Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-23 00:00:00

20 серпня 2019 року Позивач звернувся до суду з позовом до Одеського національного медичного університету, згідно якого просить: визнати противоправним та скасувати наказ Одеського національного медичного університету № 5 від 10 грудня 2018 року «Про проведення службового розслідування» в частині відсторонення [PERSON] від виконання посадових обов`язків проректора з адміністративно-господарської та фінансової роботи Одеського національного медичного університету; визнати противоправним та скасувати наказ Одеського національного медичного університету № 440-л «Про кадрові питання» від 26 липня 2019 року; поновити [PERSON] на посаді проректора з адміністративно-господарської та фінансової роботи Одеського національного медичного університету з розподілом функціональних обов`язків та посадовою інструкцією, встановленими станом на 09 грудня 2018 року; стягнути з Одеського національного медичного університету середній заробіток за час вимушеного прогулу на користь [PERSON] ; стягнути з Одеського національного медичного університету компенсацію середнього заробітку на час відсторонення від посади на користь [PERSON] ; стягнути з Одеського національного медичного університету моральну шкоду, спричинену незаконним відстороненням від роботи у розмірі 200 000 гривень на користь [PERSON] ; стягнути з Одеського національного медичного університету моральну шкоду, спричинену незаконним звільненням з посади у розмірі 200 000 гривень на користь [PERSON] ; стягнути з Одеського національного медичного університету судові витрати, у розмірі 768 гривень 40 копійок на користь [PERSON] . Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує, виходячи з наступного. 10 грудня 2018 року, Позивач прибув о 08.30 ранку на своє робоче місце, яке розташовано у приміщенні ректорату Одеського національного медичного університету за адресою: 65082, м. Одеса, пров. Валіховський, буд. 2 проте, доступ працівників до робочих місць виявився обмежений. На робоче місце Позивача пропустили невідомі йому особи. Після потрапляння до свого кабінету, до Позивача прийшли співробітники Одеського національного медичного університету - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] у супроводі людей з відеокамерою. Під відеофіксацію Позивач був ознайомлений з Наказом Одеського національного медичного університету від 10 грудня 2019 № 5 «Про проведення службового розслідування», яким його, проректора з адміністративно-господарської та фінансової роботи, відсторонено від виконання посадових обов`язків. На поставлені запитання щодо підстав відсторонення від посади, можливості ознайомлення з цими підставами Позивач відповіді не отримав. Після ознайомлення з Наказом Одеського національного медичного університету від 10 грудня 2019 № 5 «Про проведення службового розслідування», Позивача під відео фіксацію примусили залишити кабінет, не дозволивши забрати особисті речі. У присутності Позивача кабінет було опечатано. З 17 грудня 2018 року Позивачу, як учаснику бойових дій, було надано додаткову щорічну відпустку, а у грудні 2018 року, попри відсторонення від посади була виплачена премія - за сумлінне виконання посадових обов`язків та високі досягнення у праці. Під час перебування у додатковій відпустці Позивач звертався за наданням медичної допомоги та з 07 лютого 2019 року перебував у стані тимчасової непрацездатності. Під час його перебування у стані тимчасової непрацездатності, Позивач довідався про те, що з 03 червня 2019 року доступ до службових приміщень ректорату Одеського національного медичного університету взагалі та до його робочого кабінету, зокрема, не здійснювався. Проте, з жодним наказом про переміщення працівників адміністрація Одеського національного медичного університету Позивача не ознайомлювала. Крім того, адміністрація Одеського національного медичного університету належним чином не повідомляла Позивача стосовно будь-яких змін відносно його службового становища та місця роботи. Своє відсторонення від виконання посадових обов`язків Позивач вважає здійсненим з порушенням процедури, встановленої чинним законодавством України про працю, а саме: юридичні підстави відсторонення від посади, визначені ст. 46 КЗПП України, відсутні. Ухвала суду про відсторонення від посади, відповідно до норм Кримінального процесуального кодексу України, у зв`язку з підозрою у вчиненні злочину у сфері службової діяльності Позивачу не виносилася, інші підстави відсторонення від роботи, передбачені чинним законодавством України відсутні. З результатами службового розслідування, з рішеннями адміністрації Одеського національного медичного університету щодо наявності або відсутності проступку в його діях, рішеннями щодо допуску його до виконання посадових обов`язків, Позивача не було ознайомлено, пояснення не відібрано. 01 серпня 2019 року на адресу Позивача надійшов лист Одеського національного медичного університету за вихідним номером 01-09/265 за підписом т.в.о. ректора Одеського національного медичного університету [PERSON] , в якому було зазначено про звільнення Позивача з посади проректора з адміністративно-господарської та фінансової роботи Одеського національного медичного університету Наказом № 440-л від 26 липня 2019 року. Причиною звільнення Позивача з зазначеної посади вказана відсутність його на роботі більше місяця, ненаданням документів, які підтверджують факт тимчасової непрацездатності та пояснень щодо підстав відсутності на робочому місці. Позивача звільнено з 29 липня 2019 року згідно пункту 4 ч. 1 ст. 40 КЗПП України, проте у день звільнення Позивача не ознайомлено з наказом про звільнення, не відібрано пояснень, трудову книжку не видано, виплати всіх, сум, що належать йому до сплати в Одеському національному медичному університеті - не здійснено. Своє звільнення з вказаної посади Позивач вважає протиправним та таким, що порушує норми чинного законодавства України про працю, а саме: не визначено робоче місце, чим порушено ст. 29 КЗПП України. Не встановлено поважність причин відсутності Позивача на робочому місці, чим порушено порядок звільнення за прогули, встановлений ст. 40 КЗПП України. Не відібрано пояснення, чим порушено ст. 149 КЗПП України. Внаслідок незаконного відсторонення Позивача від посади та подальшого незаконного звільнення, Позивач зазнав моральних та психологічних страждань. Він був позбавлений можливості чесно, сумлінно виконувати покладені на нього обов`язки проректора. З метою відновлення свого психоемоційного стану та звичного рівня життєдіяльності, Позивач нанесену йому моральну шкоду, внаслідок відсторонення від роботи, оцінює у розмірі 200 000 гривень. Нанесену йому моральну шкоду, внаслідок звільнення з посади, оцінює у розмірі 200 000 гривень. Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 22 серпня 2019 року позовну заяву залишено без руху, надано десятиденний строк з дня вручення ухвали для усунення недоліків. До суду 30 серпня 2019 року надійшла заява Позивача про усунення недоліків позову, згідно якої було усунуто недоліки в повному обсязі. Заяву передано судді 02 вересня 2019 року. Ухвалою Приморського районного суду міста Одеса від 04 вересня 2019 року відкрито спрощене провадження у справі з призначенням судового засідання на 24.10.2019 року. До суду 10 жовтня 2019 року надійшов відзив Одеського національного медичного університету на позовну заяву за підписом т.в.о. ректора Одеського національного медичного університету [PERSON]. Відповідач позовні вимоги заперечував у повному обсязі, обґрунтовуючи наступним. Пунктом 6 Наказу Одеського національного медичного університету від 10 грудня 2019 № 5 «Про проведення службового розслідування» передбачено: «На період проведення службового розслідування відсторонити [PERSON] від виконання посадових обов`язків». [PERSON] було відсторонено від посади на конкретний період, а саме: з 10 грудня 2018 року по 21 грудня 2018 року Станом на дату подачі позовної заяви службове розслідування та відсторонення Позивача від посади відбулися та завершилися, Наказ Одеського національного медичного університету від 10 грудня 2019 № 5 «Про проведення службового розслідування» є таким, що вичерпав свою дію, а тому не підлягає скасуванню. При цьому, члени комісії з проведення службового розслідування намагалися відібрати у Позивача пояснення з питань, що стосуються службового розслідування. Однак, на період проведення службового розслідування [PERSON] на робочому місці не з`являвся та з 17 грудня 2018 року перебував у додатковій оплачуваній відпустці як учасник бойових дій, що підтверджується Наказом ОНМедУ № 160-в від 14 грудня 2018 року. При цьому, Позивачу була виплачена заробітна плата за грудень 2018 року, а тому відсутні підстави для повторної виплати заробітної плати за період з 10 грудня по 21 грудня 2018 року та, відповідно, стягнення компенсації середнього заробітку на час відсторонення від посади в судовому порядку. Починаючи з грудня 2018 року [PERSON] не з`являвся на роботі, що підтверджується наступним. З 17 грудня 2018 року Позивач перебував у додатковій оплачувані відпустці як учасник бойових дій, а саме: - з 17 грудня по 30 грудня 2018 року - Наказ ОНМедУ № 160-в від 14 грудня 2018 року; - з 02 січня по 15 січня 2019 року - Наказ ОНМедУ № 906-л від 28 грудня 2018 року; - з 16 січня по 17 лютого 2019 року - Наказ ОНМедУ № 02-в від 08 січня 2019 року. Під час перебування у додатковій відпустці Позивач звернувся за наданням медичної допомоги та з 07 лютого 2019 року по 12 червня 2019 року перебував у стані тимчасової непрацездатності, на підтвердження чого Позивачем були надані до ОНМедУ відповідні листки непрацездатності. Після 12 червня 2019 року [PERSON] не з`явився на роботі в ОНМедУ, жодних листків непрацездатності чи будь-яких інших документів щодо підтвердження своєї відсутності на роботі Позивачем надано не було. 19 червня 2019 року з 10:30 год. до 15:20 год. з проректором з адміністративно-господарської та фінансової роботи [PERSON] намагалися зв`язатися засобами телефонного зв`язку, однак [PERSON] не відповідав на телефонні дзвінки, про що 19 червня 2019 року о 15:20 год. складено Акт про неможливість зв`язатися засобами телефонного зв`язку. Аналогічно з Позивачем намагалися зв`язатися 17 липня 2019 року з 09:00 год. до 15:45 год., однак зв`язатися з [PERSON] та дізнатися в останнього причини відсутності на роботі так і не вдалося, що підтверджується Актом про неможливість зв`язатися засобами телефонного зв`язку, складеним 17 липня 2019 року о 16:00 год. 25 липня 2019 року в.о. проректора з науково-педагогічної роботи [PERSON] складена службова записка, у якій останній повідомляє, що 25 липня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] приблизно о 15:40 год. відбулася телефонна розмова, під час якої Позивач повідомив, що не з`являється з 13 червня 2019 року на роботі, оскільки вважає себе відстороненим від виконання обов`язків на підставі наказу т.в.о. ректора ОНМедУ [PERSON] на період проведення службового розслідування. Відсторонення [PERSON] від посади відбулося на період проведення службового розслідування, про що, як вбачається із службової записки, відомо і Позивачу. Таким чином, станом на 13 червня 2019 року Позивачу було відомо, що відповідно до Наказу № 5 його було відсторонено від посади на період проведення службового розслідування, тобто до 21 грудня 2018 року. Крім цього, [PERSON] відмовився надати письмові пояснення щодо причин своєї відсутності на роботі, починаючи з 13 червня 2019 року, що підтверджується службовою запискою від 25 липня 2019 року. 26 липня 2019 року в.о. начальника відділу кадрів [PERSON] було складено службову записку, з якої вбачається, що згідно табелів обліку використання робочого часу проректор з адміністративно-господарської та фінансової роботи [PERSON] з 13 червня 2019 року з невідомих причин не з`являється на своєму робочому місці, тривалий час не відповідав на телефонні дзвінки, що підтверджується відповідними актами. Прогулом вважається відсутність працівника на роботі більше трьох годин без поважних причин. При цьому, ОНМедУ понад місяць не вдавалося зв`язатися з Позивачем та дізнатися причини відсутності на роботі. Таким чином, в ОНМедУ були достатні підстави вважати, що відсутність [PERSON] на роботі є прогулом без поважних причин, а тому ОНМедУ мав право звільнити Позивача з власної ініціативи. Варто зазначити, що ні в ОНМедУ, ані звертаючись з позовом до суду у даній справі [PERSON] не було надано жодних доказів, які могли б підтвердити поважність причин відсутності останнього на роботі 31 робочий день. Після того, як [PERSON] вийшов на зв`язок, не повідомив жодних поважних причин відсутності на роботі та відмовився від надання письмових пояснень щодо причин відсутності на роботі у телефонній розмові з в.о. проректора з науково-педагогічної роботи [PERSON] , ОНМедУ було видано Наказ про звільнення [PERSON] за прогул з дотриманням вищевказаних строків. Отже, Відповідач у телефонній розмові зажадав від Позивача пояснення щодо порушення трудової дисципліни ще до того, як застосовувати дисциплінарне стягнення, що свідчить про дотримання Відповідачем ч. 1 ст. 149 КЗпП України. Роботодавець має право звільнити працівника у разі відсутності на роботі більше трьох годин без поважних причин. Оскільки [PERSON] був відсутній на роботі, то Наказ про звільнення був направлений Позивачу засобами поштового зв`язку, що підтверджується описом вкладення до листа. ОНМедУ також просив [PERSON] прибути до відділу кадрів для отримання трудової книжки. Таким чином, із вищевикладеного вбачається, що звільнення Позивача на підставі п. 4 ч. 1 ст. 41 КЗпП України відбулось із дотриманням ОНМедУ визначеного законодавством порядку застосування дисциплінарних стягнень. Відповідач не порушив порядок накладення дисциплінарного стягнення, оскільки: зв`язався з Позивачем та запропонував йому надати письмові пояснити до застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, ознайомив Позивача з наказом про звільнення шляхом направлення засобами поштового зв`язку, повідомив Позивача про необхідність отримання трудової книжки та можливість направлення трудової книжки поштою за письмовою згодою Позивача. 24 жовтня 2019 року Позивачем до суду надано розрахунок стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації середнього заробітку на час відсторонення від посади. У судове засідання 24.10.2019 року учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялися у встановленому порядку. Від [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Відповідач та третя особа причини неявки суду не повідомили. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи із наступного. Статтею 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Інші випадки передбачені законодавством, встановлено, зокрема: ст.ст. 154-158 Кримінального процесуального кодексу України, ст. 72 Закону України «Про державну службу в Україні», ст. 65 Закону України «Про запобігання корупції». У пункті 1 розпорядчої частини Наказу Одеського національного медичного університету від 10 грудня 2019 № 5 «Про проведення службового розслідування» зазначено, що з метою визначення характеру і наявності проступку в діях проректора з адміністративно-господарської та фінансової роботи [PERSON] , що спричинили настання несприятливих наслідків, зазначених в Акті, провести службове розслідування стосовно проректора за адміністративно-господарської та фінансової роботи Одеського національного медичного університету [PERSON] в строк до 21 грудня 2018 року (а.с.28). Згідно пункту 5 розпорядчої частини Наказу Одеського національного медичного університету від 10 грудня 2019 № 5 «Про проведення службового розслідування» голові комісії за результатами службового розслідування забезпечити складання акту службового розслідування та надати його в строк до 18 грудня 2018 року. Пунктом 6 розпорядчої частини Наказу Одеського національного медичного університету від 10 грудня 2019 № 5 «Про проведення службового розслідування» встановлено, на період проведення службового розслідування відсторонити [PERSON] від виконання посадових обов`язків. Адміністрація Одеського національного медичного університету була зобов`язана ознайомити Позивача з результатами службового розслідування та відібрати відповідні пояснення щодо виявлених фактів проступку. При цьому, Відповідачем не надано до суду жодного доказу відібрання у Позивача пояснення з питань, що стосуються службового розслідування. Згідно пункту 3 ч. 1. ст. 29 КЗПП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами. Відповідачем не надано жодного доказу до суду щодо повідомлення Позивача про зміну його робочого місця. У службовій записці в.о. проректора з науково-педагогічної роботи [PERSON] , наданій до суду, не зазначено, на якому самому робочому місці 13 червня 2019 року, починаючи з 10.00 до 15.40 годин Позивач не з`явився (а.с.66). Відповідачем не визначено відповідно до статті 29 КЗпП України робоче місце Позивача, а, отже, сам факт порушення трудової дисципліни відсутній, оскільки не може бути поставлено в провину працівнику відсутність на робочому місці, місцезнаходження якого не було повідомлено. Вказана правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду 08 травня 2019 року (справа №489/1609/17, провадження №61-37729св18). Відповідач не надав до суду жодного доказу щодо обґрунтування та законності відсторонення від посади Позивача. Відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством. При відстороненні трудові відносини працівника з роботодавцем не припиняються. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Сторонами не заперечується, що під час проведення службового розслідування Відповідач здійснив заохочення Позивача у вигляді виплати премії за сумлінне виконання посадових обов`язків, що виключає порушення з боку Позивача трудової дисципліни станом на час видачі наказу про преміювання. Згідно ч.ч. 2 та 3 ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право, зокрема, подавати докази; брати участь у дослідженні доказів; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Полторацький проти України" від 29 квітня 2003 року, заява № 38812/97, п. 155 вказано, що насамперед Суд повинен розглянути, чи втручання було здійснене "відповідно до закону". Цей вираз насамперед вимагає, щоб відповідний захід мав певну підставу у національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, зможе передбачити його наслідки для себе. До того ж це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права. У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначено, що відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню (абзаци другий, третій підпункту 4.1 пункту 4 мотивуватьної частини) Згідно ч.ч. 1 та 12 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість керує ходом судового процесу; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Однак, Відповідачем не доведено факт ознайомлення Позивача з результатами службового розслідування, з рішеннями адміністрації щодо наявності або відсутності проступку в його діях, рішеннями щодо допуску до виконання посадових обов`язків. Порушено ст. 46 КЗПП України в частині підстав та порядку відсторонення працівників від посади. Відповідачем не надано до суду жодного доказу щодо видання наказу про зобов`язання Позивача приступити до виконання посадових обов`язків у зв`язку із закінченням проведення службового розслідування. Таким чином, суд доходить до висновку щодо порушення Відповідачем чинного законодавства України про працю в частині підстав та порядку відсторонення працівників від посади. Відповідно до ч. 1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Це право забезпечується обов`язком держави створювати громадянам умови для повного його здійснення, гарантувати рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовувати програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Право на працю відповідно до абзацу 2 підпункту 3.1. пункту 3 Рішення Конституційного Суду України № 8-рп/2007 від 16 жовтня 2007 року означає можливість кожного заробляти собі на життя працею, вільно вибирати професію чи спеціальність відповідно до своїх здібностей і бажань, реалізовувати свої бажання щодо зайняття працею за трудовим договором (контрактом) на підприємстві, в установі, організації незалежно від форм власності або самостійно забезпечувати себе роботою. А в абзаці 2 підпункту 4.1. пункту 4 Рішення Конституційного Суду України № 14-рп/2004 від 7 липня 2004 року зазначено, що право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини). Крім того, у Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі № 1-18/2013 зазначено, що право на працю є природною потребою людини своїми фізичними та розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Згідно преамбули Наказу Одеського національного медичного університету № 440-л від 26 липня 2019 року, причиною звільнення Позивача з посади проректора з адміністративно-господарської та фінансової роботи була зазначена відсутність його на роботі більше місяця, ненаданням документів, які підтверджують факт тимчасової непрацездатності та пояснень щодо підстав відсутності на робочому місці (а.с.30). Згідно розпорядчої частини Наказу Одеського національного медичного університету № 440-л від 26 липня 2019 року Позивача звільнено з 29 липня 2019 року згідно пункту 4 ч. 1 ст. 40 КЗПП України. Підставою Наказу Одеського національного медичного університету № 440-л від 26 липня 2019 року є: табелі обліку використання робочого часу за період червень 2019 року - липень 2019 року, акти від 19.06.2019 року, від 17.07.2019 року, службова записка в.о. проректора з науково-педагогічної роботи [PERSON] від 25.07.2019 року, службова записка в.о. начальника відділу кадрів Пучкової Г.В. від 26.07.2019 року. Згідно ст. 11 Конвенції МОП №158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, працівник, з яким намічено припинити трудові відносини, має право бути попередженим про це за розумний строк або має право на грошову компенсацію замість попередження, якщо він не вчинив серйозної провини, тобто такої провини, у зв`язку з якою було б недоцільно вимагати від роботодавця продовжувати з ним трудові відносини протягом строку попередження. Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Верховний Суд у Постанові від 08 травня 2019 року (справа № 489/1609/17, провадження № 61-37729св18) зазначає, що для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника. Згідно пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Надані до суду Відповідачем Акт про неможливість зв`язатися засобами телефонного зв`язку від 19 червня 2019 року (а.с.64) та Акт про неможливість зв`язатися засобами телефонного зв`язку, складений 17 липня 2019 року (а.с.65), службова записка від 25.липня 2019 року в.о. проректора з науково-педагогічної роботи [PERSON] (а.с.66) щодо телефонної розмови з Позивачем не є належними доказами по справі, що підтверджуються факт відібрання пояснень перед застосуванням дисциплінарного стягнення, оскільки не підтверджуються повноваження в.о. проректора з науково-педагогічної роботи [PERSON] на відібрання пояснень, крім того, з вказаних актів не можливо з`ясувати за яким номером телефону здійснювався дзвінок, та не доведено чи належить номер за яким телефонували саме позивача. Звільнення за прогул без поважних причин є одним із заходів стягнення за порушення трудової дисципліни. Порядок застосування дисциплінарних стягнень власником або вповноваженим ним органом визначено ст. 149 КЗпП. Відповідно до ч. 1 статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Не підтверджується наявність факту порушення трудової дисципліни Позивачем, оскільки не може бути поставлено в провину працівнику відсутність на робочому місці, місцезнаходження якого не було повідомлено, як і сама можливість здійснення трудової діяльності відповідно до посадових обов`язків проректора Одеського національного медичного університету. Відповідно до частини першої ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 47 КЗПП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Факт порушення трудової дисципліни Позивачем не підтверджений належними доказами, оскільки не є провиною працівника відсутність на робочому місці, місцезнаходження якого не відомо, як і сама можливість здійснення трудової діяльності відповідно до посадових обов`язків проректора Одеського національного медичного університету, оскільки адміністрація Одеського національного медичного університету не визначила робоче місце та не ознайомила з нормативними актами локального характеру щодо переміщення робочого місця, чим порушено ст. 29 КЗПП України. При встановленні факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника. Відповідачем не відібрано пояснення Позивача, таким чином не доведено неповажність причин відсутності Позивача на робочому місці, чим порушено порядок звільнення за прогули, встановлений ст. 40 КЗПП України. При цьому, звільнення за прогул є дисциплінарним стягненням і повинно здійснюватися із додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень. Згідно ст. 43 КЗпПУ розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Дозволу профспілки не надавалося та актів про відсутність працівника на робочому місці Одеським національним медичним університетом складено не було. Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пленум Верховного Суду України у пункті 1 Постанови №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» звертає увагу на те, що встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов`язаних з відшкодуванням такої шкоди. Згідно пункту 3 Постанови Пленум Верховного Суду України №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно пункту 4 Постанови Пленум Верховного Суду України №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Згідно абзацам 2 і 3 пункту 5 Постанови Пленум Верховного Суду України №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Згідно пункту 9 Постанови Пленум Верховного Суду України №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно ч. 1 ст. 49 Конституції України кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Згідно ч. 1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Встановивши факт тривалого порушення трудових прав Позивача у зв`язку з незаконним відстороненням від посади та подальшим незаконним звільненням, суд, також, звертає увагу на те, що зазначені обставини призвели до вимушених змін у життєвих стосунках Позивача. Викладена правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 461/6803/16-ц. Таким чином, суд доходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, а саме стягнення з Одеського національного медичного університету на користь Позивача моральної шкоди, спричиненої незаконним звільненням з посади у розмірі 2500 гривень, а також стягнення з Одеського національного медичного університету на користь Позивача моральної шкоди, спричиненої незаконним відстороненням від роботи у розмірі 2500 гривень. Частиною 2 ст. 235 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законодавством не передбачено жодних підстав для зменшення його розміру за певних обставин. Указана правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року (№6-511цс16). Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Зокрема, згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Згідно абзацу 1 пункту 3 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді Відповідно до пункту 5 розділу 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Згідно з п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно абзацу 4 пункту 2 Порядку №100, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Згідно останнього абзацу пункту 4 Постанови №100, працівникам бюджетних установ і організацій, яким відповідно до законів України щомісячно перераховуються посадові оклади (ставки) до рівня не нижчого середньої (подвійної) заробітної плати в промисловості (народному господарстві), розрахунки виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати, можуть провадитися, якщо не передбачено у колективному договорі, виходячи з посадового окладу (ставки) того місяця, в якому відбулася подія, пов`язана з відповідними виплатами, з урахуванням постійних доплат і надбавок. Згідно наданих Позивачем розрахунків ОНМедУ середньоденна заробітна плата для визначення середнього заробітку на час відсторонення, складає 1462 грн.55 коп. Період стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи, згідно наданих Відповідачем відомостей, складає з 07 лютого 2019 року по 29 липня 2019 року включно, що відповідає 126 робочим дням. Сума середнього заробітку на час відсторонення від посади складає 184 281 гривня 30 копійок. Згідно наданих Позивачем розрахунків ОНМедУ середньоденна заробітна плата для визначення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, складає 864,91 грн. 91 коп. Період стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає з 29 липня 2019 року по 24 жовтня 2019 року, що відповідає 61 робочим дням. Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 52759 грн. 51 коп. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Згідно пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Згідно пункту 4. частини 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника Згідно ч. 7 ст. 235 КЗПП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню відразу після його оголошення - стаття 235 КЗпП України. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави. Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством. Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Проте, крім вимог щодо поновлення на роботі та стягнення заробітку позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду загальному у розмірі 400 000 грн. Відповідно до абзацу 5 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви про відшкодування моральної шкоди ставка судового збору становить 1,5 відсоток ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Крім того, згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір сплачується у разі подання до суду заяви про забезпечення доказів або позову. 30 серпня 2019 року Позивач звернувся до Приморського районного суду міста Одеса із заявою про забезпечення доказів, за подання якої сплатив 384,20 грн. та заявою про забезпечення позову, за подання якої сплатив 384,20. Крім того, за вимогу про стягнення моральної шкоди Позивачем сплачено суму судового збору у розмірі 3000 грн. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно пункту 35 Постанови Пленуму Верховного Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки Позивачу було відмовлено у забезпеченні доказів та у забезпеченні позову, суд виходить з того, що сума судового збору за подання до суду заяви про забезпечення доказів та заяви про забезпечення позову стягненню з Одеського національного медичного університету не підлягає. Тому, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору, що є пропорційною розміру задоволених позовних вимог про стягнення моральної шкоди та становить 37,5 грн., оскільки заявлено до стягнення моральну шкоду у розмірі 400 000 грн., а стягненню підлягає 5 000 грн., що становить 1,25% від заявленої ціни. Також, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за 5 вимог немайнового характеру, що становить 3 842 грн. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial