Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-28 00:00:00

31 серпня 2012 року [PERSON] /надалі - позивач/ звернувся до суду із позовами до [PERSON] МІСЬКОЇ Ради, просив суд визнати недійсним рішення відповідача № 5/10 від 26 вересня 2002 року в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність [PERSON] земельної ділянки площею 1.000 кв.м. по вулиці Архітектора Старова, 7 у місті Миколаєві, а також державний акт про право власності на вказану земельну ділянку ім'я [PERSON] Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва [PERSON] притягнутий до участі у справі за цим позовом, як відповідач. В обґрунтування позову [PERSON] послався про те, що вказане рішення не приймалось, а у разі, якщо й приймалось, то було прийнятим всупереч встановленого порядку, зокрема - без отримання погодження меж земельної ділянки з суміжними землевласниками або землекористувачами. 29 березня 2013 року [PERSON] /надалі - відповідач/ звернувся до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] МІСЬКОЇ ради, просив суд визнати недійсним рішення [PERSON] міської ради про виділення у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,0110 га по вулиці Одеській, 110-а у місті Миколаєві, а також державний акт на право власності на земельну ділянку на ім'я [PERSON] В обґрунтування позову [PERSON] послався про те, що під час відведення земельної ділянки позивачу не було отримане його /відповідача/ погодження меж земельної ділянки, до того ж, [PERSON] була виділена земельна ділянка, що належить на праві приватної власності відповідачеві. Під час судового розгляду справи позивач та його представники позов [PERSON] підтримували, підтверджували наявність вказаних у позові обставин та наполягали на його задоволенні. Позов [PERSON] ж вони не визнавали та просили у його задоволенні відмовити. У судові засідання 18 червня 2015 року та 22 червня 2015 року вони не з'явились, про час та місце розгляду справи сповіщались у встановленому законом порядку. Враховуючи, що до того часу судом були досліджені усі обставини та у справі вже містились достатні докази для прийняття рішення по суті справи, суд ухвалив закінчувати розгляд справи за їх відсутності на підставі раніше наданих ними пояснень та доказів. Представники відповідача під час судового розгляду справи позов [PERSON] не визнавали, позов [PERSON] підтримували та наполягали на його задоволенні. У судове засідання 22 червня 2015 року вони не з'явились, про час та місце розгляду справи сповіщались належним чином, до суду надіслали заяву, у якій просили закінчувати розгляд справи за їх відсутності. Враховуючи, що до того часу судом були досліджені усі обставини та у справі вже містились достатні докази для прийняття рішення по суті справи, суд ухвалив закінчувати розгляд справи за їх відсутності на підставі раніше наданих ними пояснень та доказів. Відповідач - [PERSON] міська рада - у судове засідання свого представника не надіслала, про час та місце розгляду справи сповіщалась у встановленому законом порядку, неодноразово надсилала до суду клопотання про розгляд справи за відсутності її представника. При цьому цей відповідач надіслав до суду письмові заперечення, у яких зазначив, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню, адже рішення про виділення йому земельної ділянки по вулиці Архітектора Старова, 100 у місті Миколаєві у встановленому законом порядку скасоване. Враховуючи, що у справі є наявними достатні докази про права та обов'язки сторін, та немає необхідності в особистих поясненнях цього відповідача, суд ухвалив про розгляд справи за його відсутності. Третя особа - Головне Управління Держземагенства України у Миколаївській області - у судове засідання свого представника не надіслало, до суду надіслало повідомлення, у якому зазначило, що ніякого відношення до спору та його предмету не має. Враховуючи, що у справі є наявними достатні докази про права та обов'язки сторін, та немає необхідності в особистих поясненнях третьої особи, суд ухвалив про розгляд справи за її відсутності. Після вивчення доводів сторін та дослідження письмових матеріалів справи суд дійшов такого. І......Матеріали справи свідчать, що рішенням [PERSON] міської ради № 5/10 від 26 вересня 2002 року [PERSON] були виділені: · у власність - земельна ділянка площею 1.000 кв.м. по вулиці Архітектора Старова, 7 у місті Миколаєві для будівництва та обслуговування житлового будинку; · в оренду - земельна ділянка площею 332 кв.м. по вулиці Архітектора Старова, 7 у місті Миколаєві - під городництво, без права здійснення забудівлі. На виконання цього рішення 9 жовтня 2002 року був здійснений виніс меж земельних ділянок на місцевості. 15 жовтня 2002 року [PERSON] був виданий державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 1.000 кв. м. 17 жовтня 2002 року між відповідачем та [PERSON] міською радою був укладений договір оренди земельної ділянки площею 332 кв.м. 1.Ці обставини підтверджуються, зокрема, рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 21 квітня 2004 року у справі № 2-4-260/04;, залученим до матеріалів цієї справи архівним витягом з рішення миколаївської міської ради № 5/10 від 26 вересня 2002 року та копією державного акту про право власності на землю, виданого відповідачу 15 жовтня 2002 року та зареєстрованого в Книзі записів актів на право приватної власності на землю за № 3927. 2. Позивач стверджує, ніби це рішення не приймалось взагалі. Але ці посилання не можуть бути покладеними у підґрунтя судового рішення, адже вони суперечать наведеним вище доказам. ІІ......Позивач та відповідач - [PERSON] міська рада - стверджували, ніби вказане рішення було скасовано у встановленому законом порядку. При цьому ними надані рішення [PERSON] міської ради № 15/15 від 16 жовтня 2003 року та № 17/17 від 12 грудня 2003 року. Разом з цим, з рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 21 квітня 2004 року та рішення судової колегії судової палати по цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області від 13 жовтня 2004 року, ухвалених у справі № 2-4-260/04, вбачається, що рішення [PERSON] міської ради № 15/15 від 16 жовтня 2003 року скасоване у встановленому законом порядку, Що ж стосується рішення [PERSON] міської ради № 17/17 від 12 грудня 2003 року, то, як встановлено згаданим вище рішенням судової колегії судової палати по цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області від 13 жовтня 2004 року, воно не стосується правових підстав набуття права власності на землю відповідачем, а лише скасовує рішення [PERSON] міської ради № 15/15 в частині скасування державного акту про право власності на землю. Інших доказів скасування як рішення [PERSON] міської ради № 5/10 від 26 вересня 2002 року в частині виділення земельної ділянки [PERSON], так й виданого на підставі цього рішення державного акту про право власності на землю ані позивачем, ані відповідачем - [PERSON] міською радою - не надано, та під час судового розгляду справи такі обставини встановлені не були. Наведені вище докази у їх сукупності свідчать про те, що згадані рішення та державний акт про право власності на землю до теперішнього часу не скасовані у встановленому законом порядку. ІІІ...... 11 лютого 2008 року /тобто - після сплинення більше, ніж п'яти років після передачі у власність [PERSON] земельної ділянки по вулиці Архітектора Старова 7 у місті Миколаєві/ [PERSON] придбав у власність житловий будинок 110а по вулиці Одеській у місті Миколаєві. 23 грудня 2011 року /тобто - після сплинення більш ніж 9 років після передачі у власність [PERSON] земельної ділянки по вулиці Архітектора Старова 7 у місті Миколаєві/ [PERSON] міська рада прийняла рішення № 12/51 "Про вилучення, надання, передачу у власність, надання в оренду земельних ділянок громадянам, зміну цільового призначення земельної ділянки та внесення змін до рішень міської ради та виконкому міської ради по Центральному району міста Миколаєва", пунктами 8, 8.1 та 8.2 розділу "І" якого виділила у власність [PERSON] земельну ділянку площею 110 кв.м. по вулиці Одеській, 110-а у місті Миколаєві. 12 липня 2012 року [PERSON] був виданий державний акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку. 1.Ці обставини підтверджуються, зокрема, залученими до матеріалів цієї справи копією свідоцтва про право власності на житловий будинок, витягом з рішення миколаївської міської ради № 12/51 від 23 грудня 2011 року та копією державного акту про право власності на землю, виданого позивачу 12 липня 2011 року та зареєстрованого в Книзі записів актів на право приватної власності на землю за № 481010001002390. 2. З дослідженого під час судового засідання висновку експерта № 195-196 від 3 грудня 2013 року вбачається, що виділена таким чином земельна ділянка по вулиці Одеській 110-а у місті Миколаєві накладається на земельну ділянку по вулиці Архітектора Старова, 7 у місті Миколаєві, що, як доведено вище, з 2002 року належить [PERSON] Цей висновок експерта суд вважає допустимим та належним доказом, адже він був отриманий на виконання ухвали суду у справі по спору між тими ж сторонами, до того ж - компетентним експертом; заперечень проти достовірності цього висновку сторони не надали. Отже, внаслідок прийняття рішення № 12/51 та видачі згаданого державного акту було порушене право власності [PERSON] на земельну ділянку по вулиці Архітектора Старова, 7 у місті Миколаєві. IV......Відповідно до статті 152 ЗК України за такого [PERSON] має право вимагати усунення порушень його права власності, зокрема, шляхом скасування рішення та державного акту про право власності на землю, які такі права порушують. Отже, позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а згадані рішення - в частині виділення земельної ділянки позивачеві, та державний акт про право власності на землю - скасуванню. V......Позивач стверджує, що земельна ділянка відповідачу [PERSON] у 2002 році була виділена всупереч встановленого законом порядку, зокрема - без узгодження меж з суміжними землекористувачами. Але ці посилання не можуть бути покладеними у підґрунтя судового рішення за такого. По-перше, відповідно до статті 1 ЦПК України метою цивільного судочинства є захист прав і свобод сторін у справі. В цьому ж випадку доводи позивача, що аналізуються, не містять посилань про порушення під час виділення земельної ділянки [PERSON] його /позивача/ прав, адже на період вирішення питання про виділення земельної ділянки відповідачеві позивач не був ані власником, ані користувачем суміжної з відповідачем земельної ділянки. Що ж стосується прав осіб, які були суміжними користувачами на час виділення земельної ділянки [PERSON], то вони свого часу звертались з відповідними позовами, та їх позови були розглянуті належним чином до виділення суміжної земельної ділянки [PERSON] По-друге, для оспорювання права власності [PERSON] сплинув встановлений статтею 257 ЦК України трирічний строк позовної давності, підстав для його поновлення суд не вбачає. Вирішуючи цей спір, суд виходе також з прецедентної практики Європейського Суду з прав людини, яка є обовязковою для застосування на території України. Зокрема, у пункті 137 рішення Європейського суду з прав людини у справі Волков проти України, яке є обовязковим на території України, наголошено на тому, що строк давності забезпечує правову визначеність та захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які вкрай важко спростувати, та дозволяє запобігти несправедливості, що може виникнути внаслідок рішень щодо подій, що мали місце у далекому минулому, та на підставі доказів, що з часом стають неналежними та недостатніми (см. Stubbings and Others v. the United Kingdom, 22 October 1996, § 51, Reports 1996 IV). Це означає: ? з одного боку що задоволення цього позову суперечить принципу справедливості; ? з іншого боку що заявлений позов є недоведеним адже надані позивачем докази щодо обставин надання земельної ділянки у 2002 році є вочевидь неналежними та недостатніми. Отже, у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити.

Outcome: partial