Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-18 00:00:00

13.06.2018 року [PERSON] звернулася до Дружківського міського суду Донецької області з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом, свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що їй на праві власності належить квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. В даній квартирі крім неї також зареєстровано її доньку [PERSON] та її онуку [PERSON] З 2014 року відповідачі у квартирі не мешкають, комунальні послуги не сплачують, господарством не займаються. В будинку не має їх речей, але добровільно знятись з реєстрації відповідачі не бажають. Просить усунути перешкоду в користуванні власністю, яка належить їй, визнавши [PERSON], [PERSON], такими, що втратили право на користування житловою площею в квартирі [ADDRESS]. 19 червня 2018 року провадження по справі було відкрито та справу призначено до підготовчого засідання на 11 липня 2018 року (а.с.12-13). Ухвалою Дружківського міського суду від 11 липня 2018 року було закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду на 30 липня 2018 року (а.с. 19-20). Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, 19 вересня 2018 року надала заяву з клопотанням розглядати справу в її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві (а.с.30). Відповідачі в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи їх було повідомлено належним чином, [PERSON] надала заяву з клопотанням розглядати справу у їх відсутності, не заперечує проти задоволення позовних вимог (а.с.29) З огляду на це, відповідно до ст. 247 ЦПК України, суд, вважає за можливе розглядати справу у відсутності сторін, на підставі наявних у суда доказів, без фіксації судового процесу. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення призаочному розгляді, відповідно до вимог ст.280 ЦПК України. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Статтями 15,16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 28 листопада 2011 року квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (а.с.5-6). Відповідач [PERSON] є донькою [PERSON], а [PERSON] є онукою [PERSON] [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS], що підтверджується копією домової книги, відомостями виконавчого комітету Дружківської міської ради № 16-3151/14-01 від 19 червня 2018 року (а.с.15). Позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім'ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі його відсутності саме без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком (квартирою) та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на цей будинок (квартиру), а відтак - припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком (квартирою). З огляду на викладене, суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за наявності двох умов: по-перше, непроживання у спірному житловому приміщенні на час звернення до суду понад один рік, по-друге, таке непроживання має бути без поважних причин. З матеріалів справи встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрована разом з неповнолітньою дочкою [PERSON] у спірній квартирі за адресою: [ADDRESS], що підтверджується, актом територіального комітету комітету мікрорайону №4 "Пі-онерський" від 12.06.2018 року, відомостями виконавчого комітету Дружківської міської ради № 16-3151/14-01 від 19 червня 2018 року (а.с.15). Відповідно до частини 3 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє членів сім'ї права користування займаним приміщенням. Як вибачається із позовної заяви відповідачі з 2014 року не мешкають у будинку, що підтверджується актом обстеження, складеним головою територіального комітету мікрорайону №4 "Піонерський". Разом з тим, судом встановлено, що відповідачі [PERSON], [PERSON], не є власниками будинку. Оскільки відповідачі не мешкають у квартирі [ADDRESS], не сплачують комунальних платежів, не ведуть ніяких господарських робіт, не мають права власності на частину вказаного будинку позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved