Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

13.02.2017 року позивач звернулась до Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області із вищевказаним позовом, посилаючись на наступні обставини. 25.11.2011 року між нею та відповідачем було укладено шлюб в період якого у них народилась донька - [PERSON], [INFO]. З серпня 2016 року відповідач припинив ведення з позивачем спільного господарства, грошові кошти на утримання дитини надає нерегулярно і в незначних розмірах, комунальні послуги оплачуються позивачем, усю заробітну плату відповідач витрачає на власні потреби. Крім того після припинення ведення спільного господарства відповідач продовжує харчуватися за рахунок позивача, що тягне додаткові витрати. Враховуючи викладене, позивач звернулась до суду та просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] щомісяця аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку відповідача, але не менше 30 % від прожиткового мінімуму для відповідного віку дитини, до досягнення донькою повноліття. Позивач у судове засідання не з'явилась, але надала до суду письмову заяву згідно якої просить суд розглянути цивільну справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судові засідання які були призначені на 22.02.2017 року о 09 год. 00 хв. та 02.03.2017 року о 09 год. 00 хв. не з'явився, був належним чином повідомлений, причини неявки суду не відомі. У звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.\~2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ст. 224 ЦПК України\~ у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідив матеріали справи і оцінив їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги обґрунтовані, знайшли своє підтвердження та підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Відповідно до\~ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених\~ст. 61 ЦПК України, відповідно до\~ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що 25.11.2011 року між позивачем та відповідачем відділом державної реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського міського управління юстиції у Дніпропетровській області був зареєстрований шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів було зроблено відповідний актовий запис № 235, що також підтверджується свідоцтвом про шлюб серія І-КИ №213828. Від шлюбу позивач і відповідач мають неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO], свідоцтво про народження серія І-КИ №390421. З серпня 2016 року відповідач припинив ведення з позивачем спільного господарства, грошові кошти на утримання дитини надає нерегулярно і в незначних розмірах. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована\~Постановою ВР N 789-XII від 27.02.1991 р., Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 182 СК України та п. 17\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»\~визначено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених\~статтею 184\~СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Визначаючи розмір аліментів суд враховує матеріальне становище позивача, на утриманні якої знаходиться малолітня донька, матеріальне становище відповідача, який працює, інших утриманців не має і стягнень з його заробітку по виконавчим документам не проводиться, вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Також, суд зазначає, що у разі зміни, в подальшому, матеріального або сімейного стану платника або одержувача аліментів, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них, сторони не позбавлені можливості звернутися до суду із позовом про зменшення або збільшення розміру аліментів, визначеного за рішенням суду. У відповідності до ч. 3\~ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 640 грн..

Outcome: approved