Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування Вінницької міської ради про позбавлення відповідача батьківських прав, щодо його дитини - [PERSON], [INFO]. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 10 червня 2011 року по 25 березня 2013 року позивач з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу в них народилась донька [PERSON], [INFO]. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 лютого 2013 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання доньки в розмірі 400 грн. щомісяця. Донька сторін постійно проживає з позивачем та знаходиться на її повному утриманні. [PERSON] зазначає, що весь цей час вона самостійно займається вихованням доньки, піклується про її фізичний та духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя. Після розірвання шлюбу по сьогоднішній день, відповідач взагалі забув про існування доньки, він не відвідує її, не цікавиться її станом здоров'я, вихованням, навчанням. Тобто жодного з батьківських обов'язків [PERSON] не виконує. Оскільки відповідач не забезпечує належного харчування, лікування, не спілкується з донькою на протязі останніх п'яти років та не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, причому робить це свідомо, позивач вважає, що є всі підстави для позбавлення його батьківських прав щодо їх доньки. З огляду на вищевикладене, [PERSON] звернулася до суду з даним позовом та просила позбавити [PERSON] батьківських прав щодо його дитини - [PERSON], [INFO], та стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати. Ухвалою суду від 23 травня 2018 року дану позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі та визначено, що справа буде розглядатися в порядку загального позовного провадження. Також відповідачу було запропоновано протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі надати суду відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази. У визначений строк, відзиву на позовну заяву, відповідачем подано не було. Частиною восьмою статті 178 ЦПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Аналогічне положення міститься і в ч. 2 ст. 191 ЦПК України. З огляду на це, суд приходить до висновку про вирішення спору за наявними матеріалами справи. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просили суд їх задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві. Також не заперечувати проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання призначене на 11.06.2018 року, 10.07.2018 року, 03.09.2018 року та 10.09.2018р. не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином. Згідно з частиною одинадцятою статті 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Оголошення про виклик відповідача в судові засідання призначені на 10.07.2018 року, 03.09.2018 року та 10.09.2018р. було розміщено на офіційному веб-сайті судової влади України, проте відповідач в судове засідання призначене на 10.09.2018р. в черговий раз не з'явився. Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Разом з тим, відповідно до частини четвертої статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, з урахуванням приписів статей 223, 280 ЦПК України суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки відповідач не з'явився в судове засідання без повідомлення причин, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не подав до суду відзив та позивач разом з представником не заперечували проти такого порядку розгляду справи. В судове засідання представник третьої особи - Органу опіки та піклування Вінницької міської ради не з'явилася, надавши суду заяву з проханням розглядати справу та винести по ній рішення у її відсутність. Підтримує висновок органу опіки та піклування по даній справі, який надано суду. Заслухавши пояснення позивача, її представника, свідків, дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У пункті 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частини п'ятої статті 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим 04 квітня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, [PERSON] та [PERSON] являються батьками [PERSON], [INFO] (а.с. 8). З матеріалів справи вбачається, що позивач в 2013 році зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила своє прізвище на [PERSON]. Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області №127/3804/13-ц від 25 березня 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 10.06.2011 року відділом державної РАЦС Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, актовий запис № 989, було розірвано (а.с. 6). Дане рішення суду набрало законної сили 05.04.2013 року. Судом таккож встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області №127/1224/13-ц від 11 лютого 2013 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 400 гривень щомісяця, починаючи з 17.01.2013 року до досягнення дитиною повноліття (а.с. 7). Також даним рішення суду було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на її утримання в розмірі 300 гривень щомісячно, до досягнення дитиною [PERSON] 'легівною, [INFO] трьох років, починаючи з 17.01.2013 року. Рішення суду набрало законної сили 11.03.2013 року. У вищевказаному рішенні суду зазначено, що донька проживає разом з матір'ю. Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Щодо участі батьків у вихованні дитини, то слід зазначити наступне. Так, з довідки КЗ «Дошкільний навчальний заклад №37 Вінницької міської ради» № 05-01-16/06 від 03.05.2018 року вбачається, що донька сторін [PERSON] відвідує даний заклад санаторного типу з 05 вересня 2014 року по цей час. Мати [PERSON] приймає активну участь у вихованні дитини, відповідально ставиться до батьківських обов'язків, створює належні умови для розвитку дитини. Батько [PERSON] не бере участі у вихованні, не цікавиться розвитком дитини в садочку. За період з 05.09.2014 року по сьогоднішній день в дошкільний заклад не з'являвся, дитину жодного разу не забирав. До вихователів чи адміністрації закладу з питань виховання дитини не звертався (а.с. 9). Крім того, факт не виконання батьківських обов'язків відповідачем підтверджено актом №9161, складеним 13.06.2018 року комісією в складі інженера ВРС ТОВ «ЖЕО» [PERSON] та начальника ВРС ТОВ «ЖЕО» [PERSON], зі змісту якого вбачається, що під час виходу за адресою: м. Вінниця, вул.. гонти, 41/215 було встановлено, що за даною адресою зареєстровані [PERSON] та [PERSON]. На момент обстеження за даною адресою [PERSON] не проживав, не зареєстрований та не опікується дитиною 4 роки (а.с. 40). В судовому засіданні також були допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], які пояснили, що відповідач залишив позивача під час вагітності, дитина його не знає та вважає своїм батьком [PERSON] (теперішнього чоловіка позивача), більше п'яти років [PERSON] не відвідує дитину. З аналізу вищевказаних документів, пояснень сторін та свідків, суд дійшов висновку, що донькою Дар'єю опікується лише її мати, а відповідач [PERSON] ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, а тому, суд вважає, що відповідач не виконує свого обов'язку щодо утримання доньки та її виховання. Статтею 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Як вбачається з висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його доньки - [PERSON], [INFO], №01-00-011-31239 від 10 липня 2018 року, на засіданнях комісії з питань захисту прав дитини при виконкомі Вінницької міської ради було заслухано пояснення матері дитини [PERSON] та розглянуто документи, які стосуються даної справи. Зокрема, із вказаного висновку вбачається, що батько дитини - [PERSON] на засідання комісії з питань захисту прав дітей не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про розгляд даної справи, а тому враховуючи вищевикладене, а також неналежне виконання батьком протягом п'яти років обов'язків по вихованню доньки, Орган опіки та піклування вважає доцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо дитини [PERSON], [INFO] (а.с. 38-39). Також в даному висновку вказано, що з 2013 року по теперішній час батько не спілкувався з дитиною, не брав участі у її вихованні та розвитку, не підтримував родинних відносин з дитиною, не вітав з днями народження та святами. Дитина фактично не знає свого рідного батька. Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов'язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, стан; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. На батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства»). Згідно з нормою статті 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Як зазначено у статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно зі статтею 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до пункту 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загально визнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини та беручи до уваги те, що [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, вихованням доньки не займається, не піклується про неї, суд приходить до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно доньки [PERSON], [INFO]. В той же час, слід зазначити, що відповідно до вимог статті 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. При цьому, у відповідності до вимог статті 169 СК України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved