Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-20 00:00:00

16.06.2020 року [PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, в якій просить суд позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , та збільшити розмір аліментів, стягнувши з [PERSON] , [INFO] , на її - [PERSON] користь аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 2000 гривень, щомісяця, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення донькою повноліття, тобто до [INFO] . В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 червня 2013 року. Вказаним рішенням також було вирішено стягувати з [PERSON] на її - [PERSON] користь аліменти на доньку - [PERSON] , [INFO] , у сумі 500 гривень, щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 23.04.2013 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . На теперішній час, як вказує позивач, дитина підросла, збільшились потреби в харчуванні, лікуванні та матеріальному забезпеченні, аліменти в розмірі 500 грн. недостатні для забезпечення нормального матеріального та духовного розвитку дитини, у зв`язку з чим, позивач просить суд збільшити розмір аліментів стягнувши з [PERSON] на її - [PERSON] користь аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 2000 гривень, щомісяця. Крім того, позивач стверджує, що з січня 2016 року батько дитини - [PERSON] не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, тобто не виконує обов`язки, передбачені ст.150 СК України. Позивач зазначає, що відповідно до висновку Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 12.05.2020 року №695/01-11, Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради вважає доцільним позбавити батьківських прав гр. [PERSON] відносно малолітньої [PERSON] . Позивач вважає, що відповідач свідомо нехтує своїми обов`язками, така поведінка і відношення батька до дитини принизлива і аморальна для її доньки, її дитина не заслуговує на таке до неї відношення. Крім того, позивач зазначає, що наразі вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який займається вихованням, духовним розвитком та бажає удочерити дитину, також і дитина вважає своїм татом [PERSON] , а біологічного батька і не пам`ятає. З урахуванням викладеного, [PERSON] звернулася до суду з позовом про збільшення розміру аліментів та позбавлення батьківських прав. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 17.06.2020 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою[PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про збільшення розміру аліментів та позбавлення батьківських прав. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження.Призначено підготовче засідання. У підготовчому засіданні 19.10.2020 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні 21.12.2020 року представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. У судовому засіданні 21.12.2020 року відповідач позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, пояснив суду, що він офіційно працює та отримує дохід у розмірі 4 200,00 грн. на місяць, доньці матеріально допомагає, однак з донькою не спілкується, оскільки забороняє позивач. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, у судове засідання 21.12.2020 року не з`явився, однак 19.10.2020 року надіслав на електронну адресу суду заяву, в якій просив розглянути справу за відсутності представника Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, підтримав висновок Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої [PERSON] , проти задоволення позовних вимог не заперечував. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Як встановлено судом у судовому засіданні, позивач - [PERSON] та відповідач - [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу, [INFO] у них народилася донька - [PERSON] . Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13.06.2013 року, яке набрало законної сили 25.06.2013 року, шлюб, зареєстрований 06 листопада 2009 року Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 1083, між [PERSON] та [PERSON] , які мають від шлюбу малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , було розірвано. Вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на доньку [PERSON] , [INFO] , в сумі 500 грн. щомісячно, але не менш, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 23 квітня 2013 року до досягнення дитиною повноліття - [INFO] . У наданій позовні заяві позивач просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , оскільки з січня 2016 року батько дитини - [PERSON] не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, тобто не виконує обов`язки, передбачені ст.150 СК України. Згідно висновку Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 12.05.2020 року №695/01-11 щодо доцільності позбавлення батьківських правгр. [PERSON] , [INFO] , у відношенні малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , Київська районна адміністрація, як орган опіки та піклування, вважає недоцільним позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] , [INFO] , у відношенні малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Разом з тим, у судовому засіданні 21.12.2020 року відповідач - [PERSON] категорично заперечував проти позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , вказував на те, що спілкуватися з донькою йому забороняє позивач. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати до самостійного життя та праці. Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно зі ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до п. 16 вказаної вище Постанови ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У цьому випадку особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, повинна довести, що батьки (один із батьків) ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. У свою чергу батьки (один із батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов`язки. Відповідно до ст. 39 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави - учасниці вживають всіх необхідних заходів для сприяння фізичному та психологічному відновленню та соціальній інтеграції дитини, яка є жертвою будь-яких видів нехтування, експлуатації чи зловживань, катувань чи будь-яких жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження, покарання чи збройних конфліктів. Таке відновлення і реінтеграція мають здійснюватися в умовах, що забезпечують здоров`я, самоповагу і гідність дитини. Відповідно до вищенаведених роз`яснень та норм закону тільки винна поведінка батьків, може бути підставою для позбавлення їх батьківських прав. Разом з цим, суду не надано доказів винної поведінки або свідомого нехтування батьківськими обов`язками відповідача відносно малолітньої доньки, не надано доказів і вжиття відносно відповідача заходів реагування з приводу неналежного виконання батьківських обов`язків. Відповідно до положень принципу № 6, принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання, ця відповідальність покладена перш за все на батьків. Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За умовами ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи, що в матеріалах справи відсутні дані, які б негативно характеризували відповідача, як особистість та члена суспільства, враховуючи також ту обставину, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Щодо вимог про збільшення розміру аліментів шляхом стягнення з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] аліментів на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 2000 гривень, щомісяця, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення донькою повноліття, тобто до [INFO] , суд зазначає наступне. При вирішенні спору суд має виходити з положень ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», за якою кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ст. 180, ч.ч.1-2 ст. 181 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст. 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже, за змістом ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Разом з тим, стаття 192 СК України вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів лише за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів. У свою чергу, особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Така ж правова позиція викладена у постанові ВСУ від 05.02.2014 при розгляді справи № 143цс13. У зв`язку із змінами, внесеними до Сімейного кодексу України, визначений рішенням суду від 22.10.2012 року розмір аліментів, на теперішній час є нижчим, ніж встановлено законом. Як роз`яснено у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Відповідно до ст. 183 та ст. 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Статтею 181 Сімейного кодексу України визначено способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. При цьому, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стаття 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» установлює у 2020 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 грудня 2020 року - 2395 гривень. Враховуючи вищевикладене, а також те, що обов`язок по утриманню дитини у батьків є рівним, суд приходить до висновку щодо необхідності збільшення розміру аліментів, які стягуються з [PERSON] в сумі 500 грн. 00 коп., щомісячно, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на користь [PERSON] , на утримання доньки - [PERSON] , [INFO] , до 1 197 грн. 50 коп., щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір у розмірі 840,80 грн. підлягає стягненню з відповідача до державного бюджету України.

Outcome: partial