Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-28 00:00:00

20 вересня 2018 року [PERSON] в особі свого представника адвоката Білика Г.І. звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] з вимогою: відібрати малолітню дитину [PERSON] , [INFO] від її матері [PERSON] , яка проживає в Республіці Молдова, Ришканського району, с. Штубияни та повернути дитину за попереднім місцем проживання та реєстрації в Україні, [ADDRESS] , визначивши її місце проживання з батьком [PERSON] (а.с. 2-5). Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 29 березня 2008 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований в Сарівській сільській раді, Гадяцького району, Полтавської області. Від шлюбу мають сина - [PERSON] , який народився в с. Дударків, Бориспільського району, Київської області [INFO] . 16 лютого 2010 року рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області, шлюб було розірвано. Крім того позивач зазначає, що після розірвання шлюбу їх син [PERSON] проживав з ним та з 17 серпня 2016 року відповідно до запису в Єдиному державному демографічному реєстрі зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Свідоцтва № [NUMBER] про право власності на житло сину належить право спільної часткової власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] . Позивач також зазначає, що їх син має паспорт для виїзду за кордон. Відповідач в січні 2017 року виїхала до Республіки Молдова, де проживають її родичі. В червні 2017 року, відповідач зателефонувала йому та попросила згоди на виїзд сина до Республіки Молдова, за місцем перебування відповідача, на термін з 26 червня 2017 року по 10 серпня 2017 року в період шкільних канікул. Щодо поїздки сина до матері на час шкільних канікул, він не заперечував. Як стверджує позивач, після 10 серпня 2017 року відповідач повідомила його, що син залишається з нею проживати в Республіці Молдова. Позивач зазначає, що заперечував проти такого рішення, вказував відповідачу, що їх син є громадянином України, має в Україні власне житло, навчається в школі та відповідно до законодавства України, для проживання дитини за кордоном необхідна згода обох батьків. Такої згоди на проживання сина за кордоном не надавав, вважав, що відповідач не має права самочинно змінювати місце проживання дитини. Питання місця проживання сина органами опіки та піклування в судовому порядку не вирішувалось, так як воно визначалось за погодженням між ним та відповідачем. В порядку виконання судового доручення, до суду 03.03.2021 надійшов відзив (а.с. 77), за змістом якого відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнає. Заперечуючи проти позову, відповідач зазначає, що в липні 2017 року її колишній чоловік, позивач у справі, привіз їх спільного сина до неї в Республіку Молдова. Вона проживає у цивільному шлюбі з [PERSON] , в якому у них народилось двоє дітей [PERSON] [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , та вони всі разом проживають в с. Штубіень. Крім того їх син [PERSON] з 01.09.2017 року був зарахований до гімназії с.Штубіень, р-н Ришкань для продовження шкільної освіти. Вона запитувала думку свого сина з приводу місця його проживання, на що він повідомив, що він бажає проживати з нею в Республіці Молдова. Ухвалою судді від 22 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного продовження та призначено до підготовчого судового засідання (а. с. 30). Ухвалою від 20 грудня 2018 року зупинено провадження у справі до надходження відповіді від іноземного суду на судове доручення про вручення виклику до суду та інших документів (а. с. 39-40). Ухвалою від 05 березня 2021 року поновлено провадження у справі та призначено до підготовчого судового засідання ( а. с. 81). 21 липня 2021 року закрито підготовче провадження у справі (а. с. 134). У судовому засіданні позивач та його представник позивача Білик Г.І. підтримали позовні вимоги та просили задовольнити. Відповідач про дачу, час та місце розгляду справи повідомлена в порядку, визначеному Конвенцією про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах 1993 року та згідно підтвердження про вручення документів, судове повідомлення, ухвалу про відкриття провадження у справі, копію позовної заяви та доданих до неї документів отримала 22.06.2020 (а. с. 70). В судовому засіданні в суді Дрокіі відділу Ришань згідно з протоколом судового засідання від 22 червня 2020 року відповідач [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнає та просить відмовити, у зв`язку з неможливістю з`явитися, просила розглянути цивільну справу у її відсутність. В тому числі зазначила, що в даний час дитина не бажає проживати зі своїм батьком (а.с.71, 72). Представник третьої особи Служба у справах дітей Пристоличної сільської ради Бориспільського району Київської області у судове засідання не з`явився, надійшов лист з проханням слухати справу без участі представника служби у справах дітей та покладаються на думку суду (а. с. 144). Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, свідка [PERSON] , дослідивши письмові матеріали справи, відзив на позовну заяву, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Зокрема, згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 29 березня 2008 року, який рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 лютого 2010 року ухваленого у справі № 2-870/2010 розірвано (а. с. 7). [INFO] [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , про що в Книзі реєстрації народжень 22 жовтня 2008 року зроблено актовий запис № 14, що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] видане виконкомом Дударківської сільської ради Бориспільського району Київської області (а.с. 6). З довідки Дударківської ЗОШ І-ІІІ ступенів від 05.06.2018 № 38 вбачається, що [PERSON] , 2008 року народження учень 4 класу не відвідував школу з 01.09.2017 по 30.05.2018 включно (а. с. 13). Згідно з характеристикою, виданою Дударківською ЗОШ І-ІІІ ступенів, від 08.06.2018 №26, [PERSON] , 2008 року народження, за період навчання проявив себе як здібний та старанний учень привітний та доброзичливий. У школу завжди приходив чистий та охайний, відвідував усі шкільні заходи. Тато хлопчика завжди цікавився успіхами і проблемами сина у школі, завжди був присутній на батьківських зборах (а. с. 14). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , показала, що є сусідкою позивача, знала відповідачку та їх сина з 2009 року. Також показала, що відповідач мало приділяла уваги маленькому сину [PERSON] , більше часу проводила в інтернеті, могла спати, а син був ненагодований, а потім залишила сина з батьком та уїхала до родичів, сином не цікавилася, не з`являлася, і позивач сам виховував сина. А потім зі слів останнього їй стало відомо, що він на прохання матері відвіз до неї сина на канікули, а вона відмовилася його повернути. Відповідно до довідки мерії комуни Василеуць р-н Ришкань Республіки Молдова від 19.06.2020 № 468, [PERSON] , 29.08.1990 року на території комуни має постійний вид на проживання на території с. Штубіень, р-н Ришкань, Республіка Молдова та члени сім`ї, в тому числі син [PERSON] , [INFO] (а. с. 73). Крім того згідно довідки від 25.06.2020 № 63 [PERSON] навчається з 01.09.2017 в гімназії с. Штубіяни, батьки контролюють навчання, успішність добра та постійно відвідує школу (а.с. 74). Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Згідно ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до вимог ч.1ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Суд звертає увагу, що спір між батьками щодо місця проживання дитини має вирішуватися в порядку, визначеному ч.1 ст.161 СК України, за змістом якої, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Разом із з цим, в силу вимог ч.1 ст.162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Як встановлено, відповідачем [PERSON] було подано до органу реєстрації Дударківської сільської ради Бориспільського району Київської області заяву про надання згоди на реєстрацію місця проживання сина [PERSON] , [INFO] , за місцем реєстрації батька [PERSON] за адресою [ADDRESS] ( а.с. 127). Відповідно до довідки Дударківської сільської ради Бориспільського району Київської області від 17.08.2016 № 725 зареєстроване місце проживання [PERSON] , [INFO] , за адресою : [ADDRESS] , - з 17.08.2016 (а. с. 8). Згідно з інформацією, наданою Центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби від 22.01.2021 №№91/Т-5087, 91/Т-5085, позивач [PERSON] , 13.07.1979 року перетинав державний кордон України в пункті пропуску «Могилів-Подільський» 07.07.2017 о 23:27:18 як пішохід в напрямку «Виїзд» та в зворотному напрямку «В`їзд» о цей же день 07.07.2017 о 23:42:51, разом із ним державний кордон України в напрямку «Виїзд» перетнув малолітній син [PERSON] , [INFO] 07.07.2017 о 23:28:56, підставою для перетину була згода матері (а.с.89,90) повернувся З наданих позивачем документів встановлено, що відповідач [PERSON] 23.06.202017 нотаріально посвідчила у нотаріуса Рецой-Мойса Сільвії заяву, якою надала згоду на виїзд до Російської Федерації, України та інші країни, перетинаючи державний кордон, з 23.06.2017 по 10.08.2017 неповнолітній дитині [PERSON] , [INFO] , у супроводі позивача [PERSON] , [INFO] (а.с.15). Крім того згідно ст. 3 Конвенції «Про права дитини» передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з п. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода про обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до п. 8 ст. 7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального і соціального розвитку. Статтею 12 цього ж Закону встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 5 та ч. 6 ст. 19 Сімейного кодексу України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно листа Служби у справах дітей Пристоличної сільської ради Бориспільського району Київської області від 30.06.2020 № 02/53-143 надати суду висновок щодо визначення місця проживання дитини неможливо, зважаючи на ту обставину, що у даній ситуації заходи, передбачені законодавством, як не залежать від служби у справах дітей за місцем проживання батька дитини вжиті не в повному обсязі (а. с. 130-132). Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосованого закону і процедури, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитини не повинна, крім випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідно до положень ч.1 ст.66 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини. В силу вимог ч.1 ст. 7 Закону України «Про громадянство України» особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Також суд звертає увагу, що в силу положень ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення документів для виїзду громадян України за кордон на постійне проживання здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. Оформлення документів для залишення на постійне проживання за кордоном громадян України, які виїхали за кордон тимчасово, здійснюється закордонними дипломатичними установами України. Провадження за заявами про оформлення документів для виїзду громадян України за кордон на постійне проживання здійснюється в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. Провадження за заявами про оформлення документів для залишення на постійне проживання за кордоном громадян України, які виїхали за кордон тимчасово, здійснюється в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері зовнішніх зносин. Відповідно до п.1 ст.4 Правил перетинання державного кордону України, затвердженихпостановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 (у чинній в період 07.07.2017 по 10.08.2017 редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. № 724) виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Відповідно до п.2.1.10 чинної на момент виникнення спірних правовідносин редакції Порядок розгляду в дипломатичних представництвах або консульських установах України за кордоном клопотань громадян України, які виїхали за її межі тимчасово, про залишення на постійне проживання за кордоном, затверджених Наказом Міністра закордонних справ України від 22.11.99 № 201, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 грудня 1999 р. за № 903/4196, громадяни України, які виїхали за її межі тимчасово, при порушенні клопотання про залишення на постійне проживання за кордоном подають до дипломатичного представництва або консульської установи України за кордоном такі документи: якщо неповнолітні діти залишаються на постійне проживання за кордоном з одним з батьків - нотаріально засвідчена заява про згоду на це другого з батьків (додаток 6). Відповідні положення містяться і у підпункті 6 п.3 розділу ІІ Порядку провадження в закордонних дипломатичних установах України за заявами про оформлення документів для залишення на постійне проживання за кордоном громадян України, які виїхали за кордон тимчасово, затвердженому Наказом Міністерства закордонних справ України від 22.12.2017 № 573, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 18 січня 2018 р.за №77/31529. Встановлено, що позивач не давав своєї згоди на виїзд за кордон та на залишення сина на постійне місце проживання за кордоном відповідачу, яка в свою чергу питання про визначення місця проживання сина з матір`ю, про надання дозволу на виїзд сина за кордон без згоди батька не порушувала, з відповідним позовом до суду не зверталася, доказів протилежного суду не надала. З наданих позивачем документів, його переписки з відповідними державними установами (Міністерством закордонних справ України, Міністерством юстиції України, Посольством України в Республіці Молдова Консульством України в м.Бельці Республіки Молдова, Міністерством освіти, культури та досліджень Республіки Молдова, апаратом Президента Республіки Молдова, інспекторатом Прикордонної поліції Республіки Молдова) вбачається, що, починаючи з серпня 2017 року [PERSON] порушував питання про повернення сина в Україну та відсутності підстав його перебування у Республіці Молдова (а.с.18,98-126). У цьому зв`язку суд зазначає, що повідомлена позивачу інформація в листі державного секретаря Міністерства освіти, культури та досліджень Республіки Молдова від 07.03.20218 про те, що мати [PERSON] подала заяву про зарахування сина з 01.09.2017 до школи (3-й клас Штубіянської гімназії) забезпечує його необхідними шкільним приладдям, реагує на зауваження і прохання (а.с.119), а також в листі начальника Генерального інспекторату Прикордонної поліції від 30.03.2018 про те, що відповідно до ст.31 ч.(2) літера с) закону нр.200 від 16.07.2010 «Про режим іноземців у Республіці Молдова», громадянці [PERSON] була надано право на тимчасове перебування з метою возз`єднання родини (а.с.125) не спростовує встановленого судом факту, що відповідач не має правових підстав для вивезення за кордон та залишення на постійне місце проживання їх спільної з позивачем дитини, а відповідно змінювати без його згоди місцем проживання сина з батьком в Україні за адресою : [ADDRESS] , де він був зареєстрований та постійно проживав з серпня 2016 року, а також навчався у 4-ому класі Дударківської ЗОШ І-ІІІ ступенів (а. с. 7). Відповідно до ст.1 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 року, яка була ратифікована в тому числі Україною та Молдовою, цілями цієї Конвенції є: a) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та b) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах. В силу вимог ст.3 Конвенції переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Права піклування, згадані в пункті a, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Відповідно до ст.4 Конвенції, Конвенція застосовується до будь-якої дитини, яка постійно проживала в Договірній державі безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування або доступу. Застосування Конвенції припиняється, коли дитина досягає віку 16 років. При цьому за змістом ст.5 Конценції для цілей цієї Конвенції: a) "права піклування" включають права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини; b) "права доступу" включають право переміщення дитини на обмежений час у місце інше, ніж місце її постійного проживання. Відповідно до положень ч.2 ст.12 Конвенції судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. Водночас, суд враховує, що в милу положень ст.13 Конвенції, відповідно до якої незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: a) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку. В силу вимог ст.14 Конвенції, встановлюючи, чи дійсно мали місце незаконні переміщення або утримування відповідно до статті 3, судові або адміністративні органи запитуваної держави можуть безпосередньо враховувати законодавство і судові й адміністративні рішення, формально визнані або не визнані у державі постійного проживання дитини, не вдаючись до спеціальних процедур доведення цього законодавства або визнання рішень іноземних органів, які застосовувалися б у такому випадку. Суд звертає увагу, що будь-яких належних і допустимих доказів того, що повернення дитини може поставити під загрозу її життя і здоров`я суду надано не було, в інформації, яка наведена у шкільній характеристиці дитини, довідці органу місцевого самоврядування за місцем постійного проживання дитини в Україні, а також у наданих відповідачем документах такі відомості відсутні. Заперечення відповідача, що дитина висловлює бажання залишитися проживати з матір`ю та не бажає повертатися до батька, жодним чином не обґрунтовані та не доведені, оскільки відповідач питання про визначення місця проживання з матір`ю перед судом не порушує. Разом із з цим малолітній син сторін є громадянином України, був вивезений за межі України та залишений у Республіці Молдова без згоди батька на залишення дитини за кордоном на постійне місце проживання, внаслідок чого відповідач був позбавлений права на опіку, яку він здійснював за згодою матері дитини, відповідачем [PERSON] , яка залишила сина з батьком та виїхала для проживання до Республіки Молдова, при цьому участі у вихованні та утриманні дитини не брала. Доказів протилежного суду надано не було. Враховуючи вище викладене, а також те, що малолітній син сторін, який є громадянином України і до вивезення за кордон у Республіку Молдова постійно проживав разом з батьком, який не надавав згоди на постійне місце проживання дитини за кордоном, суд вважає, що позивачем доведено наявність підстав для відібрання дитини від його матері [PERSON] .. При цьому суд враховує, що вивезення у Молдову відбулося, коли дитині було повних 8 років, тобто у віці, коли дитина мала достатній рівень зрілості, який давав їй можливість усвідомлювати власну особистість, особистість його батьків, своє місце проживання та навчання, зберігати у пам`яті ці обставини, а отже повернення дитини до батька та попередніх умов проживання з урахуванням віку дитини, яка на час розгляду справи досягла 12 років, та в повній мірі в силу віку може усвідомлювати фактичні обставини, що змусили батька звернутися з позовом до суду, не матиме непоправимих негативних наслідків для дитини. Відповідно до статті 430 ЦПК України, рішення про відібрання дитини підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного,

Outcome: approved