Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

30.09.2019 року на адресу Кагарлицького районного суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та дружини, в якій позивачка просить суд винести рішення, на підставі якого: - звільнити її від сплати судового збору через матеріальний стан; - розірвати шлюб між нею - [PERSON] , [INFO] , ( [ADDRESS] , рнокпп: [NUMBER] ) та [PERSON] , [INFO] , що зареєстрований 13.05.2017 року у Кагарлицькому районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану 05.05.2017 року, складено відповідний актовий запис № 54. - Стягнути з [PERSON] , [INFO] , на її користь, аліменти на утримання малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з моменту пред`явлення позову до суду і до моменту досягнення донькою повноліття. - Стягнути з [PERSON] , [INFO] , на її користь, аліменти її утримання, як дружини, з якою проживає малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісяця починаючи з моменту звернення із даною заявою до суду і до досягнення дитиною, трирічного віку, а саме до [INFO] . Свої позовні вимоги позивач [PERSON] в прохальній частині позовної заяви обгрунтовує наступними фактичними обставинами, та нормами права. 13 травня 2017 року, вона [PERSON] , [INFO] , уклала шлюб з [PERSON] , [INFO] , (далі - Відповідач), який вони зареєстрували у Кагарлицькому районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану 05.05.2017 року, складено відповідний актовий запис № 54. Від шлюбу із Відповідачем вони мають доньку - [PERSON] , [INFO] . Проте, не зважаючи на народження доньки, стосунки з чоловіком розладились, зникло взаєморозуміння і взаємоповага один до одного, стали частими сварки. Вже тривалий час кожен з подружжя живе окремим життям та своїми інтересами, за різними адресами. Фактично сім`я припинила своє існування. Відповідно до ст. 51 СК України, дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. Однак, нехтуючи законним вимогам, Відповідач не дотримується визначених в ст. 51 СК України положень. Подальше спільне життя її і Відповідача як подружжя і збереження шлюбу суперечило б її інтересам, а також інтересам їхньої дитини, так як їхнє спільне життя не склалося, між ними наразі відсутнє почуття та кохання один до одного. У зв`язку із цим вона вважає, що примирення між нею та Відповідачем неможливе, а тому немає необхідності для встановлення певного терміну на примирення, оскільки такий термін нічого не змінить. На даний час вона проживає з донькою окремо від Відповідача. Спору щодо місця проживання доньки у них не має. Після розірвання шлюбу, - донька залишається проживати з нею. Шлюб вони розривають вперше. Після розірвання шлюбу, бажає, щоб її прізвище залишилось " [PERSON] ". Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789- XII і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. А відповідно до ст. 27 цієї Конвенції, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до ч. 1, 2, з, 4, 5 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Таким чином, дитині, в усякому разі, повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Такий належний рівень у будь-якому разі не повинен бути меншим, ніж прожитковий мінімум. Відповідач наразі працездатний та здоровий, і може у повній мірі сплачувати аліменти на утримання своєї малолітньої доньки. Відповідно до ч. З ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до 4.5 ст. 183 СК України, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Наразі, аліменти Відповідач нікому не платить, є працездатним, а тому з нього необхідно стягувати аліменти в розмірі 1/4 частин від усього доходу (заробітку). Крім того, як передбачає ч. 2 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною 3 років. Згідно п.4 ст. 82 СК України, право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. В свою чергу, вона ніде не працює, оскільки доглядає їхню спільну доньку до досягнення нею 3-х річного віку, а отримана неюю допомога, на дитину, не є достатньою для повноцінного існування та придбання усього необхідного. За правилами ч. 1 ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. За змістом ч. 1 ст. 79 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Оцінюючи в сукупності наведені вище норми сімейного кодексу, вона має повне право на утримання від Відповідача, як батька дитини, аліментів до досягнення дитиною 3 років. Відповідно до п. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 27 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. і ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Згідно ч. 1 ст. 136 ЦПК України, суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати (ч. 1 ст. 136 ЦПК України). Враховуючи, що вона ніде не працює, оскільки здійснює догляд за малолітньою донькою, вона живе лише на державну допомогу у розмірі 860,00 грн., а будь - якої іншої допомоги від Відповідача наразі вона не отримує. В свою чергу, через її незадовільний майновий стан, їй не може бути відмовлено у доступі до правосуддя. 30.09.2019 року автоматизованою системою документообігу суду на підставі п. 15.4) Перехідних Положень ЦПК України для розгляду даної справи по суті був визначений суддя Кагарлицького районного суду Закаблук О.В. 12.11.2019 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 175, 177, 185, 187, 258, 260 ЦПК України винесено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до слухання в загальному позовному порядку, призначено підготовче судове засідання на 16 год. 00 хв. 10.12.2019 року. В підготовчому судовому засіданні, яке відбулося 10.12.2019 року, позивачка [PERSON] позов підтримала, обгрунтовувала свою позицію обставинами, які викладені в мотивувальній частині її позовної заяви. Категорично заперечувала проти надання терміну на примирення, так як на її думку наданнгя такого терміну є безперспективним, з огляду на ту обставину, що відповідач не проживає з нею разом, як одна сім`я, починаючи ще з народження дитини, а саме, - з вересня 2017 року, окрім того, у них обох вже склалося інше життя. Після розірвання шлюбу бажає мати прізвище « [PERSON] ». В підготовчому судовому засіданні, яке відбулося 10.12.2019 року, відповідач [PERSON] позов визнав, не заперечив щодо існування тих обставин, які зазначені в мотивувальній частині позовної заяви позивачки. Зокрема, підтвердив ту обставину, що він та позивачка не проживають, як одна сім`я, - вже з вересня 2017 року, - з моменту народження дитини, що в них склалося інше особисте життя. Категорично заперечив проти надання терміну на примирення, так як вважає, що надання такого терміну є безперспективним, з огляду на вищевказані обставини, та з огляду на відносини, які склалися між ним та позивачкою. Визнання позову відповідачем [PERSON] в підготовчому судовому засіданні дає підставу суду застосувати положення ч. 3 ст. 200 ЦПК України. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого судового засідання суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Отже, на підставі ч. 3 ст. 200 ЦПК України суд приходить до висновку щодо можливості винесення судового рішення по результатам підготовчого судового засідання, не призначаючи судове засідання до основного судового розгляду по суті. Суд, вислухавши сторони по справі, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо задоволення клопотання, шляхом винесення рішення, обгрунтовуючи своє рішення наступним. Підсудність. Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 2 ст. 28 ЦПК України позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров 'я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. Так, як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, позивачка по справі, - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Окрім того, як встановлено судом, на утриманні позивачки [PERSON] знаходиться малолітня дитина, - [PERSON] , 2017 року народження. Відповідно, враховуючи місце реєстрації та проживання позивачки, та ту обставину, що на утриманні позивачки знаходиться малолітня дитина, та враховуючи положення ч. 1 ст. 27, ч. 2 ст. 28 ЦПК України, дана справа підсудна Кагарлицькому районному суду Київської області, - як суду загальної юрисдикції першої інстанції. Фактичні обставини справи, встановлені судом в судовому засіданні. Позивачем по справі є фізична особа [PERSON] , [INFO] , уродженка с. Гришине Первомайського району, АР Крим, громадянка України, паспорт громадянки України № [NUMBER] , виданий 03.07.2017 року, органом 3231, РНОКПП [NUMBER] , зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідачем по даній справі є фізична особа [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Золотоноша Черкаської області, Україна, громадянин України, паспорт громадянина України серії [NUMBER] , виданий 20 листопада 1999 року Золотоніським МРВ УМВС України в Черкаській області, реєстраційний номер обліковоїх картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків [NUMBER] , зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . Спір в даному випадку стосується розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку. Обгрунтування судом задоволення позову в частині розірвання шлюбу. 13 травня 2017 року позивачка [PERSON] зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] . Даний факт підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , яке видане 13 травня 2017 року Кагарлицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Київській області, в якому зазначено, що [PERSON] , [INFO] , уродженець місто Золотоноша Черкаської області, Україна, громадянин України, та [PERSON] , [INFO] , уродженка село Гришине Первомайського району, АР Крим, громадянка України, зареєстрували шлюб 13 травня 2017 року, про що 13 травня 2017 року складено відповідний актовий запис за № 54. Прізвище після державної реєстрації шлюбу: Чоловіка [PERSON]. Дружини [PERSON] . Від спільного шлюбу сторони мають одну спільну малолітнью дитину, - [PERSON] , 2017 року народження. Даний факт підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане 20 вересня 2017 року Кагарлицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, в якому зазначено, що [PERSON] народилася [INFO] в місті Кагарлик Київської області, Україна, про що 20 вересня 2017 року складено відповідний актовий запис за № 180. В графі «Батьки» зазначені: Батько - [PERSON] , - відповідач по даній справі. Мати - [PERSON] , - позивачка по справі; Обставини справи, що характеризують обставини сімейного життя сторін. Як встановлено судом під час судового засідання з матеріалів справи, позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] не проживають як одна сім`я з вересня 2017 року, що становить більше, ніж два роки на момент слухання справи. Відповідно, сторони проживають на різних житлових площах, в різних населених пунктах, в різних регіонах, відповідно, - спільного сімейного бюджету не ведуть, мають окреме особисте життя. Майнових спорів між сторонами немає. Спору між сторонами щодо визначення місця проживання малолітньої дитини у сторін немає, - вона залишається проживати з матір`ю, - позивачкою по справі. Відповідно, як вбачається з матеріалів справи, які встановлені судом в судовому засіданні, та пояснень позивачки [PERSON] , вона категорично наполягає на розірванні шлюбу, категорично не бажає продовжувати шлюбно - сімейні відносини з відповідачем [PERSON] , категорично бажає не тільки фактичного припинення шлюбу ( що вже є здійсненим фактом на протязі більше 2 - ох років), а й юридичного припинення шлюбу, так як продовження юридичного існування такого шлюбу суперечить її інтересам, та інтересам її алолітньої дитини. Що стосується відповідача [PERSON] , то він в судовому засіданні позов визнав, йому зрозуміло процесуальні наслідки визнання позову, які йому зрозумілі, проте, категорично наполягав на розірванні шлюбу, категорично заперечував на надання судом строку на примирення, зазначивши при цьому, що обставини, які викладені в мотивувальній частині позовної заяви позивачки, - мають місце. Враховуючи категоричну позицію сторін, та фатичні обставини справи, які судом викладено вище, суд вважає, що в даному випадку примирення між сторонами є неможливим, оскільки надання сторонам строку на примирення, на думку суду, - є безперспективним, та таким, який тільки посилить негативне відношення сторін один до одного. Що ж стосується застосування норм матеріального та процесуального права при вирішенні даного спору, то суд при винесенні рішення керувався наступним. Норми Конституції України. Згідно ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є не відчужуваними та непорушними. Згідно ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Слід зазначити, що ч. 1 ст. 51 Конституції України закріплює принципове поло\-ження, за яким шлюб як сімейний союз жінки та чоловіка, заре\-єстрований у державному органі реєстрації актів цивільного ста\-ну, набуває юридичної сили за умови, що він грунтується на віль\-ній згоді жінки та чоловіка. Це положення повністю відтворено в ч. 1 ст. 24 С К України. Слід також зазначити, що згода не може вважатися вільною, коли вона дається під впливом фізичного чи психічного насиль\-ства з боку інших осіб. Відповідно, як вбачається з обставин, встановлених судом в судовому засіданні, відсутня згода на продовження існування даного шлюбу як позивачки [PERSON] в зв`язку з тим, що в сторін різне ставлення до подружніх обов`язків, різні характери та різні погляди на життя, так і відсутня згода на продовження існування такого шлюбу у відповідача [PERSON] , що, на думку суду, є достатніми підставами для розірвання такого шлюбу, так як продовження існування даного шлюбу суперечить як інтересам позивачки [PERSON] , а також інтересам малолітньої дитини, а також інтересам відповідача [PERSON] Норми галузевого права, - норми СК України. Згідно абз. 3 ч. 2 ст. 1 СК України регулювання сімейних відносин здійснюється з метою побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки. Як встановлено судом в даному випадку між сторонами тривалий час, - ще до початку проживання на різних житлових площах, в різних населених пунктах, в різних регіонах (більше двох років), відсутні почуття взаємної поваги та любові, підтримки, даний шлюб існує лише формально, - завдяки його державній реєстрації, хоча фактичних - шлюбно - сімейних відносин немає, відсутнє поняття сім`ї як в розумінні норм СК України, так і в розумінні норм звичаєвого права, яке, також, на думку суду повинно враховуватися в справах даної категорії, так як воно основане на загальнолюдських поняттях, що стосуються сім`ї, напроти, між сторонами існують відносини, які унеможливлюють існування сім`ї між строронами, та дані відносини з часом, зважаючи на окреме проживання сторін на різних житлових площах, в різних населених пунктах та різних регіонах, - лише посилюються. Згідно ч. 3 ст. 2 СК України Сімейний Кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та (або) майнові відносини між подружжям. Згідно ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Як судом вказано вище, під час слухання справи встановлено, що, зглядаючись на обставини проживання сторін, їхнє спільне проживання не утворює поняття «сім`я» в розумінні положень СК України, так як судом вже зазначалося вище, сторони по справі поза розумним строком, - понад пів - року не проживають як чоловік та жінка, у позивачки відсутнє бажання підтримувати будь - які відносини з відповідачем [PERSON] , в них відсутній спільний побут, спільний бюджет, тощо. Згідно п. 3 ч. 2 ст. 18 СК України суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способом захисту сімейних прав та інтересів є припинення правовідношення. Отже, припинення правовідношення, - антипод встановлення правовідношення, який має випадки, коли інтересам особи, права якої порушені значною мірою, відповідає саме припинення існуючого сімейного правовідношення. Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Щодо відсутності згоди сторін на продовження шлюбу судом вказано вище, при обгрунтуванні застосування положень ст. 51 Конституції України до даного спору. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає положенню ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Аасамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно якої чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь - яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. При дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами дійсних причин розірвання шлюбу встановлено, що подальше спільне життя чоловіка та дружини та збереження шлюбу буде суперечити як інтересам чоловіка, так і інтересам дружини. Суд задовольняє позовні вимоги позивачки про розірвання шлюбу, оскільки побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, як це зазначено в абз. 3 ч. 2 ст. 1 СК України, чого в даному шлюбі, на думку суду, немає, причому, з обох сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Отже, шлюб може бути припинено шляхом його розірвання за життя подружжя внаслідок волевиявлення обох або одного з них у суді або в органах РАЦСу. Відповідно, згідно з законом розірвання шлюбу має місце у випадках, коли подружжя або один із них вважають, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу не можливе і бажають його розірвати. Можливість припинення шлюбу на підставі волевиявлення одного або обох подружжя є проявом принципу свободи шлюбу і рівності подружжя, відповідно, припинення шлюбу внаслідок його розірвання має суб`єктивну підставу, яку судом слід ретельно дослідити в судовому засіданні, з метою недопущення безпідставного розірвання шлюбу, застосування можливих засобів для збереження сім`ї, як основи суспільства. Для розірвання шлюбу потрібна воля подружжя або одного із них, спрямована на юридичне закріплення відсутності шлюбу між сторонами. Суд наголошує, що в даному випадку має місце як пряма, визначена воля позивачки на розірвання шлюбу, яка має вираз у позовній заяві, та в її позиції в судовому засіданні. Що стосується відповідача [PERSON] , то він в судовому засіданні також категорично наполягає на розірванні шлюбу, так як у них різні спільні життя, що фактично зводить нанівець намагання суду на примирення подружжя, яке, на думку суду, в даному випадку неможливе, з огляду на тривалий час існування шлюбу лише документально, без наявності фактичних взаємовідносин подружжя, та інших обставин справи, які судом вказано вище. Відповідно до ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Слід зазначити, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`ялений одним із подружжя у будь - який час, окрім того, одностороннє подання позовної заяви про розірвання шлюбу виникає у випадках, коли один із подружжя ініціює розірвання шлюбу, а другий вважає за можливе збереження сімейних стосунків або просто ухиляється від подачі спільної заяви до суду або від розірвання шлюбу в органах ДРАЦС. Відповідно до ч. 1 ст. 112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Як вказано судом вище, сторони не підтримують шлюбно - сімейних відносин тривалий час, - більше двох років, майнового спору між сторонами немає, спору шодо проживання спільної малолітньої дитини немає, - вона залишається проживати з матір`ю, - позивачкою по справі. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При застосуванні положень ст. 112 СК України суд змушений надавати приорітет інтересам другого з подружжя, який наполягає на розірванні шлюбу на шкоду інтересам другого з подружжя. Так, судом встановлено, що існування даного шлюбу суперечить як інтересам позивачки, так і інтересам малолітньої дитини, так і інтересам відповідача. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при розгляді справ, які виникають у зв`язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України від 23 червня 2005 р. N 2709-ІУ «Про міжнародне приватне право» та інших нормативно-празових актів, що регулюють сімейні відносини. Що стосується прізвища, то суд приймає рішення щодо задоволення вимоги позивачки мати прізвище після розірвання шлюбу те, яке вона отримала після реєстрації шлюбу, - « [PERSON] ». Так, згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Окрім того, суд зазначає, що вирішення даного питання цілком та повністю лежить на юридичній відповідальності позивачки [PERSON] з огляду на положення ч. 4 ст. 12 ЦПК України. Згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням процесуальних дій. Так, дійсно, згідно ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Суд приймає рішення про залишення позивачці прізвища, яке вона отримала після реєстрації шлюбу, - « [PERSON] », причому, суд зазначає, що вибір прізвища після розірвання шлюбу є виключним правом лише позивачки, як це передбачено нормою сімейного права, так як під час вирішення даного питання думка відповідача [PERSON] судом не враховується. Що стосується порядку та способу виконання даного рішення, то згідно ч. 2 ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовиму записі про шлюб. Згідно ч. 3 ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно, суд з урахуванням вищевикладеного та вимог ст. 214 ЦПК України приходить до наступного висновку: - обставини, якими обґрунтовувала позовну заяву позивачка [PERSON] , - мали місце; - із встановлених обставин випливають сімейні правовідносини, - особисті немайнові відносини між подружжям, які регулюються нормами СК України, що закріплено, зокрема, в ч. 1 ст. 2 СК України; - до встановлених правовідносин підлягають до застосування, зокрема, наступні норми права, - ст.ст. 21, 51 Конституції України, абз. 3 ч. 2 ст. 1, ч. 3 ст. 2, ч. 2 ст. 3, п. 3 ч. 2 ст. 18, ч. 1 ст. 110, ст. 112, 113 Сімейного кодексу України, ч. 1 ст. 3, ст.. 4, 88, 107, 118, 119, 120, 215, 218, ч. 1 ст. 224 ЦПК України, п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»; - зважаючи на встановлені фактичні обставини справи, позов підлягає до задоволення; - підстав до допущення судового рішення до негайного виконання на підставі положень ст. 367 ЦПК України, - судом не вбачаються; - заходи забезпечення позову в даному цивільному провадженні не застосовувалися. Відповідно, даний шлюб на думку суду має лише формальний характер, при його фактичному розпаді протягом тривалого часу, зважаючи на обставини справи, примирення між стронами не можливе, продовження існування даного шлюбу суперечить інтересам позивачки та інтересам малолітньої дитини, інтересам відповідача, а тому має бути розірваний на підставі рішення суду. Обгрунтування судом задоволення позову в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Отже, як встановлено судом під час судового засідання, що встановлено вище, позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] не підтримують шлюбних відносин тривалий час, а саме, - більше двох років, проживають на окремих житлових площах в різних населених пунктах, в різних регіонах. Неповнолітня дитина перебуває на повному утриманні позивачки [PERSON] , що підтверджується довідкою № 5848, виданої 25.09.2019 року виконавчим комітетом Кагарлицької міської ради Київської області. Як зазначила позивачка [PERSON] , відповідач [PERSON] в добровільному порядку достатніх коштів на утримання дочки в належному обсязі не надає, хоча, дійсно, деякі кошти в установленому законом порядку все ж таки надає. Норми матеріального права, зокрема, норми СК України, які були застосовані судом при вирішенні спору щодо стягнення аліментів на дитину: Так, згідно з ст.. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Суд наголошує на тій обставині, що обов`язок батьків утримувати свою неповнолітню дитину належить до конституцій\-них обов`язків і передбачений ч. 2 статті 51 Конституції України від 28 червня 1996 року, відповідно до якої батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Окрім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою ВРУ № 789 - ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Підставою для виникнення права неповнолітньої дитини на утримання від батьків є сукупність юридичних фактів: - наявність споріднення. В даному випадку споріднення між дитиною та відповідачем доведено свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER] , видане 20 вересня 2017 року Кагарлицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, в якому зазначено, що [PERSON] народилася [INFO] в місті Кагарлик Київської області, Україна, про що 20 вересня 2017 року складено відповідний актовий запис за № 180, де в графі «батько» зазначений відповідач, - [PERSON] . - недосягнення дитиною, - [PERSON] повноліття, тобто вісімнадцятирічного віку. Враховуючи вищевикладене, відповідач по справі, - [PERSON] зобов`язаний утримувати свою дитину, дочку, - [PERSON] до досягнення 18 - ти річного віку, тобто, до досягнення дочкою повноліття, - до [INFO] ; Згідно ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини є найбільш розповсюдженим способом визначення розміру аліментів. До переваг цього способу належать, по - перше, відсутність необхідності переглядати суму аліментів кожного разу, як змінюється дохід (заробіток) платника аліментів, по - друге, відсутність потреби у проведенні індексації. Що стосується розміру частки, яку необхідно стягувати з відповідача, то згідно ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Що стосується виду стягуваних аліментів, то суд зазначає наступне. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Так, в даному випадку позивачка [PERSON] в позовній заяві бажає стягувати аліменти з відповідача [PERSON] в частці, що не суперечить вимогам ч. 3 ст. 181 СК України, а тому перепон для застосування такого виду стягнення аліментів немає. Що стосується розміру стягуваних аліментів, то суд зазначає наступне. Згідно ст. 182 СК України: 1. При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. 2. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Отже, судом в судовому засіданні встановлено, що неповнолітня дитина, - [PERSON] , [INFO] , перебуває на повному утриманні матері, - позивачки по справі, - [PERSON] , яка ніде не працює, в зв`язку з тим, що не може влаштуватися на роботу, адже здійснює догляд за малолітньою дитиною, якій ще не виповнилося і трьох років, та дитина потребує постійного нагляду, а тому позивачка [PERSON] не спроможна самотужки утримувати дитину, та, відповідно, в силу об`єктивних причин (які не залежать від волі позивачки) не може самостійно отримувати коштів, які б забезпечували б хоча б мінімальний прожитковий мінімум для дитини відповідного віку. Що ж стосується прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, то суд окремо зазначає наступне. Окрім того, суд наголошує на тій обставині, що згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України» у 2019 році прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років з 1 липня 2018 року становить 1699 грн. Суд зазначає, що в Україні прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу. Крім того, прожитковий мінімум визначається диференційовано залежно від вікового критерію або ж залежно від соціальної та демографічної групи особи: для дітей віком до 6 років; для дітей віком від 6 до 18 років; для працездатних осіб; для осіб, які втратили працездатність. Такий поділ зумовлений особливостями людського організму, у його потребах в залежності від віку та фізичних можливостей. Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, за поданням Кабінету Міністрів України щорічно затверджується Верховною Радою України до початку розгляду Державного бюджету України і періодично переглядається відповідно до зростання індексу споживчих цін разом з уточненням показників Державного бюджету України та публікується в офіційних виданнях. Починаючи з 2006 року, згідно зі змінами, внесеними до частини третьої статті 4 Закону України від 15.07.1999 № 966-XIV "Про прожитковий мінімум", прожитковий мінімум затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум встановлюється Кабінетом Міністрів України після проведення науково-громадської експертизи сформованих набору продуктів харчування, набору непродовольчих товарів і набору послуг. Набір продуктів харчування формується спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров`я з використанням нормативів фізіологічної потреби організму людини в продуктах харчування виходячи з їх хімічного складу та енергетичної цінності, з урахуванням рекомендацій Всесвітньої організації охорони здоров`я. Набір непродовольчих товарів формується спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в сфері економіки з використанням нормативів забезпечення засобами гігієни, медикаментозними засобами, засобами захисту організму людини від впливу навколишнього середовища, а також засобами влаштування побуту. Напроти, як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] працездатного віку, працює, фізично здоровий, в інших шлюбах не перебував, відповідно, іншими аліментними зобов`язаннями не обтяжений, інших осіб на своєму утриманні не має, інших об`єктивних обставин, з яких відповідач не може сплачувати аліменти, в судовому засіданні не встановлено. Отже, враховуючи вищевикладене, та те, що позивачка [PERSON] просить стягувати аліменти в частці від доходу відповідача, суд прийшов до висновку щодо стягнення аліментів в фіксованій частці від всих видів заробітку (доходів) відповідача в розмірі 1/4 частки від його доходу на одну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку Згідно ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тобто, в даному випадку слід стягувати аліменти з 30.09.2019 року. Окрім того, суд приходить до висновку щодо допуску до негайного виконання даного судового рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за адин місяць. Так, згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за адин місяць. Обгрунтування судом задоволення позову в частині стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку. Слід зазначити, що спір в даній частині позовних вимог лежить як в площині основного Закону України, - Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, так і в площині норм галузевого права, - норм СК України. Отже, що стосується Конституції України, то в даному випадку суд застосовує наступні положення. Перш за все слід зазначити, що Конституція України є основною національної правової системи, є юридичною базою для розвитку українського законодавства, правозастосовної діяльності, правосвідомості та правової культури. Слід зазначити також, що преамбула Конституції України відіграє роль орієнтира у практичній діяльності державних органів і органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, посадових і службових осіб та громадян, визначає загальну лінію правотворчої діяльності, вказує стратегічний напрям конституційного і нормативно - правового регулювання в цілому. Згідно ч. 2 ст. 8 Конституції України норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Отже, пряма дія конституційних норм вимагає, що навіть за наявності і при застосуванні поточних конституційних законів та інших нормативно - правових актів правозастосовний орган посилався не тільки на них, а спочатку на ту норму Конституції, на розвиток якої або ж на основі якої вони прийняті і діють. Слід зазначити, що згідно ППВС України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» суди при розгляді конкретних справ повинні керуватися насамперед нормами Конституції України. Що ж стосується гарантованості звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, то це положення є втіленням прямої дії конституційних норм щодо судового захисту прав і свобод людини і громадянина, що знайшло свій вираз, зокрема в ч.ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України. Згідно ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Згідно ч. 2 ст. 22 Конституції України Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Згідно ч. 3 ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Згідно ч. 1 ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Згідно ч. 3 ст. 24 Конституції України рівність прав жінки і чоловіка забезпечується: наданням жін\-кам рівних з чоловіками можливостей у громадсько-політичній і культурній діяльності, у здобутті освіти і професійній підготовці, у праці та винагороді за неї; спеціальними заходами щодо охорони праці і здоров`я жінок, встановленням пенсійних пільг; створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материн\-ством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою Материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних від\-пусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям. Згідно ч. 1 ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права та обов`язки у шлюбі та сім`ї. Отже, ч. 1 ст. 51 Конституції України встановлює основні принципи регулювання сімейних відносин, які знаходять своє втілення в Сімейному ко\-дексі України та інших нормативно- правових актах. В даному випадку суд особливо наголошує на тому, що кожен з подруж\-жя має рівні права й обов`язки в шлюбі й сім`ї. Це положення знайшло своє закріплення в ч. 6 ст. 7 та інших статтях СК України. Так, дружина та чоловік мають право на повагу до своєї індивіду\-альності, своїх звичок та уподобань (ст. 51 СК України); на фізич\-ний та духовний розвиток, на здобуття освіти, прояв своїх здіб\-ностей, на створення умов для праці та відпочинку (ст. 52 СК України); на зміну прізвища (ст. 53 СК України); на свободу і осо\-бисту недоторканність (ст. 56 СК України). Усі найваж\-ливіші питання життя сім`ї мають вирішуватися подружжям спіль\-но, на засадах рівності. Таким чином, у сімейних відносинах по\-дружжя немає переваг один перед одним, хоча в окремих випадках законом враховуються біологічні особливості жінки та чоловіка, які перебувають у шлюбі. Так, дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності (ч. 1 ст. 84 СК України). Згідно ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Отже, ст. 51 Конституції України визначає механізми захисту прав свобод людини і громадянина. Наявність таких механізмів - одна з обов`язкових ознак справді демократичної держави. Особлива роль у захисті прав і свобод належить суду. Це обумовлено демократичні\-стю і професіоналізмом судового розгляду, який базується на не\-залежності суду, гласності, змагальності, безпосередності, усності судового процесу, необхідності пред`явлення доказів тощо. Зміст ст. 55 відповідає міжнародно-правовим стандартам щодо гарантованого захисту основних прав і свобод людини. Стаття 8 Загальної декларації прав людини проголошує, що «кож\-на людина має право на ефективне поновлення у правах компе\-тентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом», а п. а ст. 3 Міжна\-родного пакту про громадянські і політичні права в імперативній формі вимагає від кожної держави - учасниці цього Пакту «забез\-печити всякій особі, права і свободи якої, визнані в цьому Пакті, порушено, ефективний засіб правового захисту, навіть коли це по\-рушення було вчинене особами, що діяли як особи офіційні; б) за\-безпечити, щоб право на правовий захист для будь-якої особи, яка потребує такого захисту, встановлювалось компетентними судови\-ми, адміністративними чи законодавчими властями або будь-яким іншим компетентним органом, передбаченим правовою системою держави, і розвивати можливості судового захисту». Право кожного на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод закріплене в ч. 1 ст. 55 Конституції України універсальним юри\-дичним засобом відстоювання людиною свого правового стату\-су в будь-якій конкретній життєвій ситуації. Судовий захист прав і свобод людини здійснюється в проце\-суальних формах, передбачених чинним законодавством, а саме, - в порядку цивільного, кримінального, адміністративного, а також конституційного судочинства. Найбільш місткою формою, пристосованою для безпосеред\-нього захисту порушених прав, є цивільне судочинство. В Ци\-вільному процесуальному кодексі України межі права на звернен\-ня до суду в порядку цивільного судочинства визначені досить широко. Стаття 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа вправі в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Конституційні правовідносини в цьому пере\-ліку не вказані. Але, зважаючи на статус Конституції України як нормативного акта прямої дії, видається, що до розробки спе\-ціальних конституційно-процесуальних нормативних актів судо\-вий захист прав і свобод, що випливають з конституційних пра\-вовідносин, може здійснюватися в порядку цивільно-процесу\-ального судочинства із застосуванням аналогії права. Згідно ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Відповідно до положень ст. 68 Конституції України встановлено суттєву заборону (яка має форму легального обов`язку) для кожної людини, яка, по своїй суті має вираз, - не посягати на права, свободи, честь і гідність інших людей. Слід зазначити, що хоча вищевказане положення спрямоване на регулювання людських взаємин, держава покладає на себе певного режиму, стану цих взаємин, шляхом, зокрема, судового захисту законних прав та інтересів громадянина. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Даний припис тісно пов`язаний із положен\-ням ч. 1 ст. 57 про гарантування кожному права знати свої права й обов`язки. Ця норма, не перетворюючи згадане право на обо\-в`язок, все ж зобов`язує людину зазнати юридичної відповідаль\-ності і «перетерпіти» певні позбавлення, обмеження в разі пору\-шення нею законів - незалежно від того, чи був відомий грома\-дянину їхній зміст, чи ні. Юридична відповідальність - це закріплений у законодавстві та забезпечуваний державою юридичний обов`язок правопоруш\-ника зазнати примусового додаткового позбавлення певних цінностей, що йому належали. Норми матеріального права, зокрема, галузевого права, - норми СК України, які були застосовані судом при вирішенні спору щодо стягнення аліментів на дружину на час вагітності. Дане спірне питання врегульовано Главою 9 СК України, - Права та обов`язки подружжя по утриманню. Згідно ч. 1 ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Згідно ч. 2 ст. 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу. Отже, що стосується вищевказаних норм галузевого права, то суд зазначає наступне. Перш за все, суд наголошує на тій обставині, що шлюб в Україні є добровільним союзом жінки та чоловіка. Як судом зазначено вище, положеннями ст. 51 Конституції України передбачено, що шлюб грунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Права та обов`язки подружжя по утриман\-ню тісно пов`язані з особистими немайновими правами та обов`язками подружжя, зок\-рема передбаченим ст. 55 Сімейного кодексу обов`язком дружини та чоловіка спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою на почуттях взаємної любові, поваги, взаємодопомоги. Вступаючи в шлюб, подружжя добровільно бере на себе обов`язки, в тому числі й по матеріальній підтримці одне одного. Законодавець закріп\-ив даний обов`язок стосовно подружжя, тобто осіб, що перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Сімейний кодекс вживає терміни «утримання» та «аліменти», чітко не розмежо\-вуючи дані поняття, які фактично використовуються як синоніми. У разі, якщо обов`язок по матеріальній підтримці не виконується, утримання (аліменти) можна отри\-мати в судовому порядку, при цьому необхідно враховувати встановлені ст. 75 Сімейно\-го кодексу підстави. В даному випадку, суд вважає, що право на отримання аліментів позивачка [PERSON] отримала в зв`язку з наступними обставинами, які є юридично значущі в даному випадку: - право на утримання (аліменти) має той з подружжя, який потребує матеріальної допомоги. В ч. 4 ст. 75 СК України перелічено випадки, коли особа є такою, що потре\-бує матеріальної допомоги, - якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання йо\-го майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого за\-коном. Як встановлено в судовому засіданні, позивачка [PERSON] потребує матеріальної допомоги від свого чоловіка, - відповідача [PERSON] , адже вона не має заробітної плати, пенсії, стипендії, доходів від використання того чи іншого майна, відсутні додаткових доходів (напри\-клад, від здавання в оренду нерухомого майна, авторських гонорарів, дивідендів, тощо). Окрім того, як судом було вказано вище, позивачка [PERSON] влаштуватися на роботу не має змоги, що обумовлено малим віком дитини, - дитині всього лише повних два роки, відповідно, дитина потребує постійного догляду, (зокрема, годування груддю), який може забезпечити лише біологічна матір, - позивачка по справі. - другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу, однак добровільно її не надає. Так, в судовому засіданні встановлено, що відповідач по справі, - [PERSON] працездатного віку, працездатний, фізично здоровий, в інших шлюбах не перебував, відповідно, іншими аліментними зобов`язаннями не обтяжений, інших осіб на своєму утриманні не має, інших об`єктивних обставин, з яких відповідач не може сплачувати аліменти, в судовому засіданні не встановлено. Згідно ч. 1 ст. 77 СК України утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. Згідно ч. 2 ст. 77 СК України за рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, в грошовій формі. Згідно ч. 1 ст. 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Відповідно, враховуючи вищевказану норму права, аліменти з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] слід стягувати з часу подання позовної заяви, а саме, - з 30.09.2019 року. Згідно ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій формі. В даному випадку суд, зважаючи на позовні вимоги позивачки [PERSON] , не бачить перепон щодо стягнення з відповідача [PERSON] аліментів в частці, так як дана позовна вимога не суперечить положенню ч. 1 ст. 80 СК України. Що ж стосується розміру аліментів, то слід зазначити, що при вирішення справ такої категорії, суду необхідно встановити всі обставини справи, що мають істотне значен\-ня: рівень доходів подружжя-відповідача, знаходження на його утриманні інших осіб (неповнолітніх, батьків тощо), працездатність, стан здоров`я, а також, чи після виплат у подружжя-відповідача залишиться засоби, необхідні для існування на тому ж рівні прожиткового мінімуму, в протилежному випадку така особа фактично стане такою, що потребує матеріальної допомоги. Отже, враховуючи ті обставини, що відповідач по справі, - [PERSON] працездатного віку, працездатний, фізично здоровий, в інших шлюбах не перебував, відповідно, іншими аліментними зобов`язаннями не обтяжений, інших осіб на своєму утриманні не має, інших об`єктивних обставин, з яких відповідач не може сплачувати аліменти на утримання своєї дружини, в судовому засіданні не встановлено, то суд приходить до висновку щодо стягнення з відповідача, - [PERSON] , щомісячно, на користь позивачки [PERSON] аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з дня подання заяви, - з 30.09.2019 року, і до досягнення малолітньою дитиною трирічного віку, - до [INFO] . Згідно ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Згідно ч. 4 ст. 84 СК України право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Отже, положення ст. 84 СК України передбачає спеціальні підстави виникнення права на утримання, при цьому право на утримання виникає незалежно від факту працездатності дружини. Окрім того, при винесенні рішення по даній цивільній справі враховував судову практику як судів першої, так судів і апеляційної, касаційної інстанцій. Проаналізувавши вищевказану практику судів різних рівнів, слід зазначити, що суди практично у всіх випадках задовольняють позови про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку, коли відповідач добровільно матеріальної допомоги на її утримання не надає. Також в даному випадку слід застосувати положення п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України. Итак, згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання судових рішень про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Судові витрати. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову, - на відповідача. Щодо судових витрат, то в зв`язку з тим, що позивачка [PERSON] звільнена від сплати судових витрат при подачі позовної заяви про стягнення аліментів, такі судові витрати слід стгянути з відповідача [PERSON] на користь держави. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved