Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

11 травня 2011 року сторони уклали договір позики на суму 9000 грн. За умовами договору позивач передав [PERSON] грошові кошти в сумі 9000 грн., а вона в свою чергу прийняла дані кошти та зобов'язалась повернути їх в повному розмірі до 01.08.2011 року. На підтвердження укладення даного договору відповідачка в присутності свідка власноручно написала розписку про одержання коштів. У встановлений договором строк [PERSON] борг не повернула, а на постійні звернення [PERSON] просила перенести строк повернення боргу. Однак, на початку літа 2015 року відповідачка категорично відмовилась повертати борг. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу в розмірі 9000 грн. і три процентів річних від простроченої суми за весь час прострочення в сумі 1109,58 грн., а всього 10109 грн. 58 коп., судові витрати в розмірі 487,20 грн. та 800 грн. за послуги адвоката. В судове позивач [PERSON] не з'явився, однак надав заяву, в якій просить справу розглянути без його присутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачка [PERSON] в судове засідання двічі не з'явилась, причини неявки суду не відомі про час та місце розгляду справи була повідомлена завчасно та належним чином судовими повістками. Незважаючи на викладене жодних заяв та клопотань від відповідачки на адресу суду не надходило, тому суд, враховуючи наведене, в порядку ч. 4 ст. 169 ЦПК України прийшов до висновку про можливість розгляду справи за наявних у матеріалах доказів. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що у відповідності до положень ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За правилами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Матеріалами справи підтверджено, що 11.05.2011 року сторони уклали договір позики на суму 9000 грн., за умовами якого позивач передав [PERSON] грошові кошти в сумі 9000 грн., а вона в свою чергу прийняла дані кошти та зобов'язалась повернути їх в повному розмірі до 1 серпня 2011 року. Дані факти викладені у розписці написаній [PERSON] власносручно в присутності свідка. Протилежне в судовому засіданні не висловлювалось. Жодних доказів недійсності даної розписки суду не надано. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Судом встановлено, що право позивача порушено, неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань, тому підлягає захисту, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача, згідно розписки від 11.05.2011 року, кошти в розмірі 9000 грн., та 1109, 58 грн. відсотків Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги є законними, обгрунтованими та такими, що підлягають до задоволення в частині стягнення боргу. Ч.1 ст. 88 ЦПК України визначає, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах " визначає, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до Закону України "Про державний бюджет України на 2015 рік" мінімальна заробітна плата станом на день звернення до суду з позовом складає 1378 грн. Позивачем надано квитанцію про оплату послуг адвоката на суму 800 грн., яку суд вважає не обґрунтованою, так як адвокат участі в судових засіданнях не приймав, а складність позовної заяви, на думку суду потребує одну годину затрати часу, тому суд вважає за необхідне суму витрат на правову допомогу стягнути в розмірі, що відповідає 1 год. роботи, а саме 551,20 грн.

Outcome: partial