Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-11 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON], [PERSON], державного нотаріуса Первомайської державної нотаріальної контори Харківської області Мірошніченко О. М. про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, визнання недійсним та скасування рішення державного нотаріуса про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, визнання права власності на нежитлове приміщення. Свої вимоги обґрунтовує тим, що згідно свідоцтва про право власності [NUMBER] від 15.03.2005 р., виданого Близнюківською селищной Радою вона є власником нежитлового приміщення магазину «[INFO]», який розташований по [ADDRESS]. 11.11.2015 р. їй стало відомо, що право власності на даний магазин в цей час зареєстровано за відповідачем [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу №2-638 від 16.10.15 р., який був укладений між відповідачами [PERSON] та [PERSON] Договір був посвідчений і зареєстрований у державному реєстрі прав та обтяжень державним нотаріусом Первомайської державної нотаріальної контори Харківської області Мірошниченко О. М. (рішення про державну реєстрацію №25340300 відіб.10.2015 р). 19.06.2014 р. вона уклала договір іпотеки з [PERSON], згідно якого будівлю магазину було передано йому в іпотеку. 08.10.2015 р. вона дізналася, що державним реєстратором реєстраційної служби Близнюківського районного управління юстиції Мацюк Тетяною Тарасівною згідно рішення про державну реєстрацію прав індексний номер 24500418 від 17.09.2015 р. в порушення чинного законодавства було зареєстровано право власності на будівлю магазину «[INFO]» за [PERSON] на підставі договору іпотеки №487 від 19.06.2014 р. З даним рішенням вона не погодилася і звернулася за захистом своїх прав до суду. Згідно рішення Харківського апеляційного адміністративного суду від 28.01.2016 р. рішення державного реєстратора реєстраційної служби Близнюківського районного управління юстиції Мацюк Т. Т. про державну реєстрацію прав індексний номер 24500418 від 17.09.2015 права власності на будівлю магазину «[INFO]» за [PERSON] було визнано неправомірним та скасовано. Відповідач [PERSON] достовірно знаючи про те, що з рішенням державного реєстратора про реєстрацію за ним права власності на будівлю магазину вона не погодилася, будівлю магазину йому передати відмовилася та готувала документи для звернення в суд, продав спірне майно [PERSON] Вказала, що будівля магазину з її володіння не виходила, угоди відбувалися без її відома, без передачі предмета договору купівлі-продажу від продавця до покупця. Вважає, що право власності на нежитлове приміщення магазину «[INFO]» відповідачами було оформлено неправомірно, договір купівлі-продажу був укладений в порушення чинного законодавства і є недійсним. Тому просить суд визнати недійсними договір купівлі-продажу №2-638 від 16.10.15 р. нежитлового приміщення магазину «[INFO]», який розташований по [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Первомайської державної нотаріальної контори Харківської області Мірошниченко О. М, визнати недійсним та скасувати рішення №25340300 від 16.10.2015 р державного нотаріуса Первомайської державної нотаріальної контори Харківської області Мірошниченко О. М. про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення магазину «[INFO]», який розташований по [ADDRESS] за [PERSON], визнати за нею право власності на нежитлове приміщення магазину «[INFO]», який розташований по [ADDRESS] та стягнути з відповідачів судові витрати. У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечували з підстав наведених у запереченні на позовну заяву. Державний нотаріус Первомайської державної нотаріальної контори Харківської області Мірошніченко Олена Миколаївнав судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі. Вислухавши пояснення представників позивача та відповідачів, дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які особи, які беруть участь у справі посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, дійшов наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору позики від 12.06.2014 року [PERSON] отримала від [PERSON] у борг грошові кошти у розмірі 100 000 грн., що є еквівалентом суми 8 500 доларів США, які зобов`язалась повернути до 19.06.2015 року у тій же сумі за офіційним валютним (обмінним) курсом, встановленим на момент повернення грошових коштів.(а.с.10) Виконання даного зобов`язання було забезпечене укладеним між [PERSON] та [PERSON] договором іпотеки від 19.06.2014 року, зареєстрований в реєстрі за №487, предметом якого є нежитлова будівля магазин «[INFO]», загальною площею 43,3 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Вартіть предмету іпотеки становила 239670 грн. (а.с.12-13) В момент укладення договору іпотеки від 19.06.2014 року [PERSON], була власником нежитлового приміщення магазину «[INFO]», який розташований по [ADDRESS], що визнається сторонами по справі та не підлягає доказуванню в силу ч.1 ст. 61 ЦПК України. 25.06.2015 року на поштову адресу [PERSON], яка зазначена у договорах позики та іпотеки, [PERSON] була надіслана вимога про усунення порушення в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку». Вказана вимога була повернута на адресу [PERSON] поштовим відділенням зв'язку без вручення адресату, у зв'язку з закінченням терміну зберігання. (а.с. 129, 156-158). Постановою колегії суддів Харківського апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2016 р. апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17.12.2015р. скасовано. Прийнято нову постанову, якою адміністративний позов [PERSON] до Реєстраційної служби Близнюківського районного управління юстиції Державного реєстратора прав на нерухоме майно та їх обтяжень Мацюк Тетяни Тарасівни, третя особа: [PERSON] про скасування рішення задоволено. Скасовано рішення державного реєстратора реєстраційної служби Близнюківського районного управління юстиції Мацюк Тетяни Тарасівни про державну реєстрацію права власності на будівлю магазину "[INFO]" за [PERSON] на підставі договору іпотеки № 487 від 19.06.2014 року (індексний номер 24500418 від 17.09.2015 року). Постанова Харківського апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2016 р. набрала законної сили. 16.10.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договор купівлі-продажу, згідно якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив нежитлову будівлю магазин «[INFO]» загальною площею 43,4 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS].(а.с.130-131) Судом встановлено, що нежитлова будівля магазину «[INFO]» загальною площею 43,4 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] під час розгляду справи вибула з фактичного володіння [PERSON] Вказана обставина підтверджується, як поясненнями самих представників позивача по справі, які вказують на те, що відповідач по справі [PERSON] поміняв «секрет» на замку вхідних дверей магазину «[INFO]» та з внутрішньої сторони скла вітрини магазину розмістив оголошення, з відповідним телефоном, щодо вирішення будь-яких питань з приводу цього магазину; так і поясненнями відповідача по справі [PERSON], який підтвердив, що магазин знаходиться у його володінні. Посилання представників позивача, як на підставу фактичного володіння [PERSON] магазином «[INFO]», на договір про постачання електричної енергії від 16.04.2004 року, паспорт-протокол до вказаного договору від 24.02.2004 року, акт розмежування балансової належності електромереж від 16.04.2004 року, повідомлення про рівні скоригованих договірних величин від 25.11.2015 року, 12.04.2016 року, 25.04.2016 року та торговий патент від 03.07.2014 року, вимога від 27.06.2016, судом не приймається, оскільки вказані документи не спростовують визнаних обома сторонами обставин фактичного зайняття відповідачем [PERSON] приміщення магазину «[INFO]». Так, по-перше, вищезазначений договір, паспорт протокол, акт розмежування балансової належності електромереж та торговий патент складені відповідно в 2004 та 2014 роках, тобто до моменту укладення договору купівлі-продажу, який оскаржується; по-друге, повідомлення про рівні скоригованих договірних величин, які датовані 2016 роком, сформовані на підставі інформації щодо укладеного з [PERSON] договору про постачання електричної енергії від 16.04.2004 року, тобто адресовані особі, з якою укладався відповідний договір в 2004 році. За правилами ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту статей 11,15 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільний прав-це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення і реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту субєктивних цивільних прав розуміють яз закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених ( оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем [PERSON] обрано такий спосіб захисту свого права, як визнання правочину недійсним. Наступні позовні вимоги є похідними від первинної про визнання правочину недійсним. При цьому, по-перше, [PERSON] оскаржує договір купівлі-продажу, за яким вона не є стороною цього договору; по-друге, майно у вигляді магазину «[INFO]» вибуло з її фактичного володіння. Суд дійшов висновку, що позивачем обраний неналежний спосіб захисту права власності, порушеного на його думку, виходячи з наступного. Суд зазначає, що загальні правила щодо правових наслідків не\-дійсності правочинів сформульовані в ст. 216 Ци\-вільного кодексу України. В частині першій цієї статті зазначено, що недійсний правочин не створює для сторін чи інших осіб юридич\-них наслідків. Стаття 216 зазначеного Кодексу містить також поло\-ження про те, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у на\-турі все, що вона одержала на виконання цього пра\-вочину. Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан до укладеного договору купівлі-продажу. Такий підхід цілком виправданий і тоді, коли визнається недійсним правочин, укладений осо\-бою, яка не мала права відчужувати майно, адже, по-перше, недійсний правочин з моменту його укладення не породжує жодних правових наслідків, а отже, й титулу власника в добросовісного набува\-ча; по-друге, не призводить до ущемлення законних інтересів останнього, оскільки двостороння рести\-туція повертає його в первісний стан, який існував до укладення недійсного правочину. Проте, суд зазначає, що в порядку реституції майно повер\-тається стороні недійсного правочину, а не його безпосередньому власнику, як при віндикації. Таким чином, слід розрізняти віндикацію і рести\-туцію як способи захисту майнових прав, передусім порушеного права власності. Суд зазначає, що після скасування рішення державного реєстратора реєстраційної служби Близнюківського районного управління юстиції Мацюк Тетяни Тарасівни про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на будівлю магазину "[INFO]", [PERSON] та [PERSON] повернулись у попередній стан, який існував до цієї дії, тобто [PERSON] повернувся титул власника приміщення магазину «[INFO]». З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне зазначити, що обидва способи захисту порушеного права власності: як за допомогою правових норм ЦК України про недій\-сність, так і за допомогою правових норм цього Кодексу про віндикацію, - є правомірними, оскільки передбачені ЦК України. Разом з тим права позивача [PERSON], як власника приміщення магазину, підлягають захисту шляхом пред'явлення віндикаційного позову до добросовісного на\-бувача, а не пред'явлення вимог про визнання оскаржуваного договору недійсним з використанням правового механізму, вста\-новленого в частинах 1,2 ст. 216 ЦК України. Крім того, суд зазначає, що відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Згідно з п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна,переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Згідно з п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволені позову, оскільки позивачем неправильно обраний спосіб захисту права власності. При цьому, суд позбавлений можливості розглянути в межах цієї справи вимоги віндикаційного позову, оскільки в цьому випадку зміняться одночасно предмет та підстава позову. Суд роз'яснює позивачу, що він не позбавлений права звернутись до суду з позовом, обравши правильний спосіб захисту свого права власності, який визначений в ст. 388 ЦК України з урахуванням фактичних обставин. Питання щодо розподілу судових витрат, суд вирішує відповідно до ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed