Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-14 00:00:00

23.05.2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , з залученням третьої особи - виконавчого комітету Градизької селищної ради Глобинського району, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому прохає; визнати, що [PERSON] , [INFO] , уродженець с. Мала Кахновка Кременчуцького району Полтавської області, втратив право користування житловим приміщенням по [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою - [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстровані і фактично проживають: [PERSON] , 1982 року народження, її сини - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Також у будинку зареєстрований, але не проживає колишній чоловік - [PERSON] , [INFO] , шлюб з яким розірвано за рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 20 квітня 2016 року, що набрало законної сили 05.05.2016 року ( справа № 527/744/16-ц). З часу розірвання шлюбу відповідач виїхав із селища Градизьк, місце його проживання (перебування) не відоме. [PERSON] не звертався до суду з позовом про визнання вказаного будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та про його поділ . Строк позовної давності для таких вимог , відповідно до вимог ч.2 ст. 72 Сімейного кодексу, минув. Реєстрація відповідача у будинку по [ADDRESS] порушує право позивача на оформлення в органах праці і соціального захисту субсидії на комунальні послуги (користування газо, та електропостачанням), а відтак і право на користування ними, що суттєво погіршує матеріальне становище сім`ї. До судового засіданні позивач [PERSON] направила заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала. Відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, в судове засідання не з`явився, доказів поважності причин неявки не надав. Представник Градизької селищної ради направив до суду заяву про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позову не заперечують. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Ст. 81 ЦПК України регламентовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку з господарчими будівлями від 12.05.2006 року, посвідченим нотаріально державним нотаріусом Градизької державної нотаріальної контори 12 травня 2006 року за реєстровим № 949, зареєстрованим в Кременчуцькому міжміському бюро технічної інвентаризації 23.06.2006 року, в реєстровій книзі № 8 за реєстровим № 1348 (а.с.17-18). Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.06.2006 року, номер 11025546 (а.с.19). Згідно довідки Градизької селищної ради № 1333 від 03.05.2019 року, у вказаному будинку зареєстровані: позивач [PERSON] , 1982 року народження, сини - [PERSON] , 2001 року народження та [PERSON] , 2003 року народження, [PERSON] , 1978 року народження (а.с.14). [PERSON] є колишнім чоловіком позивача, з яким вона перебувала у шлюбі з 06.03.2001 року, шлюб розірвано за рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 20 квітня 2016 року, що набрало законної сили 05.05.2016 року, справа № 527/744/16-ц (а.с.15-16). З часу розірвання шлюбу, тобто більше трьох років, відповідач не проживає в будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується письмовими поясненнями [PERSON] , [PERSON] (а.с.27-32). Місце його проживання (перебування) позивачу невідоме. Згідно із ч.2 ст. 60 СК вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. На майно, набуте чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі між собою або з іншою особою, під час проживання однією сім`єю також поширюється режим спільного сумісного майна та положення гл.8 СК, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (ст.74 СК). Припинення спільної власності подружжя здійснюється, зокрема, шляхом її поділу між співвласниками. Поділ скасовує режим спільності на набуте подружжям майно і, як правило, є наслідком, припинення шлюбу. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. В пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 06.03.2001 року по 20.04.2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу позивачем було придбано будинок з господарчими будівлями за адресою: [ADDRESS] , а отже відповідно до ст.60 СК України, даний будинок має статус спільної сумісної власності подружжя і відповідач [PERSON] є співвласником будинку. Суд критично оцінює посилання позивача на те, що [PERSON] протягом визначеного законом строку не звернувся до суду із позовом про поділ майна подружжя, в тому числі зазначеного будинку, так як це є правом, а не обов`язком відповідача. У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що згідно ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною 2 статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. Виходячи з цього, відповідач [PERSON] не втратив право власності на будинок в силу вимог статей 319, 321 ЦК України. Доказів належності спірного будинку на праві особистої власності, а не спільної сумісної, позивач суду не надав, тому відсутні підстави для визнання [PERSON] , в порядку ч.2 ст.405 ЦК України, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Висновок суду підтверджений усталеною судовою практикою. Так, з постанови Верховного Суду N 61-4509св18 від 28.02.2018 р. вбачається, що Верховний Суд у порядку спрощеного позовного провадження розглянув справу про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Згідно з матеріалами справи, чоловік (позивач) є власником квартири, в якій зареєстровані також його діти та колишня дружина (відповідач). У зв`язку з тим, що відповідач була відсутня в квартирі за місцем своєї реєстрації без поважних причин понад один рік, з позовом про поділ майна подружжя до суду не зверталася та у встановлений строк своїм правом про поділ майна не скористалася, позивач просить суд визнати її такою, що втратила право на користування квартирою. Судами попередніх інстанцій встановлено, що квартира є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, отже, відповідач є співвласником вказаної квартири. Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно виходив з того, що відповідач не втратила право власності на вказану квартиру в силу вимог статей 319 "Здійснення права власності" та 321 "Непорушність права власності" ЦКУ. За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову колишнього чоловіка про визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, оскільки положення ч. 2 ст. 405 ЦКУ (член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом)не поширюються на спірні правовідносини, які врегульовані нормами статей 319, 321 ЦКУ. Ті обставини, що відповідач була відсутня у квартирі за місцем своєї реєстрації понад один рік, не свідчать про її відмову від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього. А сам факт незвернення жінки до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов`язує припинення права власності на спільну сумісну власність. Таким чином, [PERSON] , як співвласник житлового будинку, не може бути визнаний таким, що втратив право користування цим житловим приміщенням, оскільки відповідно до ст. 317 ЦК України змістом права власності є права (правомочності) володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 319, 321, 346, 383, 386, 391 ЦК України,

Outcome: dismissed