Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу для виїзду за кордон для оздоровлення та відпочинку [PERSON] , [INFO] , на період з дня набрання рішення законної сили і до 01.01.2016 року у супроводі його матері без згоди та супроводу батька . В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що сторони з 14 серпня 2004 року по 06 червня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який відповідно до рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06 червня 2013 року розірвано. Від шлюбу вони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Позивач народилася у Російські Федерації , кожен рік вона з дитиною виїжджала до рідних, де дитина отримувала оздоровлення та відпочивала з близькими. До 31.12.2014 року у позивача була нотаріальна посвідчена згода батька дитини на виїзд сина за кордон. Але на теперішній час відповідач безпідставно відмовляється надати згоду на оформлення документів для тимчасового виїзду дитини за межі України. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, просила його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України та ст. 16 ЦК України кожна особа може звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який відповідно до рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06 червня 2013 року розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що [PERSON] надавалася згода на тимчасові багаторазові поїздки за кордон до Російської Федерації в період з 09 липня 2014 року по 31 грудня 2014 року, малолітнього сина [PERSON] у супроводі його матері [PERSON], що підтверджується заявою [PERSON] від 08.07.2014 року, посвідченою приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON], зареєстрованої в реєстрі за №658. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положень ст. 151 СК України, вправі обирати самі. Згідно вимог ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Стаття 154 СК України надає батькам право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Згідно ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1 ст. З Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.91 р. №789-ХІІ), в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року та Факультативним протоколом від 01.01.2000 року, а також ч. 7 і ч. 8 ст.7 СК України усі дії щодо дітей та регулювання сімейних відносин мають здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. За змістом ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року за №57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року №724), виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до підпунктів 1, 2 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд з України, громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування, та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску. Таким чином, вищезазначеними нормативними документами передбачено можливість ухвалення судом рішення про одноразовий виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон із зазначенням часового проміжку перебування дитини в цій державі, а не виїзди протягом півроку неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. Крім того, в судовому засіданні позивачкою не підтверджено доказами, що відповідач перешкоджає позивачці у наданнідозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини. З огляду на вищевикладене, позов [PERSON] задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed