Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

21 червня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу по розписці, відшкодування майнової та моральної шкоди, вказавши, що 18 листопада 2014 року була оформлена боргова розписка у двох екземплярах і відповідно до якої він передав в борг [PERSON] суму у розмірі 18\~000,00 доларів США зі строком повернення до 31 грудня 2015 року. Однак на результати їх переговорів відповідач ніяк не реагував та не повернув вказану грошову суму. У травні 2016 року на адресу відповідача, яка зазначена в розписці, ним було направлено лист-претензію за письмовою розпискою від 18 листопада 2014 року щодо повернення грошової суми у розмірі 48 000,00 доларів США, що підтверджується квитанцією поштового звязку від 27.05.2016 року. В зв'язку з тим, що він як кредитор, має право вимагати всі нарахування визначених чинним законодавством, тому він звертається до суду з вимогами щодо повернення грошових коштів в розмірі 48 000,00 доларів США, відповідно до ставки НБ України станом на 27 травня 2016 року (26,09 гривень за 1 долар США складає 1\~204 320,00 гривень, з нарахуванням на суму заборгованості встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми відповідно до наведеного розрахунку. Крім того, бездіяльністю відповідача позивачу завдана моральна шкода, яка полягає в душевних стражданнях, які він зазнав у звязку з тим, що починаючи з 01 жовтня 2011 року по сьогоднішній день намагається повернути свої чесно зароблені кошти, які йому необхідні, внаслідок чого його психологічне становище та фізичний стан погіршилися, що призвело до виникнення різноманітних захворювань та порушення укладеного способу життя. Тому моральну шкоду він оцінює в 5000,00 грн. Тому позивач просить стягнути з [PERSON] борг за договором позики у розмірі 48\~000,00 доларів США, 3% річних у розмірі 15\~079,60 грн., індекс інфляції у розмірі 1\~072,16 грн., моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 4000,00 гривень та судовий збір у розмірі 6890,00 грн.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ У судове засідання сторони не зявилися, про день та час розгляду справи були повідомлені, заперечень проти вимог позивача, відповідач не надав. З матеріалів справи вбачається, що справа неодноразово призначалася до розгляду, однак відповідач в судові засідання не з`являвся, слухання справи неодноразово відкладалася в зв`язку з неявкою\~ відповідача.\~ 30.11.2016 року, 26.01.2017 року\~ відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не зявився,\~ про день та час розгляду справи був повідомлений\~ надавав заяви про відкладення справи в звёязку з хворобою, однак підтвержуючих документів суду не надав ( а.с. 43,51\~ повідомлення про вручення повістки ).\~\~25.01.2017 року до суду знову надійшла заява відповідача [PERSON] про відкладення розгляду справи, однак поважність причини неприбуття в судове засідання належними доказами не підтвержена ( а.с. 55). В той же час, не зважаючи на те, що справа тривалий час перебуває в провадженні суду, неодноразово\~ слухання справи відкладалося за заявами відповідача,\~ підтверджень поважності причини неприбуття в судове засідання він суду не надав, а систематична неявка відповідача в судові засідання, на думку суду, свідчить у навмисному затягуванні ним судового процесу та зловживання своїми правами. В зв`язку з чим, приймаючи до уваги розумні строки розгляду справи, суд прийшов висновку про розгляд справи за відсутності відповідача. Представник позивача [PERSON] надала заяву, в якій просила справу розглянути за відсутності позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі ( а.с. 56 заява). Відповідно до ч. 2\~ст. 197 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього\~кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частково задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що 18 листопада 2014 року [PERSON] отримав в борг від [PERSON] суму у розмірі 48 000,00 доларів США строком до 31 грудня 2015 року з помісячною оплатою 700, 00 доларів США ( а.с. 57 оригінал розписки). Однак в обумовлені сторонами строки відповідач борг не повернув. Згідно зі ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах. У листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. \~ Договір позики укладається у письмовій \~формі, \~якщо \~його сума \~не \~менш \~як \~у \~десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На \~підтвердження \~укладення \~договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або \~інший \~документ, який посвідчує \~передання \~йому \~позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] надав позивачу розписку про отримання в борг грошей, а отже сторони дотримались письмової форми договору. Спірні правовідносини регулюються статтями 1046-1049 ЦК України відповідно до положень яких за договором позики позикодавець передає позичальнику у власність гроші, а позичальник зобов'язується повернути таку ж суму. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких встановлюється договором. Позичальник повинен повернути гроші в обумовлений договором позики термін. За змістом положень ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Нормами ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми. Розрахунок 3% річних проводиться виходячи з наступного: сума боргу * 3% * кількість днів прострочення / 365 (6) днів (кількість днів у році). Сума боргу станом на 27.05.2016 р. (із розрахунку 1 долар США = 25,09 грн.) складає 1\~204 320 грн. (48 000 * 25,09) ( січень 2016 рік 31 день, лютий 2016 рік 29 дні, березень 2016 рік 31 день, квітень 2016 рік 30 днів, травень 2016 рік 31 день). Всього: 3\~060,16 грн. + 2\~870,00 грн. + 3\~075,23 грн. + 2\~983, 59 грн. + 3\~090,62 грн. = 15\~079, 60 грн. Згідно ст. 1050 ЦК України із застосуванням норми ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.91 №1282-ХІІ, індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає тільки грошова одиниця України, а іноземна валюта, яка була предметом договору позики, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду від 28.03.2012 у справі №6-36736вов10). Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з врахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене в гривні, а отже вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Враховуючи викладене суд вважає встановленим факт невиконання відповідачем грошового зобовязання, тому вимоги позивача щодо стягнення основного боргу та 3% річних підлягають задоволенню. Однак згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, яка є обов'язковою для судів загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Сума боргу станом на 27.05.2016 р. (із розрахунку 1 долар США = 25,09 грн.) по розписці від 18.11.2014 р. з терміном повернення до 31.12.2015 р. складає 1\~204 320 грн. (48\~000 * 25,09). Належних і допустимих доказів в їх розумінні згідно ст. ст. 58, 59 ЦПК України в спростування заявлені позивачем вимоги суду не надано. Щодо заявленої вимоги про стягнення моральної шкоди, суд вважає, що заявлена вимога задоволенню не підлягає, оскільки чинним законодавством не передбачено відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок невиконання грошового зобовязання. На підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивач [PERSON] поніс і документально підтвердив витрати по сплаті судового збору в сумі 6890 грн. (максимальна сума, встановлена Законом України «Про судовий збір»), яка підлягає стягненню з відповідача. Частиною першою статті 84 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Так, згідно п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 № 10; при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42,56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року\~№ 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у\~пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. За загальним правилом відповідно до вимог ст. 208 ЦК України угоди між юридичними особами та угоди між фізичною та юридичною особою (крім угод, передбачених ч. 1 ст. 206 ЦК України) укладаються у письмовій формі. Підтвердженням оплати наданих юридичних послуг є для фізичних осіб - пред'явлення оригіналів квитанцій до прибуткового касового ордеру, підписаних і завірених печаткою (необхідно ідентифікувати договір: номер, дата укладення, і вказати суму). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Матеріали справи не містять акту виконаних робіт та оригіналу платіжного документу, що підтверджував би оплату наданих юридичних послуг, тому вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Outcome: partial