Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України, а також на територію, непідконтрольну українській владі, без згоди батька. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 22.08.2009 р. перебувала з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі. 24.04.2017 року рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] . Дитина на даний час мешкає з нею за адресою: [ADDRESS] . З моменту розлучення відповідач з власної ініціативи не виконує свої батьківські обов`язки, участі у вихованні сина не приймає, з дитиною не спілкується, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Позивач самостійно несе усі витрати по утриманню сина, піклується про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Отримати добровільну згоду батька не має можливості, оскільки він на зв`язок не виходить. Вказує на те, що необхідність надання дозволу на виїзд дитини на тимчасово непідконтрольну Україні територію пов`язана з наявністю близьких родичів, які проживають на окупованій території Донецької області, та відсутність такого дозволу позбавляє дитину можливості підтримувати сімейні відносини з родиною. Просить суд надати дозвіл на виїзд та в`їзд неповнолітнього [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане відділом реєстрації актів цивільного стану Будьоннівського районного управління юстиції у місті Донецьк Донецької області від 29.12.2009 р., актовий запис №885), за кордон України в будь-яку країну світу та на тимчасово непідконтрольну Україні територію Донецької та Луганської областей, Автономну Республіку Крим у супроводі матері [PERSON] (паспорт серії [NUMBER] , виданий Будьоннівським РВ ДМУ ГУМВС України в Донецькій області, 20.10.2009 року) або уповноваженої нею особи, без згоди батька [PERSON] до досягнення дитиною шістнадцяти років від дня набрання рішенням суду законної сили. 19.06.2020 р. ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області відкрито провадження по справі та призначено судове засідання. Позивач надала до суду заяву, в якій просила провести розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, не заперечував проти задоволення заявлених вимог. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, надав до суду висновок Органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради та заяву про розгляд справи за їхньої відсутності з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Суд розглядає справу без фіксації судового процесу технічними засобами відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши докази у справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги частково з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони з 22.08.2009 р. перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24.04.2017 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 29.12.2009 року [PERSON] народився [INFO] , батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 885. Відповідно висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради №01.1-01-23-126 від 30.07.2020 року, останній вважає можливим надання дозволу позивачу [PERSON] на виїзд малолітнього сина [PERSON] , [INFO] за кордон без згоди та супроводу батька у разі зазначення країни, в яку планується поїздка та строків перебування у ній. Питання щодо дозволу на виїзд дитини на тимчасово окуповану територію України залишено на розсуд суду. З довідки № 747 від 28.09.2017 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] та довідки №0000348034 від 28.09.2017 р. на ім`я [PERSON] , вбачається, що позивач разом із сином фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Згідно зі ст.ст. 141, 153, ч. 3 ст. 157 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно ч.2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Частиною 3 ст. 313 ЦК України встановлено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України тільки за згодою батьків або в їх супроводі. Згідно ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Частиною 4 статті 4 даного Закону передбачено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" тимчасово окупованою територією визначено: 1) сухопутну територію Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, внутрішні води України цих територій; 2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територію виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; 3) надра під територіями, зазначеними у п. п. 1, 2 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями (ст. 3 Закону). Ст. 4 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону запроваджено особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території. Окремі питання здійснення контролю за переміщенням в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей (далі - АТО), а також вздовж лінії зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, осіб визначений Тимчасовим порядком контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженим Наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей 14.04.2017 № 222-ог. Приписами п.5.1.1 розділу V вказаного Тимчасового порядку визначено, що в`їзд на тимчасово неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57. Відповідно до п. 3 Порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженого Постановою КМУ № 367 від 04.06.2015 року, в'їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред`явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 (ЗП України, 1995 р., № 4, ст. 92; 2010 р., № 65, ст. 2239). Виїзд з тимчасово окупованої території України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред`явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон у супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників. Згідно п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі, зокрема, пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. На підставі ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. У витязі з узагальнення судової практики розгляду цивільних справ із застосуванням Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (Гаазька Конвенція) зазначено, що відповідно до цілей Гаазької Конвенції, її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання (постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року N 8). Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року - держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Крім того, статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дозвіл на тимчасові виїзди за кордон з дати набрання рішення законної сили у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 712/10623/17 (підлягає обов`язковому врахуванню в розумінні ч. 4 ст. 263 ЦПК України), в якому зазначено, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею; у такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини; кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини; тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Враховуючи обставини справи та надані позивачем докази, висновок Органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради, позицію Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 712/10623/17, згоду відповідача з позовом, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки виїзд та в`їзд дитини за кордон, в тому числі на тимчасово окуповану територію, відповідає інтересам та бажанням дитини, не надання відповідачем нотаріальної згоди на виїзд дитини за кордон порушує права та інтереси неповнолітньої дитини. Приймаючи до уваги вищезазначене, суд вважає можливим надати дозвіл на в`їзд/виїзд дитини - [PERSON] , [INFO] , за кордон та на тимчасово непідконтрольну Україні територію Донецької та Луганської областей, Автономну Республіку Крим без згоди та супроводу батька одноразово строком на один рік з дня набрання рішенням законної сили. Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність надати дозвіл на в`їзд та виїзд малолітнього [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , за кордон України в будь-яку країну світу та на тимчасово непідконтрольну Україні (окупованоу) територію Донецької, Луганської області, Автономної Республіки Крим, без дозволу та супроводу батька [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , у супроводі матері [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , строком на один рік від дня набрання рішенням суду законної сили. У задоволенні позову в частині надання дозволу на в`їзд та виїзд малолітнього [PERSON] за кордон України в будь-яку країну світу та на тимчасово непідконтрольну Україні (окуповано) територію Донецької, Луганської області, Автономної Республіки Крим без нотаріально засвідченої згоди [PERSON] у супроводі осіб, уповноважених матір`ю дитини, слід відмовити, оскільки у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що позивач [PERSON] уповноважила кого-небудь на вчинення вказаних дій. На підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач не наполягала на стягненні з відповідача сплаченого нею судового збору за подання позовної заяви до суду, тому суд вважає недоцільним вирішувати питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача судового збору.

Outcome: partial