Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-19 00:00:00

16.06.2020р. [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому просить стягнути з останнього 102 346 грн. 60 коп. з яких: 30 000 грн. 00 коп. - сума основного боргу згідно розписки від 03.02.2018р., 1 849 грн. 32 коп. - 3 % річних, 3 672 грн. 58 коп. - індексація, 52 000 грн. 00 коп. - сума основного боргу згідно розписки від 26.04.2019р., 13 000 грн. 00 коп. - 25 % штрафу, 606 грн. 90 коп. - 3 % річних, 1 217 грн. 80 коп. - індексація. Крім того позивач просить стягнути з відповідача судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1 023 грн. 50 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4 000 грн., а також інші витрати, докази яких будуть надані суду до закінчення розгляду справи або протягом п`яти днів після ухвалення рішення. Позов обґрунтований тим, що 03.02.2018р. позивач позичив відповідачу в борг грошові кошти в сумі 30 000 грн. 00 коп., про що відповідач написав розписку. Строк повернення коштів було встановлено до 01.05.2018р. Крім цього 26.04.2019р. відповідач знову позичив відповідачу грошові кошти в сумі 52 000 грн. 00 коп., про що відповідач написав відповідну розписку. Строк повернення коштів було встановлено до 31.12.2019р., та обумовлено, що у разі несвоєчасного повернення коштів, позивальник зобов`язується сплатити штраф в розмірі 25% від позиченої суми коштів. Відповідач свої зобов`язання не виконав, грошові кошти до цього часу не повернув, уникає спілкування з позивачем та зустрічей. Тому позивач змушений звернутися до суду з вказаним позовом. 05.10.2020р. відповідач звернувся до суду із заявою, в якій визнав позовні вимоги частково вказуючи, що ним в рахунок погашення боргу по розпискам від 03.02.2018р. та 26.04.2019р. сплачено кошти в сумі 59 100 грн. 00 коп. На підтвердження вказаних обставин відповідач долучив до заяви копії дублікаті квитанцій № 96644603441668658836 від 13.08.2020р., № 96644603465986617204 від 04.01.2019р., № 96644603496256475935 від 08.02.2019р., № 96644603447349164575 від 08.04.2019р., № 96644603445341788669 від 06.04.2019р., № 96644603 427813238932 від 10.07.2019р. та № 96644603429440754547 від 12.07.2019р. на загальну суму 59 100 грн. 00 коп. Водночас відповідач у своїй заяві не конкретизує в якій частині та в якому розмірі визнає позовні вимоги. 17.11.2020р. та 19.11.2020р. позивач подав до суду письмові пояснення, в яких підтримує позовні вимоги в повному обсязі та просить їх задовольнити. Також позивач зазначив про порушення відповідачем приписів ст. 83 ЦПК України щодо подачі доказів. А на твердження відповідача щодо часткової сплати боргу заперечив щодо факту перерахування відповідачем коштів рахунок погашення боргу, звертаю увагу суду на те, що у квитанціях наданих відповідачем відсутні відомості у графі призначення платежу, що кошти перераховувались в рахунок погашення боргу за розписками від 26.04.2019р. та від03.02.2018р. При цьому позивач зазначив, що він з відповідачем знайомі більше 10 років, є кумами, у них схожі види діяльності в бізнесі - торгівля ветпрепаратами, і вони не один раз перераховували кошти один одному за товар. Так, зокрема, позивачем також було перераховано відповідачу кошти в сумі 69 141 грн. 00 коп. на картку банку без вказування призначення платежу. На підтвердження вказаних тверджень позивач надав суду копії платіжного доручення та дублікатів квитанцій від 27.05.2016р., 13.03.2017р., 24.03.2017р., 30.05.2017р., 22.02.2018р., 29.04.2018р., 19.06.2018р., 03.07.2018р., 07.07.2018р., 15.08.2018р., 22.08.2018р., 04.04.2019р., 22.06.2019р., 23.06.2019р., 07.07.2017р., 22.09.2017р., 01.08.2017р. Позивач та його представник адвокат Поліщук В.А. в судові засідання, призначенні на 07.09.2020р., 21.09.2020р., 05.10.2020р., 05.11.2020р. та 20.11.2020р. не з`явилися, хоча позивач належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, шляхом направлення судових повісток за адресою вказаною позивачем у позовній заяві, а саме: [ADDRESS] , а також через розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади Українипро виклик позивача до суду. Водночас 28.08.2020р., 17.11.2020р. та 19.01.2020р. позивач звернувся до суду із заявою, в якій просить розглядати справу за його відсутності та відсутності свого представника. У судовому засіданні відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі вказуючи про сплату ним позивачу боргу в сумі 59 100 грн. 00 коп., що підтверджується раніше наданими ним до суду копіями дублікатів квитанцій. Також зазначив, що іншу частину боргу за усною домовленістю з позивачем він відпрацював. Водночас, на запитання головуючого, пояснив, що у нього відсутні інші докази на підтвердження вказаних обставин. При цьому відповідач підтвердив факт написання ним розписок від 03.02.2018р. та від 26.04.2019р., а також обставини зазначені позивачем у письмових поясненнях поданих до суду 17.11.2020р. та 19.11.2020р. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленим таке. Так як вбачається з матеріалів справи, що 03.02.2018р. між позивачем та відповідачем було укладено договір позики у формі розписки, відповідно до якого позивач позичив відповідачу грошові кошти в сумі 30 000 грн. 00 коп., а відповідач взяв на себе зобов`язання повернути грошові кошти у строк до 01.05.2018р., про що свідчить власноруч написана розписка, яка міститься в матеріалах справи. Крім цього, 26.04.2019р. між позивачем та відповідачем знову було укладено договір позики у формі розписки, відповідно до якого позивач позичив відповідачу грошові кошти в сумі 52 000 грн. 00 коп., а відповідач взяв на себе зобов`язання повернути грошові кошти у строк до 31.12.2019р., а у разі несвоєчасної сплати боргу зобов`язався виплатити 25 % від вищевказаної суми додатково, про що свідчить власноруч написана розписка, яка міститься в матеріалах справи. Оскільки відповідач не виконав перед позивачем взяті на себе зобов`язання щодо повернення грошових коштів отриманих по розписках, позивачем відповідачу в порядку, визначеному ст.ст. 549 та 625 ЦПК України, нараховано штраф, 3 % річних та індексацію. Таким чином заборгованість відповідача перед позивачем становить 102 346 грн. 60 коп. з яких: 30 000 грн. 00 коп. - сума основного боргу згідно розписки від 03.02.2018р., 1 849 грн. 32 коп. - 3 % річних, 3 672 грн. 58 коп. - індексація, 52 000 грн. 00 коп. - сума основного боргу згідно розписки від 26.04.2019р., 13 000 грн. 00 коп. - 25 % штрафу, 606 грн. 90 коп. - 3 % річних, 1 217 грн. 80 коп. - індексація. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно приписів ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В свою чергу, ст.ст. 76-89 ЦПК України визначено поняття доказів, їх належності, допустимості, достовірності та достатності, обов`язок доказування і подачі доказів, а також підстави звільнення від доказування, порядок подачі доказів, витребування доказів та оцінки доказів. Відповідно до ч.ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 18.10.2017р. у справі № 6-1662цс17. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів незалежно від найменування документа, і з огляду на установлені результати робити відповідні правові висновки. У ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. З урахуванням наведених правил правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Верховний Суд України у постанові від 18.09.2013р. у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. У справі, що розглядається між сторонами виникли договірні правовідносини за договорами позики, внаслідок порушення позичальником умов таких договорів за ним утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню у судовому порядку. Таким чином, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог в частині стягнення основної суми боргу, що становить 82 000 грн. 00 коп. Щодо заявлених вимог про стягнення 3% річних, індексації (інфляційних витрат) та штрафу, суд приходить до такого висновку. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно наданих розрахунків позивача, які не спростовані відповідачем, загальний розмір інфляційних збитків становить 4 890 грн. 38 коп., а 3% річних 2 456 грн. 22 коп., які суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача за порушення зобов`язання. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Згідно наданих розрахунків позивача, які не спростовані відповідачем, розмір штрафу становить 13 000 грн. 00 коп., які суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача за порушення зобов`язання. Водночас суд не бере до уваги надані відповідачем на підтвердження факту сплати ним позивачу боргу в сумі 59 100 грн. 00 коп. дублікати квитанцій, оскільки, з огляду на встановленні в судовому засіданні обставини щодо правовідносин між позивачем та відповідачем, вказані докази не відповідають критеріям належності та достовірності. Так з вказаних дублікатів квитанцій не можливо поза розумнім сумнівом ідентифікувати одержувача коштів, з огляду на не зазначення РНОКПП останнього, як і призначення платежу, оскільки такі відомості відсутні. Суд також не бере до уваги твердження відповідача щодо відпрацювання позивачу частини боргу, оскільки відповідач не надав суду жодних доказів на підтвердження вказаних обставин. При цьому суд також не бере до уваги доводи позивача щодо порушення відповідачем порядку подачі доказів, оскільки в судовому засіданні 07.09.2020р. судом задоволено клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та надано можливість останньому надати докази на підтвердження своїх заперечень щодо позовних вимог. Щодо вирішення питання про стягнення з відповідача витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст.137 ЦПК України витрати, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Так позивачем разом з позовною заявою до суду було надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, на загальну суму 4 000 грн. 00 коп., який складається з витрат на професійну правничу допомогу: вартість підготовки позовної заяви та вартість надання консультації з вивченням документів та правовий аналіз правочину (розписки) на суму 4000 грн. 00 коп., які обґрунтовані та підтверджені договором про надання правової допомоги від 19.05.2020р. укладеного мім [PERSON] та Адвокатським бюро "Поліщук та партнери" в особі керуючого адвокатського бюро Поліщука В.А. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 3202/10 від 18.01.2007р.), актом наданих послуг згідно договору про надання правничої допомоги від 19.05.2020р., ордером про надання правничої (правової) допомоги від 19.05.2020р., копією витягу з Єдиного реєстру адвокатів України, розрахунком на оплату від 19.05.2020р., детальним описом робіт (наданих послуг) та копією квитанції № 0.0.1712662715.1 від 21.05.2020р. про сплату позивачем Адвокатському бюро "Поліщук та партнери" 4 000 грн. 00 коп. Таким чином, враховуючи вищевикладене, вимоги позивача до відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу адвоката в сумі 4 000 грн. 00 коп. є законними та обґрунтованими, а відтак підлягають задоволенню. На підставі вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1 023 грн. 50 коп., понесені позивачем при подачі позову до суду, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved