Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-22 00:00:00

26 липня 2012 позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить розподілити спільно придбаний ними під час шлюбу житловий будинок [ADDRESS], виділивши йому ? частину спірного домоволодіння. Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 15 жовтня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 12 грудня 2012 року, позов [PERSON] задоволено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 жовтня 2013 року рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 15 жовтня 2013 року та ухвала апеляційного суду Миколаївської області від 12 грудня 2012 року скасовані та цивільна справа передана до суду першої інстанції на новий розгляд. Ухвалою суду від 30 жовтня 2013 року справа прийнята до провадження. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що з відповідачкою перебував у шлюбі з 25 липня 1984 року по 11 вересня 1992 року. В 1988 році ними спільно був придбаний в дослідному господарстві «Еліта» вищевказаний житловий будинок за 3960 крб. В 1992 році вони з відповідачкою розлучилися, але фактично продовжували проживати разом однією сім'єю. З 1994 року по 1999 рік він відбував покарання в місцях позбавлення волі. Після повернення продовжував проживати у спірному будинку з відповідачкою однією сім'єю, де і зареєструвався за згодою дружини [PERSON] Протягом всього їх спільного проживання він приймав участь в утриманні та проведенні ремонтних робіт цього будинку. Однак в 2008 році відповідачка, на підставі довідки дослідного господарства «Еліта» про викуп будинку, оформила право власності на це майно на своєї ім'я. Про це він дізнався у 2012 році, коли випадково побачив документи. Його стосунки із відповідачкою погіршилися, та в ході сварок остання висуває вимоги про залишення ним цього будинку, однак іншого житла він не має. Посилаючись на те, що будинок є їх спільною сумісною власністю, позивач просить провести поділ майна, виходячи з рівності часток подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаного домоволодіння. Позивач [PERSON] та його представник в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. При цьому, позивач пояснив, що вказаний будинок вони придбали з відповідачкою за спільні кошти під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Повна виплата вартості цього будинку була проведена ними в 1988 році. В період з 1994 року по 1999 рік він знаходився в місцях позбавлення волі. Після повернення з місць позбавлення волі, він знову почав проживати разом з відповідачкою, яка в 2000 році його знову зареєструвала в будинку. Коли він повернувся з місць позбавлення волі, газ та світло були відключені за несплату. Після сплати ним боргу будинок був знову підключений до електро- та газомережі. Влітку 2012 року він дізнався, що відповідачка зареєструвала право власності на вищевказаний будинок, через що між ними почали постійно виникати сварки. Відповідачка не визнає його прав на частину цього домоволодіння та вимагає його звільнити цей будинок. До сварки із відповідачем, остання ніколи не чинила йому перешкод у користуванні спільним майном, тому необхідності у розподілі майна не було. Вказував, що спірні будівлі - літня кухня, два тамбури до літньої кухні, гараж були побудовані до проведення газифікації, що підтверджується відповідним проектом. Щодо будівлі другого гаража, то стіни були збудовані в той же період. Покрівлю гаража він також робив сам, але вже після повернення з місць позбавлення волі. В технічному паспорті дата забудови була вказана зі слів відповідача. Відповідачка [PERSON] та її представник, позовні вимоги не визнали та пояснили, що виплата вказаного будинку та ремонті роботи в ньому була проведені за її рахунок, що підтверджується квитанціями про придбання будівельних матеріалів, а позивач в цьому участі не приймав. Свій заробіток він витрачав на власний розсуд, тому вважає вказаний будинок лише її особистою власністю. Заперечувала факт проживання однією сім'єю, факт ведення спільного господарства. Вказувала, що з трудової книжки позивача вбачається, що він працював робочим в Миколаївській обласній державній господарській дослідницькій станції лише до 15 серпня 1992 року, після цього більше він ніде не працював. Позивач був неодноразово судимий. Стверджувала, що літня кухня, два тамбури до літньої кухні, гараж були побудовані у 1993 році, вже після розірвання шлюбу із відповідачем, а тому ці об'єкти не є об'єктами спільної сумісної власності подружжя. Просила у задоволенні позову відмовити, оскільки позивачем не надано жодного доказу своєї участі у будівництві вказаних споруд та наданні коштів на придбання спірного житлового будинку, крім того позивачем пропущений строк звернення до суду із позовом. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступне. З 25 липня 1984 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням суду від 14 липня 1992 року. Згідно з свідоцтвом про розірвання шлюбу, відповідно до положень КпШС, з 11 вересня 1992 року шлюб між сторонами вважається розірваним (а.с. 9). 20 липня 1988 року був укладений договір купівлі-продажу між Миколаївським науково-дослідним господарством «Еліта» та [PERSON], остання придбала у господарства житловий будинок площею 68,8 кв.м. в с. Полігон Жовтневого району Миколаївської області вартістю 3 960 крб. (а.с. 22-23). Відповідно до п. 2 умов цього договору вартості вказаного будинку складала 3960 рублів. Виплата вказаної суми проводиться протягом 25 років, щомісячно, або працівник може достроково розрахуватися з підприємством до настання кінцевого строку платежу. Згідно з квитанціями до прибутково касового ордеру, оплата повної вартості цього будинку була проведена [PERSON] в період з 6 по 8 серпня 1988 року, що також підтверджується довідкою Полігонівської сільської ради від серпня 1988 року (а.с. 21, 59). З наданих квитанцій на придбання будівельних матеріалів вбачається про проведення ремонтних робіт в цьому будинку в період з 1985 року по 1988 рік, а також в період з 2006 року по 2007 рік (а.с.35,86). За даними домової книги, сторони разом зареєстровані в спірному будинку з 1988 році. В 1997 році [PERSON] був знятий з реєстрації у зв'язку з відбуванням покарання в місцях позбавлення волі. Після відбування покарання позивач [PERSON], за згодою відповідачки [PERSON] був зареєстрований в спірному будинку, де проживає до цього часу (а.с. 24-34). З витягу вироку та довідки про звільнення з місць позбавлення волі вбачається, що [PERSON] відбував покарання у виді позбавлення волі в період з 19.02.1994 року по 21.12.1999 року (а.с. 18, 74-75). З записів трудової книжки [PERSON] вбачається, що в період шлюбу з [PERSON] з 8 травня 1984 року по 15 серпня 1992 року він працював робочим в Миколаївській обласні державній господарській дослідній станції (а.с. 73). В період знаходження позивача [PERSON] в місцях позбавлення волі спірний будинок в зв'язку з наявною заборгованістю був відключений від електро- та газомережі, що не заперечувала відповідач [PERSON] Після повернення [PERSON] з місць позбавлення волі домоволодіння знову було підключене до електро та газомережі. Згідно з показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в цей же період [PERSON] власноруч зробив крівлю другого гаража. В 2008 році відповідач [PERSON] розпочала процедуру оформлення права власності на будинок. Рішенням Полігонівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області від 21 лютого 2008 року № 16 за [PERSON] визнано право власності на житловий будинок [ADDRESS]. Земельна ділянка, на якій розташований спірний будинок є особистою приватною власністю [PERSON], що підтверджується Державним актом серії ЯИ № 150372 від 29.12.2009 року (а.с. 58). Згідно з приписами ст.. 5 ЦК України та п.4 Прикінцевих та Перехідних положень цього Кодексу, норм розділу VII прикінцеві положення СК України, правовий статус майна, інших об'єктів цивільних прав, визначається нормами матеріального права, які діяли на час його набуття (створення). Відповідно до норм ст..ст. 22,28 КпШС України (1969 року), які підлягають застосуванню до спірних правовідносин в частині визначення правового статусу вищевказаного житлового будинку та долі сторін в ньому, то майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права щодо володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Правила ст. 22, 28, 29 КпШС України не застосовуються до спорів про поділ майна осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до ст. ст. 17, 18 Закону України "Про власність" , для визнання за особою право власності на частку в спірному майні, набутому до 01 січня 2004 року, вона має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набуті цього майна, оскільки сам по собі факт проживання у створені спільної часткової власності не можу бути підставою для визнання права власності на спірне майно. З досліджених доказів вбачається, що в період шлюбу за спільні кошти сторони придбали спірний житловий будинок. Твердження відповідача, що вона провела оплату за вказаний будинок за власні кошти, оскільки працювала та отримувала аліменти, не заслуговують увагу, так як сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Також суд не приймає до уваги твердження відповідача щодо оплати частини суми у розстрочку під час перебування її у першому шлюбі, які спростовуються показаннями свідка [PERSON], яка працювала на дослідницькій станції "Еліта" бухгалтером та пояснила суду, що відповідач до викупу будинку сплачувала лише квартплату. Щодо року побудови літньої кухні, двох тамбурів до літньої кухні та гаража, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні було встановлено, що будівля літньої кухні, двох тамбурів до літньої кухні та коробка будівлі другого гаража були збудовані в період шлюбу між сторонами, що підтверджується проектом газифікації житлового будинку [ADDRESS], виготовленим в 1986 році, Виконавчою технічною документацією на внутрішньо будинковий газопровід від 11.03.1988 року, Актом на пуск газу від 29.03.1988 року (а.с.210-218). Згідно з цими документами на момент газифікації будинку вказані об'єкти були в наявності на території домоволодіння. Зазначене також підтверджується показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які пояснили суду, що на момент газифікації всі будівлі домоволодіння були в наявності, лише другий гараж був без даху, всі ці будівлі позивач побудував власноруч, оскільки є майстром будівельником, який працює по найму. Рік побудови спірних будівель, зазначених у технічному паспорті, суд не приймає до уваги, оскільки цей паспорт був виготовлений 14.02.2008 року, в той час коли відповідач [PERSON] оформляла право власності на будинок на своє ім'я, приховавши це від позивача [PERSON] та дані були вказані зі слів [PERSON] Таким чином, житловий будинок з господарськими будівлями та будівельні матеріали, що використані при будівництві другого гаража (оскільки на момент розлучення був об'єктом незавершеного будівництва), є спільною сумісною власністю подружжя та, відповідно до КпШС, їх частки у спільній сумісній власності є рівними. Пояснення позивача про продовження шлюбних відносин із відповідачкою та ведення спільного господарства після розірвання шлюбу, а також після його звільнення з місць позбавлення волі підтверджуються поясненнями допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] Також про вказане свідчить проживання [PERSON] в спірному будинку і після розірвання шлюбу та проведення реєстрації місця проживання позивача у цьому будинку після його звільнення з місць позбавлення волі за згодою [PERSON] Твердження відповідача [PERSON] щодо проживання позивача у будинку у окремій кімнаті та ведення ним окремого господарства суд не приймає до уваги, оскільки як встановлено в судовому засіданні лише після сварки у 2012 році позивач почав проживати у приміщенні літньої кухні та вести окреме господарство. При цьому суд критично ставиться до пояснень свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] щодо не підтримання шлюбних стосунків та проживання однією сім'єю після звільнення [PERSON] з місць бавлення волі, оскільки вказані особи не є членами сім'ї сторін, разом з ними не проживають, а отже не можуть бути обізнані щодо їх особистих стосунків. Будівництво другого гаража було розпочате в період шлюбу між сторонами та закінчене після розірвання шлюбу, а саме: була зроблена крівля гаража власноруч позивачем. Таким чином, за відсутності доказів щодо підстав для збільшення частки однієї зі сторін у цьому майні, суд вважає за можливе визначити по ? частці у цьому майні за кожним. Наявність судимостей, притягнення до кримінальної відповідальності позивача, застосування з його боку фізичної сили до відповідача не можуть бути підставою для позбавлення його права власності. Заява відповідача щодо застосування строку позовної давності не заслуговує на увагу, оскільки відповідно до ст.72 Сімейного кодексу України, строк позовної давності до вимог про розподіл спільного сумісного майна подружжя складає три роки. При цьому початок його перебігу починається з часу коли особа дізналася про порушення його права. Розірвання шлюбу між сторонами, чи реєстрація права власності на майно за одним з подружжя не свідчить про порушене право особи. Таке порушення пов'язане, зокрема, в невизнанні чи оспорюванні іншими особами прав одного з співвласників. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] з часу придбання спірного майна, тобто з 1988 року постійно проживає і зареєстрований у вказаному житловому будинку, спір щодо поділу будинку між сторонами виник влітку 2012 року, що було встановлено в судовому засіданні. Оскільки про порушення свого права власності позивач дізнався у 2012 році та одразу звернувся в суд з позовом, то за таких обставин суд вважає, що строк позовної давності не пропущений. Крім того, вказана заява про застосування строку позовної давності свідчить про визнання відповідачкою статусу спірного майна як спільного сумісного з [PERSON] Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що позов [PERSON] є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Судові витрати у справі взяв на себе позивач та відмовився від їх стягнення з відповідача.

Outcome: approved