Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. В обґрунтування заявлених вимог вказує на те, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, не спілкується з сином, не займається вихованням дитини, не цікавиться станом його здоров'я, фізичним та духовним розвитком, не відвідує сина, аліменти на утримання дитини сплачує нерегулярно та в неповному обсязі. На даний час дитина проживає з нею та повністю знаходиться на її утриманні та вихованні, у зв'язку з цим просить суд позбавити відповідача батьківських прав. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак подав суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, просить справу розглянути за наявними доказами з урахуванням висновку наданого Службою у справах неповнолітніх та дітей. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, відзиву на позов не подав, про поважність причин неможливості прибуття його в судове засідання суд не повідомив. Тому суд вважає за можливе розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради в судове засідання не з'явився з невідомих на те суду причин, хоча про день та час слухання справи був повідомлений належним чином. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав: Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO]. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 13 вересня 2016 року стягнуто з [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на уримання сина [PERSON], [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі 1000,00 грн, щомісячно починаючи з 11.07.2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 21 січня 2017 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Як встановлено в судовому засіданні неповнолітня дитина [PERSON], [INFO], зареєстрований та проживає за адресою [ADDRESS] разом з матір'ю [PERSON] Згідно розрахунку складеного державним виконавцем Тернопільського районного ВДВС ГТУЮ у Тернопільській області, станом на 01.01.2017 року заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів в користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] становить 8500 грн. Згідно висновку органу опіки і піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №483 від 20.06.2018 року, [PERSON] до служби у справах неповнолітніх та дітей подав заяву згідно якої просить не позбавляти батьківських прав відносно сина [PERSON], у зв'язку з чим комісія вважає за недоцільне позбавити батьківських прав [PERSON], щодо неповнолітнього сина [PERSON] та вважає за необхідне попередити [PERSON] про необхідність змінити своє ставлення до виховання сина [PERSON], [INFO]. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо, зокрема, вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Згідно ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, поважати дитину, забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Разом із тим, відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. При прийнятті рішення по справі судом також береться до уваги, що Європейський суд з прав людини (Справа "Савіни проти України" (Заява N 39948/06) у своєму рішенні від 18.12.2008 року, яке 18 березня 2009 року набуло статус остаточного, наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Закон України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року в ст. 111 передбачає, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Крім того діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ст.114 наведеного вище Закону). Такі ж положення містяться у Конвенції ООН про права дитини, де зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. Таким чином, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Приймаючи до уваги заяву [PERSON], у якій він просить не позбавляти його батьківських прав, враховуючи висновок комісії органу опіки і піклування, та те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд приходить до переконання що в інтересах малолітньої дитини [PERSON], [INFO] у задоволенні позову слід відмовити, попередивши [PERSON] про необхідність змінити своє ставлення до виховання сина. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed