Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

23.03.2016 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що житловий будинок, який знаходиться в с.Конюшки по вул.Миру, 2, Мостиського району Львівської області, належав її матері [PERSON], яка померла 28.02.2010 року. Зазначає, що даний будинок належав до суспільної групи «колгоспний двір», головою якого була [PERSON] і станом на 1988-1991 роки вона була зареєстрована в будинку та проживала одна. Батько - [PERSON] помер 12.01.1971 року. Стверджує, що мати за життя склала заповіт, яким усе своє майно заповіла їй (позивачці). Після смерті матері вона (позивачка) у встановлений законом строк та порядок звернулася в Мостиську державну нотаріальну контору з завою про видачу Свідоцтва про прийняття спадщини в порядку спадкування за заповітом, однак в такому їй було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на дане будинковолодіння, у звязку із чим змушена звертатися до суду із даним позовом. З огляду на наведене, просить суд визнати за нею право власності на будинковолодіння №2 по вул.Миру в с.Конюшки Мостиського району Львівської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] В попереднє судове засідання позивачка не зявилася, проте подала до суду заяву, в якій просить суд справу розглядати у її відсутності та зазначає, що позовні вимоги підтримує. Представник відповідача Мишлятицької сільської ради Мостиського району Львівської області у попереднє судове засідання не зявився, а подав заяву, в якій зазначає, що не заперечує проти позову та просить суд розглянути справу без його участі. Представник третьої особи Мостиської державної нотаріальної контори у попереднє судове засідання не зявився, проте подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в попереднє судове засідання не зявилися, проте подали до суду заяви, в яких зазначають, що проти позову не заперечують та просять суд справу розглянути у їх відсутності. Представник третьої особи Мостиської районної державної адміністрації Львівської області, у попереднє судове засідання не зявився проте подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що у відповідності до вимог ст.ст.130, 174 ЦПК України у справі можливо ухвалити рішення про задоволення позову при проведенні попереднього судового засідання. Колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об'єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. За нормами ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР кожен з членів колгоспного двору мали рівне право на майно колгоспного двору. У зв'язку з введенням у дію Закону України «Про власність» 15.04.1991 року така організаційно-правова форма як колгоспи, а відповідно, і колгоспний двір - були припинені. Як роз'яснено у п. 6 постанови Пленум Верховного Суду "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22.12.95 N 20, до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 Закону України "Про власність", застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності усіх його членів, включаючи неповнолітніх. Судом встановлено, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами №2 по вул.Миру в с.Конюшки Мостиського району Львівської області відносився до суспільної групи «колгоспний двір», а єдиним членом зазначеного двору, яка станом на 15.04.1991року не втратила та зберегла право на частку в майні такого, була [PERSON], голова двору. Отже, виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963року, які діяли станом на 15.04.1991 року і регулювали власність колгоспного двору, право власності на майно вищевказаного колгоспного двору належало [PERSON] в цілому. Із матеріалів справи слідує, що 28.02.2010 року [PERSON] померла. За життя спадкодавець [PERSON] склала заповіт від 26.11.1997 року, яким усе своє майно заповіла дочці [PERSON], позивачці у справі, яка спадщину після смерті матері прийняла, подавши відповідно до вимог ч.1 ст.1269 ЦК України у встановлений законом строк до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Спадкоємців, які б мали право на обовязкову частку у спадщині після смерті [PERSON], немає. Чоловік померлої [PERSON], батько позивачки, помер ще 12.01.1971 року. Інші діти спадкодавця [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] (треті особи у справі) на спадщину не претендують, що вбачається із поданих ними до суду заяв. Разом з тим, через відсутність правовстановлюючих документів на спірне нерухоме майно позивачка не може в позасудовому порядку оформити свої спадкові права та одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину, у звязку із чим звернулася до суду із зазначеним позовом. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією свідоцтва про смерть спадкодавця [PERSON]; копією свідоцтва про смерть [PERSON]; копією заповіту [PERSON] від 26.11.1997року; копією витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі заповіту [PERSON] від 26.11.1997року; листом Мостиської державної нотаріальної контори Вих №02-14/109 від 14.03.2016року; довідками, виданими виконавчим комітетом Мишлятицької сільської ради Мостиського району Львівської області №329 та №330 від 29.02.2016року; довідкою КП «Мостиське РБТІ» №2159 від 24.02.2016 року; копією свідоцтва про народження позивачки [PERSON]; копією свідоцтва про укладення шлюбу між [PERSON] та позивачкою [PERSON]; копією спадкової справи за №143/06, заведеної у Мостиській державній нотаріальній конторі після смерті [PERSON]. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Правилами ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право спадщину, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спірне будинковолодіння, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З огляду на наведене та враховуючи встановлені судом обставини про те, що спадкодавець [PERSON] на час своєї смерті була власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами №2 по вул.Миру в с.Конюшки Мостиського району Львівської області, та те, що позивачка [PERSON] є спадкоємцем за заповітом усього її майна та прийняла спадщину, спадкоємців, які б мали право на обовязкову частку у спадщині та претендують на таку, немає, суд приходить до висновку, що є всі підстави для задоволення позову та визнання за позивачкою права власності на спірне спадкове майно. На підставі викладеного,

Outcome: approved