нерухомого майна, а саме: право власності на ? частину житлового будинку загальною площею 767,7 кв. м; право власності на ? частину басейну загальною площею 479,9 кв.м; право власності на ? частину будинку для персоналу загальною площею 211,8 кв.м, що розташоване на земельній ділянці загальною площею 0,75 га, кадастровий; номер 3223186800:03:006:0044 за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Романків, провулок Лісовий, 22.; визнати за [PERSON] право власності на ? частину земельної ділянки загальною площею 0,75 та, кадастровий номер 3223186800:03:006:0044, розташованої за адресою: Київська обл., Обухівський р-н, с. Романків, провулок Лісовий, 22; поділити нерухоме майно і визнати за [PERSON] право власності на ? частину нерухомого майна, а саме: право власності на ? частину житлового будинку загальною площею 767,7 кв. м; право власності на ? частину басейну загальною площею 479,9 кв.м; право власності на ? частину будинку для персоналу загальною площею 211,8 кв.м, що розташоване на земельній ділянці загальною площею 0,75 га, кадастровий; номер 3223186800:03:006:0044 за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Романків, провулок Лісовий, 22; визнати за [PERSON] право власності на ? частину земельної ділянки загальною площею 0,75 га, кадастровий номер 3323186800:03:006:0044, розташованої за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Романків, провулок Лісовий, 22. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав наведених в позові та доповненнях до позовної заяви. Представники відповідачів [PERSON] та[PERSON] просили відмовити в задоволенні позовних вимог, надали до суду письмові заперечення проти позовних вимог. Третя особа - приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не з'явився ,про причини неявки суду не повідомив. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, які зявились в судове засідання, свідків, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, та на підставі наявних у справі доказів вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Враховуючи зміст заявлених вимог, суд приходить до висновку про необхідність аналізу наступних правових норм та рекомендацій Верховного суду України. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У відповідності до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно із ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч. 1). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2). Крім того, відповідно до п. 23 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело і час його придбання. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними (ч. 1). У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно зі ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1). Як встановлено матеріалами справи, за час шлюбу позивачем та відповідачем було спільно збудовано житловий будинок загальною площею 767,7 кв. м; басейн загальною площею 479,9 кв.м; будинок для персоналу загальною площею 211,8 кв. м, які розташовані на земельній ділянці загальною площею 0,75 га, кадастровий номер 3223186800:03:006:0044 за адресою: Київська обл., Обухівський р-н, с. Романків, провулок Лісовий, 22. Зазначені факти підтверджуються експертними висновками доданими до матеріалів справи, показами свідків та письмовими доказами наданими сторонами до матеріалів справи. Так в матеріалах справи наявний висновок судового експерта [PERSON] №5/2/2015 року від 21.04.2015 року з якого вбачається, що за результатами проведення експертноекономічного дослідження встановлено, що вартість отриманих будівельних робіт та матеріалів для будівництва спірних обєктів у період з квітня 2011 року по березень 2013 року за договором №21/04-11 від 21.04.2011 року підтверджена на суму 8215221 гривні 54 копійки. Також зазначеним висновком підтверджується наступні витрати подружжя повязані з будівництвом та оздобленням спірних обєктів: передача грошових коштів директору ПП «ТБК«Аверс-Сервіс» на закупівлю матеріалів та будівельні роботи в розмірі 7130147 гривень; понесені витрати на виконання проектних робіт, послуги охорони обєкту в розмірі 763771 гривень 08 копійок; витрат на купівлю меблів та оздоблювальних матеріалів у період з грудня 2012 року по березень 2013 року на суму 4734964 гривень та 156622, 95 євро. Крім того, в матеріалах справи наявний висновок експертного дослідження від 21.08.2015 року № 0821, з якого вбачається, що станом на квітень 2013 року ступінь готовності домоволодіння, розташованого за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Романків, вулиця Лісна складає, в межах 88-92%. Крім того, з зазначеного висновку вбачаться, що станом на квітень 2013 року обєкти нерухомості були готові для прийняття їх в експлуатацію в порядку передбаченому чинним законодавством України. Разом з тим, в судовому засіданні допитано свідків, [PERSON] і [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] повідомив суду, що 26.04.2011 року він прибув до села Романків для будівництва будинку, де отримав проектну документацію та працював на будівництві технічним експертом, займався підбором будівельників шляхом проведення тендерів. Також повідомив, що на протязі двох років згідно проектно-технічної документації було побудовано основний будинок, басейн, будинок для персоналу, гараж та інші підсобні приміщення. Кошти на будівництво спірного обєкту отримував від [PERSON]. Повідомив, що будівництво розпочалося 26.04.2011 року, а закінчилось в березні 2013 року. В 2012 році було отримано поштову адресу на збудоване майно. Всі комунікації, в тому числі вода, газ, телефон були підведені до будинку. [PERSON] повідомив суду, що в період з 2011 року по кінець першого кварталу 2013 року займався роботою по внутрішньому оздобленню будинку та закупівлею необхідних меблів та предметів побуту за кошти отримані від Позивача по справі. [PERSON] повідомив суду, що він в 2013 році на прохання батька [PERSON] оглянув будинок, який будувався та виявив недоліки у бетонних конструкціях і разом з [PERSON] вони усували виявлені недоліки та повідомили про них будівельну фірму, яка здійснила демонтаж неякісних робіт. В лютому 2014 року було проведено до будинку газ. З будівельною фірмою та з ним за проведені роботи розраховувалась [PERSON], фінансувала роботи вона до 2014 року, а в квітні 2014 року вона вирішила продати будинок і він його придбав. Після придбання будинку ним було ще проведено будівельні роботи і будинок був повністю готовий до проживання в ньому. За виконані роботи будівельній фірмі [PERSON]Г сплатила 800\~000, 00 гривень За таких обставин дослідивши докази зібрані в судовому засіданні, покази свідків допитаних в судовому засіданні суд вважає, що спірні обєкти нерухомості побудовані позивачем та відповідачем за час шлюбу необхідно визнати спільною сумісною власністю подружжя. Так, за ч.1, 2 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. В п. 25 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року за №11 зазначається, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4,5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, відповідно до вищенаведених правових норм, виходячи з рівності часток подружжя, враховуючи те, що жоден із подружжя не вчинив дій згідно приписів ст.71 СК України, суд вважає за можливе визнати обєктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] житловий будинок загальною площею 767,7 кв. м; басейн загальною площею 479,9 кв.м; будинок для персоналу загальною площею 211,8 кв. м, які розташовані на земельній ділянці загальною площею 0,75 га, кадастровий номер 3223186800:03:006:0044 за адресою: Київська обл., Обухівський р-н, с. Романків, провулок Лісовий, 22 та поділити вищезазначене майно визнавши за [PERSON] та [PERSON] право власності за кожним на ? житлового будинку загальною площею 767,7 кв. м; басейну загальною площею 479,9 кв.м; будиноку для персоналу загальною площею 211,8 кв. м, які розташовані на земельній ділянці загальною площею 0,75 га, кадастровий номер 3223186800:03:006:0044 за адресою: Київська обл., Обухівський р-н, с. Романків, провулок Лісовий, 22 Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до вимог ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно ч. 1 ст. 60, ч. 1 ст. 61, ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 68, ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. При цьому, відповідно до п. 7 цієї ж статті, якщо у придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні відповідно до розміру внеску є його особистою приватною власністю. З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення. Доказів, які спростовували б презумпцію спільності майна та доводили існування обставин, передбачених ст. 57 СК України, відповідач та її представник суду не надали. Відповідно до ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. При цьому розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Таким чином, порядок розпорядження майном, що є об'єктом права спільної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками відповідно до Цивільного, а не Сімейного кодексу України. Як вбачається з матеріалів справи, та не заперечується Відповідачем згоду на відчуження майна, що перебуває у спільній сумісній власності, а саме: житловий будинок загальною площею 767,7 кв. м; басейн загальною площею 479,9 кв.м; будинок для персоналу загальною площею 211,8 кв.м, які розташовані на земельній ділянці загальною площею 0,75 га, кадастровий номер 3223186800:03:006:0044 за адресою: Київська обл., Обухівський район, с. Романків, провулок Лісовий, 22на момент укладення договору купівлі-продажу позивачем не було надано. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Аналогічні положення містить Постанова Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", в абз. 4 ч. 26 якої вказано, якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України можуть пред'явити позов про визнання такого правочину недійсним. Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Позивачем позовні вимоги про застосування реституції згідно ст. ст. 387, 388 ЦК України у даному провадженні не пред'явлені. Оцінюючи в сукупності всі докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог. Так при розгляді даної справи по суті встановлено обставини недійсності правочину з підстав заявлених позивачем. Відповідачі не спростували твердження позивача, не довели надання згоди позивача на укладення спірного договору щодо відчуження майна, яке перебувало у спільній сумісній власності подружжя. З огляду на викладені обставини, оскільки судом визнано що предмет договору купівлі-продажу належить до обєктів права спільної сумісної власності на думку суду, [PERSON] мала отримати згоду позивача на відчуження спільного сумісного майна. Тому, суд вважає що належним способом захисту права власності позивача є визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: житлового будинку загальною площею 767,7 кв. м; басейну загальною площею 479,9 кв.м; будинку для персоналу загальною площею 211,8 кв. м, розташованого на земельній ділянці загальною площею 0,75 га, кадастровий номер 3223186800:03:006:0044 за адресою: Київська обл., Обухівський р-н, с. Романків, провулок Лісовий, 22, укладеного 22 травня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за № 11030. Що стосується вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки укладеного 22 травня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] і посвідченого нотаріально Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 11029 суд зазначає, що згідно ст.120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Як встановлено судом обєктом права спільної сумісної власності є: житловий будинок загальною площею 767,7 кв. м; басейн загальною площею 479,9 кв.м; будинок для персоналу загальною площею 211,8 кв.м, розташовані на земельній ділянці загальною площею 0,75 га, кадастровий номер 3223186800:03:006:0044 за адресою: Київська обл., Обухівський район, с. Романків, провулок Лісовий, 22. У звязку з набуттям [PERSON] права власності на вищезазначені обєкти нерухомості відчуження земельної ділянки відбулося у спосіб, що порушує права позивача повязані з користуванням та розпорядженням обєктами нерухомості, розташованими на спірній земельній ділянці. За таких обставин, суд вважає, що укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки від 22 травня 2014 року укладений між [PERSON] та [PERSON] посвідчений нотаріально Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за № 11029 спрямований на ухилення [PERSON] від поділу спільного майна, оскільки укладений без погодження співвласника нерухомого майна, яке розташоване на земельній ділянці, що є предметом договору та в силу статті 120 Земельного кодексу України та вимог статей 203, 215 та 234 Цивільного кодексу України підлягає визнанню недійсним. Разом з тим, підлягає визнанню за [PERSON] право власності на ? частину земельної ділянки площею 0,75 га, кадастровий номер 3223186800:03:006:0044 за адресою: Київська обл., Обухівський район, с. Романків, провулок Лісовий, 22, оскільки зазначена позовна вимога узгоджується з статтею 120 Земельного кодексу України. Відповідно до вимог статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. ? частини земельної ділянки пропорційна ? частині обєктів нерухомості розташованих на земельній ділянці, що набувається у власність позивача. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, оскільки позов задоволено, суд вважає за необхідне покласти судові витрати на відповідача та стягнути з нього на користь позивача витрачений та документально підтверджений судовий збір в розмірі 365 гривень 40 копійок. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved