Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-05 00:00:00

19.05.2020 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно, а саме на житловий будинок, загальною площею 315,4 кв. м, який розташований за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка - [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою Сколівського районного суду від 10.06.2020 року позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами позовного провадження з визначенням дати підготовчого засідання. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивачка зазначила, що[INFO] помер її чоловік та батько відповідача [PERSON] - [PERSON] , після смерті якого, відповідно до ст. 1220 ЦК України, відкрилась спадщина. Зазначає, що після смерті чоловіка, вона, як спадкоємиця першої черги, в порядку, встановленому законом, звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини на спадкове майно, а відповідач, який також є спадкоємцем першої черги, у встановлений законом строк відмовився від прийняття спадщини після смерті батька, про що свідчить відповідна нотаріально посвідчена заява, наявна у спадковій справі №153/2017 від 30.06.2017 року. Інших спадкоємців першої черги не має. 13.07.2017 року державний нотаріус Батлюк В.І. видав [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті чоловіка - [PERSON] , яка складалася із житлового будинку по [ADDRESS] . Попри те позивач зазначає, що за життя її чоловіку також належав житловий будинок по [ADDRESS] . Однак, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документу на цей житловий будинок, нотаріус не видав їй свідоцтво про право на спадщину на нього та у своїй відмові запропонував звернутися до суду. Позивач вказує на те, що 18.01.1990 року Рішенням № 12 Славської селищної ради [PERSON] було надано земельну ділянку площею 700 кв. м. для будівництва індивідуального житлового будинку по [ADDRESS] . Отримавши дозвіл головного архітектора Сколівського району Львівської області чоловік позивачки спорудив житловий будинок та господарські споруди на відведеній земельній ділянці. Будинку було присвоєно поштову адресу та підведено усі комунікації. Позивачка зазначає, що на даний час проживає у зазначеному будинку, утримує такий та сплачує комунальні платежі, однак у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на такий вона позбавлена можливості реалізувати своє право на спадщину. В підготовчому судовому засіданні позивачка - [PERSON] та її представник - адвокат Дмитрович Н.В. позовні вимоги підтримали та просили такі задовольнити в повному обсязі. Відповідач - [PERSON] в підготовчому засіданні позовні вимоги визнав та не заперечував щодо їх задоволення. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. За таких обставин суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду справи та ухвалення судового рішення у підготовчому засіданні, відповідно до вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України, - немає. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положенням ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що [INFO] помер чоловік позивачки - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Славської селищної ради Сколівського району Львівської області від 23.12.2016 року згідно актового запису № 40. Відповідно до акту виносу в натуру меж земельної ділянки, представником районного архітектора на підставі рішення виконкому міської районної Ради народних депутатів від 18.01.1990 року у відповідності із проектом забудови земельної ділянки в присутності представника виконкому селищної Ради народних депутатів, встановлено в натурі межі земельної ділянки, відведеної гр. [PERSON] , для будівництва індивідуального житлового будинку і господарських будівель в [ADDRESS] , площею 700 кв. м. Як вбачається з копії виписки з рішення виконавчого комітету районної Ради народних депутатів Львівської області №12 від 18.01.1990 року, [PERSON] дозволено здійснювати будівництво індивідуального житлового будинку та надано будівельний паспорт на забудову земельної ділянки в [ADDRESS] , площею 700 м. кв. На підставі зазначених вище документів, [PERSON] був побудований житловий будинок по [ADDRESS] . Оскільки [PERSON] на випадок своєї смерті заповіту не склав, то спадкоємцями першої черги за законом є його дружина - [PERSON] та син - [PERSON] , який відмовився від належної йому частки у спадковому майні в користь матері - [PERSON] , про що свідчить відповідна заява, наявна в матеріалах спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] . Внаслідок зазначених обставин 13.07.2017 року нотаріусом Сколівської державної нотаріальної контори Львівської області Батлюк В.І. було видано позивачці свідоцтво про право на спадщину, до якої увійшов житловий будинок, що по [ADDRESS] . Однак, як встановлено в підготовчому засіданні та вбачається із листа нотаріуса Сколівської державної нотаріальної контори Батлюк В.І., у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] було відмовлено у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, які б свідчили про право власності померлого [PERSON] на зазначене нерухоме майно. З технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого 25.11.2019 року ФОП [PERSON] вбачається, що загальна площа спірного житлового будинку (позначеного у технічному паспорті літерою «А-2») становить 315,4 кв. м, з яких житлова (основна) - 159,9 кв. м. та 155, 5 кв. м- допоміжна (підсобна). Крім цього, до вищевказаного будинку відносяться господарські будівлі: підвал (літера «а1»), літня кухня (літера «Б»), навіс (літера «В»), сарай (літера «Г»), сарай (літера «Д»), вбиральня (літера «Е»), ворота №1, огорожа №2, хвіртка №3. Інвентаризаційна вартість даного нерухомого майна становить 952492 грн. Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до п. 3.1 листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Відповідно до висновків, викладених у постанові ВСУ від 24.05.2017 у справі № 6-888цс16 суд зауважив, що, вирішуючи спори, що випливають з правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК України та тривають до цього часу, суди, вирішуючи питання про набуття права власності на майно, відповідно до положень статті 5 цього Кодексу повинні виходити з положень законодавства, яке діяло на час виникнення правовідносин, повинні встановити час та підстави виникнення права власності, з`ясувати чи відноситься майно до нерухомих речей та чи підлягає воно реєстрації відповідно до законодавства, яке діяло на той час та на момент виникнення спору. Згідно статті 13 Закону України «Про власність» від 1991 року, який втратив чинність у зв`язку з прийняттям ЦК України 2004 року, об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Статтею 12 ЗУ «Про власність» праця громадян є основою створення i примноження їх власності. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Таким чином, аналіз наведених норм закону дає підстави стверджувати, що [PERSON] за життя набув право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Враховуючи викладене, а також той факт, що іншим способом, окрім звернення до суду, позивачка позбавлена можливості захистити свої порушені права та інтереси, з метою забезпечення належної реалізації права власності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Outcome: approved