Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-05 00:00:00

Адвокат Новицький В.В., що діє в інтересах позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про встановлення належності правовстановлюючого документу та визнання права спільної часткової власності по ј частині нерухомого майна. Позов мотивує тим, що згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 19.04.1997 АТ «Таврія», будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] та членам його сім`ї: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Натомість позивач зазначає, що під час оформлення приватизації даного будинку у документі на право власності зроблено помилку. А саме замість [PERSON] зазначено [PERSON] . Дані обставини перешкоджають позивачу вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй майном. У зв`язку з чим позивач просила встановити факт належності вищезазначеного правовстановлюючого документу їй та відповідачам. Крім того, з метою реалізації права на встановлення часток співвласників, позивач просить визнати за нею та відповідачами право спільної часткової власності на житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] в рівних частках по ј частині за кожним. Позивач [PERSON] у підготовче засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник позивача, [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав заяву до суду про розгляд справи без його участі та участі позивача. Позовні вимоги підтримав повністю та просив задовольнити позов. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. 04.11.2019 через канцелярію суду надали заяви про визнання позову та прохали розглядати справу без їх участі. 06.11.2019 до суду надійшло клопотання про уточнення позовних вимог, в якій представником позивача адвокатом Новицьким В.В. уточнено її прохальну частину із зазначенням правильних прізвищ співвласників спірного майна, а саме [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи без участі сторін, які не з`явилися в судове засідання та надали відповідні заяви, враховуючи визнання відповідачами позовних вимог, вивчивши письмові матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини у справі, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 15.10.2019 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 07.11.2019 закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд справи. Згідно зі ст. ст. 4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Вирішуючи справу по суті позовних вимог, суд виходив з положень ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України про обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доведенню підлягають обставини, які мають значення для прийняття рішення по справі і по яким у сторін і інших осіб, які приймають участь у справі, виникає спір. Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами являються будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення сторін та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., ратифікованою законом від 17.07.97 №475/97-ВР, зокрема ст.1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. Відповідно до ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. На підставі доказів, наданих позивачами в підтвердження своїх позовних вимог, судом встановлено наступні обставини. Згідно копії свідоцтва про право особистої власності на житло, виданого 19.04.1997 року органом приватизації АТ «Таврія» на підставі розпорядження (наказу) №4 від 19.04.1997 року зареєстрованого у Колективному підприємстві «Інвентаризатор» у реєстрову книгу за №1-61, одноквартирний житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.20). Однак, у свідоцтві допущена помилка у написанні прізвища, ім`я та по батькові одного із співвласників домоволодіння, а саме вказано « [PERSON] » замість вірного « [PERSON] » (а.с.22). Через допущену помилку в зазначеному вище правовстановлюючому документі, позивач [PERSON] позбавлена можливості безперешкодно володіти, розпоряджатися та користуватися своєю часткою у спільному майні. Оскільки на даний час ВАТ «Таврія», згідно із статистичною довідкою від 09.07.2019 №1 відділу статистики у Чутівському районі, було ліквідовано 07.11.2001 у зв`язку з визнанням банкрутом без правонаступництва (а.с.26-27), виправити дану описку у вищезазначеному документі у позасудовому порядку неможливо. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 31.05.1983 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.21). Від шлюбу у [PERSON] та [PERSON] маються діти: дочка [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] (а.с.22,24). Наразі, після вступу в шлюб, відповідач [PERSON] має прізвище « [PERSON] », а позивач [PERSON] - « [PERSON] » (а.с.23,25). Згідно з даними, що маються у Витягах з погосподарських книг №2, 4, 6, 7 Таверівської сільської ради за періоди з 1983-2005 роки, список членів домогосподарства за адресою: [ADDRESS] складали: [PERSON] , [INFO] - голова, [PERSON] , [INFO] - дружина, [PERSON] , [INFO] - дочка, [PERSON] , [INFO] - дочка. Як вбачається з довідки Таверівської сільської ради Чутівського району Полтавської області від 10.07.2019 №02-38/252, особа з прізвищем [PERSON] з моменту створення сільської ради по даний час на території ради не проживав та не був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, встановлені судом обставини дають зробити висновок про належність свідоцтва про право власності на житло одній і тій же особі, а саме позивачу [PERSON] , оскільки її ім`я було невірно зазначено у цьому документів, органом який видавав правовстановлюючий документ. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У відповідності до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами, про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Згідно п.7 постанови пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах, що мають юридичне значення», передбачено, що суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину; при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Отже, суд проаналізувавши надані докази в їх сукупності, вважає доведеним факт належності свідоцтва про право власності на житло, виданого 19.04.1997 органом приватизації АТ «Таврія» на підставі розпорядження №4 від 19.04.1997 на одноквартирний житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] . Стосовно заявлених вимог позивача щодо визнання за нею та відповідачами права спільної часткової власності на вищевказаний житловий будинок в рівних частках по ј, суд зазначає наступне. Частиною 1 ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Частина 1 ст.356 ЦК України зазначає, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ч.1 ст.357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Частиною 1 ст.392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У пункті 37 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5, визначено, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України, власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Пунктом 17 вищевказаної Постанови визначено, що розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (стаття 8 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII "Про приватизацію державного житлового фонду"). У відповідності до роз`яснень, наданих у Постанові Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", - частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними (п.5). Як встановлено судом, житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 89,7 кв. м належить на праві приватної спільної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 19.04.1997 (а.с.20). Вказаний житловий будинок набутий у власність позивачем та відповідачами на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Таким чином, суд вважає, що позивачем недоведено в судовому засіданні обставини, які б підтверджували, що її право власності оспорюється або не визнається іншою особою, чи втрачено документ, який засвідчує її право власності. Суд також зауважує, що із змісту позовної заяви вбачається, що позивачем не заявлялася вимога про визначення частки учасника спільної сумісної власності чи її виділ із спільного майна. Отже суд вважає, що [PERSON] , звертаючись до суду з позовом про визнання права спільної часткової власності по ј частині нерухомого майна за кожним власником, неправильно обрала спосіб захисту порушеного права, оскільки фактично ставиться питання про визначення частки співвласника в праві спільної сумісної власності на вищевказаний будинок. Враховуючи викладене, суд вважає, що заявлена вимога [PERSON] про визнання за нею та відповідачами права спільної часткової власності на житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] в рівних частках по ј частці за кожним, задоволенню не підлягає.

Outcome: partial