Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-04 00:00:00

[PERSON] звернувся в Берегівський районний суд з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області та [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог [PERSON], [PERSON], Берегівська районна державна адміністрація та [PERSON] сільська рада про визнання недійсними наказів Головного управління Держземагентсва у Закарпатській області, реєстрації та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння та визнання права власності в порядку спадкування на земельну ділянку зазначивши, що Рішенням 13 сесії 23 скликання [PERSON] сільської ради від 03.03.2000 р. його бабці [PERSON] була надана у приватну власність земельна ділянка площею 1,77 га на території [PERSON] сільської ради в контурі 69 для ведення товарного сільськогосподарсь\-кого виробництва, а 19.02.2001 р. їй був виданий відповідний державний акт на право приватної власності на землю І-ЗК № 014864. 01.12.2011 р. бабка залишила заповіт, згідно якого вона все своє майно заповідала внуку, позивачу. 03.05.2012 р. бабка померла. У 2017 р. позивач вирішив згідно заповіту оформити право власності на зе\-мельну ділянку та звернувся до нотаріуса, де було розяснено про необхідність отримання ка\-дастрового номеру на земельну ділянку. Листом інженера-розпорядника від 12.12.2017 р. йому було повідомлено про неможливість присвоїти кадастровий номер, оскільки на да\-ну земельну ділянку накладаються земельна ділянка площею 0,95 га кадастро\-вий номер 2120483600:01:000:0105, яка передана у власність [PERSON] та земельна ділянка площею 0,95 га кадастровий номер 2120483600:01:000:0104, яка передана у власність [PERSON], оскільки роз\-порядженням голови Берегівської РДА від 18.03.2010 р. № №168, 171 останнім був наданий дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею по 0,95 га на території [PERSON] сільської ради за межами населеного пункту, в контурі 69, у власність для ведення особистого селянського господарства. Наказами Головного управління Держземагенства у Закар\-патській області від 28.01.2014 р. були затверджені проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність [PERSON] та [PERSON] для ведення особистого селянського господарства та надані їм земельні ділянки по 0,95 га кожній у власність. В подальшому спірні земельні ділянки були зареєстровані за останніми. 23.01.2015 р. [PERSON] та 28.01.2015 р. [PERSON], уклали договір дарування з [PERSON] на вищенаведені спірні земельні ділянки площею по 0,95 га, які розташовані на території [PERSON] сільради. Вважає, що згадані накази Головного управління Держземагенства про затвердження проектів землеустрою та передачу у власність земельних діля\-нок [PERSON] та [PERSON], а також наступні дії про реєстрацію прав власності земельних ділянок є незаконними і підлягають скасуванню. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав з мотивів наведених в позовній заяві, заперечив проти застосування строків позовної давності мотивуючи, що про порушення своїх прав на спадкування земельної ділянки позивач дізнався тільки 12.12.2017 р. із листа [PERSON][PERSON]. Представники відповідачів [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали з підстав наведених у відзивах та просили суд застосувати строк позовної давності. Представник відповідача [PERSON] сільської ради [PERSON] в судовому засіданні позов визнав та пояснив, що рішенням 13 сесії 23 скликання [PERSON] сільської ради від 03.03.2000 р. [PERSON] була надана у приватну власність земельна ділянка площею 1,77 га на території [PERSON] сільської ради в контурі 69 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Йому про виділення [PERSON] та [PERSON] спірних земельних ділянок нічого не відомо. Вважає, що [PERSON] отримала земельну ділянку відповідно до чинного законодавства. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, однак подали заяви, згідно яких просили розглянути справу у їх відсутності. Представник Берегівської районної державної адміністрації в судове засідання не зявився, причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що земельна ділянка площею 1,77 га, право власності яке належить [PERSON], розташована в контурі 69 землекористування [PERSON] сільської ради, за межами населеного пункту та надана для ведення товарного сільськогосподарсь\-кого виробництва рішенням сесії сільської ради. Згідно даних Державного земельного кадастру на дану земельну ділянку частково накладаються земельні ділянки, які належали [PERSON] та [PERSON], тому кадастровий номер земельній ділянці [PERSON] присвоїти неможливо. Заступник начальника відділу у Берегівському районі Головного управління Держгеокадастру\~у Закарпатській області\~[PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] має державний акт старого взірця, а відповідно до існуючого законодавства на момент реєстрації державного акту, не вносилося до державного земельного кадастру. Внесення відомостей до державного земельного кадастру, а також створення самого земельного кадастру передбаченого ЗК України, який вступив в дію 1 січня 2002 року, державний акт [PERSON] зареєстрований станом на 2001 рік, тобто дані про цю земельну ділянку були відсутні на момент реєстрації земельних ділянок [PERSON] та [PERSON]. Представник [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] виготовляла технічну документацію землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] та [PERSON]. Місцезнаходження вказаних земельних ділянок він погоджував з головою сільської ради, оскільки не було на місці землевпорядника. Вказані земельні ділянки голова вказав пальцем на карті. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду та перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що рішенням 13 сесії 23 скликання [PERSON] сільської ради від 03.03.2000 р. в додатку № 361 [PERSON] (бабка позивача) була надана у приватну власність земельна ділянка площею 1,77 га на території [PERSON] сільської ради в контурі 69 для ведення товарного сільськогосподарсь\-кого виробництва, а 19.02.2001 р. їй був виданий відповідний державний акт на право приватної власності на землю І-ЗК № 014864. Згідно заповіту від 01.12.2011 р., який посвідчений секретарем Дийдянської сільської ради, [PERSON] заповідала все своє майно позивачу [PERSON]. 03.05.2012 р. бабка померла. Спадщину після смерті бабки позивач прийняв, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. З метою оформлення права власності на спірну земельну ділянку згідно заповіту, позивач звернувся до нотаріуса, при цьому йому було розяснено про необхідність отримати ка\-дастровий номер на земельну ділянку. Разом з тим, згідно листа інженера-землевпорядника [PERSON] від 12.12.2017 р. позивачу було повідомлено про неможливість присвоїти кадастровий номер, оскільки на да\-ну земельну ділянку накладаються земельна ділянка площею 0,95 га кадастро\-вий номер 2120483600:01:000:0105, яка передана у власність [PERSON] та земельна ділянка площею 0,95 га кадастровий номер 2120483600:01:000:0104, яка передана у власність [PERSON]. Також, судом встановлено, що роз\-порядженням голови Берегівської РДА від 18.03.2010 р. № 168 був наданий дозвіл [PERSON] на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,95 га на території [PERSON] сільської ради за межами населеного пункту, в контурі 69, у власність для ведення особистого селянського господарства, а розпорядженням голови РДА №171 від 18.03.2010р. наданий дозвіл [PERSON] на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,95 га на території [PERSON] сільради за межами населеного пункту, в контурі 69, у власність для ведення особистого селянського господарства. Наказами Головного управління Держземагенства у Закар\-патській області від 28.01.2014 р. були затверджені проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність [PERSON] та [PERSON] для ведення особистого селянського господарства та надані їм земельні ділянки по 0,95 га кожній у власність для ведення особистого селянського господарства із земель сільгосппризначення державної власності. Згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно [PERSON] 11.02.2014 р. зареєструвала на себе спірну земельну ділянку на праві приватної власнос\-ті в реєстраційній службі Берегівського БУЮ та отримала Свідоцтво про право власності на нерухоме майно № 17666724 від 12.02.2014 р.. Також, згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно [PERSON] 12.02.2014 р. в Реєстраційній службі Берегівського РУЮ, зареєструвала на себе другу частину спірної земельної ділянки на праві приватної власності та отримала Свідоцтво про право власності на нерухоме майно № 17742719 від 13.02.2014 р.. Згідно нотаріально посвідченого договору дарування укладеного 23.01.2015 року між [PERSON] та [PERSON], остання набула право власності на спірну земельну ділянку площею 0,95 га, яка розташована на території [PERSON] сільради, кадастровий номер 2120483600:01:000:0104. Також, згідно нотаріально посвідченого договору дарування укладеного 28.01.2015 року між [PERSON] та [PERSON], остання набула право власності на спірну земельну ділянку площею 0,95 га, яка розташована на території [PERSON] сільради, кадастровий номер 2120483600:01:000:0105. Вищезазначені договори дарування зареєстровані в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, за відповідачем [PERSON]. Згідно ч.5 ст.116 ЗКУ надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, проводиться лише після її вилучення. Пунктом ІІ Постанови Пленуму ВСУ від 16.04.2004р. №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", суд має перевіряти законність рішень органу виконав\-чої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. Судом встановлено, що при прийнятті згаданих розпоряджень та наказів, спірні земельні ділян\-ки передані у власність [PERSON] та [PERSON], без вилучення їх у власника [PERSON], що є грубим порушенням ЗК України. Положеннями\~статті 203 ЦК України, передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільними відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог\~статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). З огляду на вищезазначене, суд вважає, що накази Головного управління Держземагенства, реєстрація земельних ділянок за [PERSON] та [PERSON], а та\-кож виданні їм Свідоцтва про право власності на нерухоме майно є незакон\-ними правочинами, тому їх слід визнати недійсними. Також, судом встановлено, що згідно Витягу з плану землекористування [PERSON] сільської ради спірна земельна ділянка знаходиться в контурі 69 та відне\-сена до земель колективної власності бувшого КСГП "Дийдівське", що підля\-гає розпаюванню та не могла бути відведена у власність не членам бувшого КСГП для ведення особистого селянського господарства. Окрім цього, в спірних наказах зазначається, що земельні ділянки передаються у власність [PERSON] та [PERSON] із земель державної власності, в той час коли ці землі були у власності [PERSON]. Статтею 21 ЦКУ передбачено, що суд визнає незаконними та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного зако\-нодавства і порушує цивільні права або інтереси. Частина І ст.393 ЦКУ та\-кож передбачає, що правовий акт органу державної влади, який не відпові\-дає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнаєть\-ся судом незаконним та скасовується. До прийняття оскаржуваних наказів земельна ділянка перебувала у власності [PERSON], тобто згаданими пра\-вовими актами грубо порушені мої права, спадкоємця, позивача. Стаття 14 Конституції України гарантує право власності на землю. У ст. 41 передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряд\-жатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті І Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини І основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Стаття І Першого Протоколу гаранте право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність. Згідно ст. 330 ЦКУ у випадку, коли майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 ЦК майно не може бути витребуване у нього. Частина 3 ст.388 ЦК передбачає, що якщо майно було набуте безвід\-платно в особи, яка не мала право його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно до п. 22 Вищевказаної Постанови Пленуму суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі\~статті 388 ЦК\~звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Вказана правова позиція узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною у справі №6-170цс14. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] набула право власності на спірні земельні ділянки безвідплатно, відповідно до договорів дарування з [PERSON] та [PERSON]. Враховуючи, що земельна ділянка площею 1,77 га належить [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №835, яка залишила заповіт на позивача, який спадщину прийняв, суд вважає можливим в порядку ст.. 392 ЦК України визнати за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом право власності на цю земельну ділянку. З огляду на вищевказане, суд приходить до висновку, що спірні накази Головного управління Держземагенства про затвердження проектів землеустрою та передачу у власність земельних діля\-нок [PERSON] та [PERSON], а також наступні дії про реєстрацію прав власності земельних ділянок є незаконними і підлягають скасуванню. У судовому засіданні представником відповідача [PERSON] в порядку ч.3\~ст.267 ЦК України\~заявлено про застосування строку позовної давності до заявлених позовних вимог. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Судом встановлено, що про порушення своїх прав на спадкування спірної земельної ділянки позивач дізнався тільки 12.12.2107 року з листа [PERSON] [PERSON] про неможливість присвоїти кадастровий номер, оскільки на да\-ну земельну ділянку накладаються земельна ділянка площею 0,95 га кадастро\-вий номер 2120483600:01:000:0105, яка передана у власність [PERSON] та земельна ділянка площею 0,95 га кадастровий номер 2120483600:01:000:0104, яка передана у власність [PERSON]. Наведене спростовує доводи представника відповідача [PERSON] про пропущення позивачем строку позовної давності. Згідно до\~ч. 1 ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~цим Кодексом. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог\~ст.ст. 77-78 ЦПК України. Відповідно до\~ст.263 ЦПК України\~ судове рішення повинно грунтоватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно зі\~ст. 89 ЦПК України,\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилався позивач [PERSON], як на підставу своїх вимог, а представники відповідачів, як на підставу своїх заперечень, оцінивши такі в сукупності, суд приходить до висновку, що позов підставний і підлягає до задоволення. Також, суд вважає підставними вимоги позивача відносно стягнення судових витрат, виходячи з наступного. Відповідно до ч.ч.1,3\~ст.133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частиною 2\~ст. 141 ЦПК України\~передбачено, що інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно квитанції №13 від 27 березня 2018 року, вартість правничої допомоги яку отримав позивач складає 5000 грн.. Враховуючи, що позов задоволено повністю, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів пропорційно на користь позивача понесені ним судові витрати, які складаються з сплаченого судового збору в сумі 4228,80 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: approved