Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

31 липня 2018 року позивач [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з вказаною позовною заявою, в якій просила: встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] з серпня 2005 року по [INFO] ; визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] право власності на Ѕ частину житлового будинку, з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться в [ADDRESS] , загальною площею 318,6 кв.м., житловою площею 68,9 кв.м.; визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] право власності на Ѕ частину житлового будинку, з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться в [ADDRESS] , загальною площею 148,0 кв.м., житловою площею 53,4 кв.м.; визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1000 га, що знаходиться в [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 3222485900:03:008:0049; визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] право власності на Ѕ частину автомобіля Mercedes-Benz, модель Vito 2010 року випуску, держномер [NUMBER] ; визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] право власності на Ѕ частину автомобіля Mercedes-Benz, модель Е220 2009 року випуску, держномер [NUMBER] . В обґрунтування позову [PERSON] вказує, що в 2005 році познайомилась із [PERSON] , після чого між ними склалися теплі стосунки, які ґрунтувалися на взаємній любові та взаємоповазі. З серпня 2005 року почали проживати спільно однією сім`єю як чоловік і жінка. [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилася спільна донька [PERSON] . Позивач також відзначає, що на той час [PERSON] перебував в офіційному шлюбі із [PERSON] , який був розірваний 14 вересня 2007 року. [PERSON] відзначає також, що проживала разом із [PERSON] у будинку [ADDRESS] , який згодом придбали за спільні з чоловіком кошти. В якості підтвердження факту проживання за даною адресою позивач зазначає реєстрацією [PERSON] та спільної доньки [PERSON] з 22 листопада 2011 року за адресою [ADDRESS] , що вбачається з будинкової книжки по будинку [ADDRESS] . Позивач наголошує, що під час спільного проживання однією сім`єю як чоловіка і дружини з [PERSON] піклувалися один за одним, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, мали спільні грошові кошти, всі проблеми, які виникали, вирішували спільно як дружина та чоловік. Кожен працював для родини. При цьому плоди своєї праці кожен приносив додому для спільного користування. Так позивачка зазначає, що за час спільного проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюб з 2005 по [INFO] за спільні кошти та для спільного використання на ім`я [PERSON] було, придбано рухоме та нерухоме майно, а саме: житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 19 червня 2015 року, серії НАМ № 899328, посвідченого приватним нотаріусом Києво- Святошинського районного нотаріального округу Київської області та зареєстрованим в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19 червня 2015 року за номером 39406085; житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 16 вересня 2015 року, серії НАО 801943, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В. та зареєстрованим в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16 вересня 2015 року за номером 43940562; земельна ділянка площею 0,1000 га, що знаходиться в [ADDRESS] під [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 16 вересня 2015 року, серії НАО 801944, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В. та зареєстрованим в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16 вересня 2015 року за номером 43941087 та автомобіль Mercedes-Benz держномер [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 22 листопада 2011 року, серії [NUMBER] ; автомобіль Mercedes-Benz держномер [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 20 жовтня 2011 року, серії [NUMBER] . Також [PERSON] вказує, що за весь період подружнього життя була працевлаштована, та мала постійний дохід, що підтверджується копією трудової книжки та іншим. Відзначає, що нею особисто був внесений фінансовий вклад, для придбання нерухомого та рухомого майна для сім`ї. Шлюб не реєстрували так як за життя чоловіка в цьому не було жодної потреби. Вона не могла навіть подумати що чоловік раптово помре. За час спільного проживання із [PERSON] з 2007 року вона не перебували у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим Виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 06 березня 2018 року, серії [NUMBER] . Організацією похорону займалась [PERSON] , як дружина, на підтвердження чого додає до позовної заяви накладну №54 від 06 березня 2018 року на придбання товарів для, похорон на суму 28200,00 гривень та чеки на придбання продуктів харчування від 07 березня 2018 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на його майно. Заповіту за життя [PERSON] не складав. Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є спільна, донька позивачки та [PERSON] - [PERSON] [INFO] , [PERSON] - донька, [PERSON] - донька, [PERSON] - мати. 25 липня 2018 року року [PERSON] , в інтересах малолітньої [PERSON] подала до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області заяву про прийняття спадщини після померлого [PERSON] . Встановлення факту проживання однією сім`єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу дає позивачці право на визнання права власності на спільне сумісне майно, придбане за час спільного проживання. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 вересня 2018 року відкрито провадження у даній справі. 19 жовтня 2018 року через канцелярію суду було зареєстровано оригінал нотаріально посвідченої заяви [PERSON] про те, що остання відмовляється від частки спадкового майна її сина на користь онуки [PERSON] . В якій також зазначає, що за час спільного проживання її сина з [PERSON] постійно підтримували сімейні відносини, спілкувались, а також син з сім`єю постійно її відвідував за місцем проживання м. Дунаївці Хмельницької області. 23 січня 2019 року через канцелярію суду було зареєстровано: клопотання представника відповідачів адвоката Величко В.П. про виклик свідків: [PERSON] , [PERSON] (відповідачі по справі) [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; клопотання про витребування у приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіної Н.В. належним чином завіреної копії матеріалів нотаріальної справи на підставі яких [PERSON] , 16 вересня 2015 року було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, площею 53,4 кв.м., а також земельної ділянки, площею 0,1000 га, в [ADDRESS] ; клопотання про витребування у приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федотової О.В. належним чином завіреної копії матеріалів нотаріальної справи на підставі яких 16 вересня 2015 року було посвідчено договір купівлі-продажу [PERSON] житлового будинку, площею 53,4 м. кв., в [ADDRESS] ; клопотання про призначення судової експертизи документа. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 січня 2019 року постановлено задовольнити клопотання представника позивача [PERSON] , заявлене у судовому засіданні та клопотання представника відповідачів Величко В.П. та витребувати: з Києво-Святошинської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи №281/2018 після померлого [PERSON] , який помер [INFO] ; у приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіної Н.В. належним чином завіреної копії маеріалів нотаріальної справи на підставі яких [PERSON] , 16 вересня 2015 року було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, площею 53,4 кв.м., а також земельної ділянки, площею 0,1000 га, в [ADDRESS] ; у приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федотової О.В. належним чином завіреної копії матеріалів нотаріальної справи на підставі яких 16 вересня 2015 року було посвітчено договір купівлі продажу [PERSON] житлового будинку, площею 53,4 м. кв., в [ADDRESS] . 19 березня 2019 року через канцелярію суду було зареєстровано відзив на позовну заяву [PERSON] представника відповідачів адвоката Величко В.П., в якій він зазначає, що сторона відповідачів частково заперечує проти задоволення позову з підстав необґрунтованості частини позовних вимог та відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин. Представник відповідачів, вказує, що відсутні правові підстави встановлення факту проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] в період з серпня 2005 року по 14 вересня 2007 року, так як [PERSON] в цей період перебував у зареєстрованому шлюбі. Представник відзначає, що з пояснень свідків, а також дітей покійного від першого шлюбу вбачається, що [PERSON] за життя любив жінок, користувався їх увагою, однак жодною з них, в тому числі і з позивачкою, в тривалих фактичних шлюбних відносин не перебував. Проживаючи протягом деякого часу з [PERSON] , [PERSON] часто з нею конфліктував також і по причині зловживання ним алкогольними напоями. Час від часу, після таких сварок, [PERSON] залишав місце їх проживання та ночував у інших місцях. Вказує, що згідно пояснень свідків, одного разу, у 2014 році, після великої сварки, [PERSON] , більше року проживав окремо від [PERSON] . Зазначає, що викладене підтверджується тим, що в період купівлі спірної нерухомості, у 2015 році, в договорах про купівлю двох будинків та земельної ділянки [PERSON] зазначено про те, що цю нерухомість він придбав за власні кошти, не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі та не проживаючи ні з ким однією сім`єю. Вважає, що посилання [PERSON] на те, що вона також приймала участь власними коштами у купівлі нерухомості, що підтверджується розпискою про отримання 19000 доларів США від [PERSON] , сторона відповідачів вважає неналежним доказом, так як [PERSON] купував нерухомість аж через пів року, тобто у вересні 2015 року. Окрім того, представник відповідачів зазначає, що з тексту розписки не вбачається, що отриманні у борг кошти [PERSON] мала намір витратити саме на купівлю двох будинків та земельної ділянки в с. Петропавлівська Борщагівка разом з цивільним чоловіком [PERSON] . Також на переконання сторони відповідачів, вказана розписка, написана не у 2015 році, а в період подачі позовної заяви до суду, саме для підтвердження участі [PERSON] спільно з [PERSON] у витратах на купівлю нерухомості. Сторона відповідачів у своєму відзиві на позовну заяву, також вказує, що для підтвердження матеріального стану [PERSON] подано до суду довідку про доходи, під час працевлаштування її на посаді голови правління СТ «Дюна». В той же час на думку відповідачів, наведена у довідці про доходи суми заробітної плати є явно мізерною, для того щоб підтверджувати факт участі купівлі нерухомості спільно із [PERSON] . На думку сторони відповідачів, суд, вирішуючи питання щодо правового режиму спірного майна, повинен встановити факт створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясувати час придбання, джерело набуття, а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Тому відповідачі просили частково відмовити [PERSON] , а саме в частині визнання за позивачкою права власності на Ѕ частину житлового будинку, з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться в [ADDRESS] , загальною площею 318,6 кв.м., житловою площею 68,9 кв.м.; права власності на Ѕ частину житлового будинку, з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться в [ADDRESS] , загальною площею 148,0 кв.м., житловою площею 53,4 кв.м.; права власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1000 га, що знаходиться в [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 3222485900:03:008:0049 10 липня 2019 року через канцелярію суду було зареєстровано клопотання представника позивача [PERSON] про об`єднання в одне провадження цивільну справу №369/9278/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа Києво-Святошинська района державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на сумісне майно та цивільну справу №369/5627/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання пунктів договорів частково недійсними. Того ж дня Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області було постановлено про об`єднання в одне провадження вище зазначених цивільних справ. Об`єднаній цивільній справі присвоєно №369/9278/18, провадження 2/369/514/19. 10 жовтня 2019 року позивачем [PERSON] було подано заяву про уточнення позовних вимог, в якій просила суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] з 15 вересня 2007 року по [INFO]; Визнати недійсним пункт 6 Договору купівлі-продажу житлового будинку від19 червня 2019 року, серії НАМ №899328, посвідченого Приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федотовою О.В. та зареєстрованим в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19 червня 2015 року за номером 39406085 у частині заяви Покупця [PERSON] щодо не перебування у фактичних шлюбних відносинах та витраті грошових коштів на придбання житлового будинку його особистих, і особи які б могли ставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти (їх частку), витрачені на купівлю житлового будинку, у тому числі відповідно до статтей 65, 74 та 97 Сімейного кодексу України, відсутні; Визнати недійсним пункт 12 Договору купівлі-продажу житлового будинку від 16 вересня 2015 року, серії НАО 801943, посвідченого приватним нотаріусом Києво- Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В. та зареєстрованим в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16 вересня 2015 року за номером 43940562 в частині заяви Покупця [PERSON] про не проживання ні з ким однією сім`єю; Визнати недійсним пункт 14 Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16 вересня 2015 року, серії НАО 801944, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В. та зареєстрованим в Державномуреєстрі речових прав на нерухоме майно 16 вересня 2015 року за номером 1785 в частині заяви Покупця [PERSON] про не проживання ні з ким однією сім`єю; визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] право власності на Ѕ частину житлового будинку, з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться в [ADDRESS] , загальною площею 318,6 кв.м., житловою площею 68,9 кв.м.; визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] право власності на Ѕ частину житлового будинку, з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться в [ADDRESS] , загальною площею 148,0 кв.м., житловою площею 53,4 кв.м.; визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1000 га, що знаходиться в [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 3222485900:03:008:0049; визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] право власності на Ѕ частину автомобіля Mercedes-Benz, модель Vito 2010 року випуску, держномер [NUMBER] ; визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] право власності на Ѕ частину автомобіля Mercedes-Benz, модель Е220 2009 року випуску, держномер [NUMBER] . 04 листопада 2019 року Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області закрито підготовче провадження у даній справі. 17 лютого 2020 року представником позивача через канцелярію суду було зареєстровано відповідь на відзив представника відповідачів Величка В.П. , в якому зазначила, що представником позивача, адвокатом Федірко С.А. була подана заява про уточнення позовних вимог (внесення змін до предмета позову) у якій [PERSON] уточнила позовні вимоги та просить встановити факт сумісного проживання з [PERSON] однією сім`єю як чоловіка та дружини з 15 вересня 2007 року по [INFO] , в зв`язку з перебуванням [PERSON] у зареєстрованому шлюбі до 14 вересня 2007 року. Щодо твердження представника відповідачів, що [PERSON] з початку 2015 року до 2016 року пішов проживати окремо від [PERSON] та в цей час придбав нерухоме майно за свої кошти та правомірно вказував у відповідних пунктах Договорів-продажу інформацію про не проживання ні з ким однією сім`єю представник позивача зазначає, що воно є надуманим та спростовується Договорами купівлі-продажу нерухомого майна, з яких вбачається, що [PERSON] у 2015 році, на час придбання майна, проживав за адресою: [ADDRESS] . Крім того неповнолітня донька подружжя [PERSON] зареєстрована за вище зазначеною адресою. Доводи у відзиві на позов про те, що викладені обставини, а саме те, що [PERSON] у 2015 році посварився з [PERSON] та пішов від неї, повністю підтверджуються свідками, а також цей факт можуть підтвердити доньки померлого [PERSON] та [PERSON] , на думку представника позивача не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Показами лише одних свідків не може доводитися факт не проживання [PERSON] разом з [PERSON] у період 2015 року. Зазначення місця проживання [PERSON] у договорах купівлі-пподажу майна, свідчить про те, що він не змінював місця проживання у 2015 році, а тому посилання на підтвердження таких обставин є необгрунтованим. Крім того, позивач зазначає, що пояснення доньок [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] не можуть бути покладені в основу судового рішення, оскільки [PERSON] та [PERSON] подали заяви про прийняття спадщини після померлого батька [PERSON] та претендують на майно, є відповідачами у справі, а тому є особами заінтересованими в результаті розгляду справи, заінтересованість яких носить юридичний характер. 16 червня 2020 року Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області провадження у справі було зупинено у зв`язку із смертю відповідача - [PERSON] . 27 жовтня 2020 року Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області постановлено відновити провадження у справі та витребувати спадкову справу після померлої [PERSON] . Згідно з розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Дідура М.О. №1057 від 29 грудня 2020 року щодо повторного автоматичного розподілу справи №369/9278/18 та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 29 грудня 2020 року, вказану цивільну справу передано судді Фінагеєвій І.О. 05 січня 2021 року Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області цивільну справу №369/9278/18 прийнято до провадження судді Фінагеєвої І.О. 01 березня 2021 року Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області [PERSON] залучено до участі у справі як правонаступника відповідача [PERSON] . 22 березня 2021 року від представника позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, в якій вона просила суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] з 15 вересня 2007 року по [INFO]. Визнати за [PERSON] , [INFO] , уродженки с. Голозубенці Дунаєвецього району, Хмельницької області, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] право власності на Ѕ частину житлового будинку, житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться в [ADDRESS] , загальною площею 318,6 кв.м., житловою площею 68,9 кв.м. Визнати за [PERSON] , [INFO] , уродженки с.Голозубенці Дунаєвецього району, Хмельницької області, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] право власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться в [ADDRESS] , загальною площею 148,0 кв.м., житловою площею 53,4 кв.м. Визнати за [PERSON] , [INFO] , уродженки с.Голозубенці Дунаєвецього району, Хмельницької області, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1000 га, що знаходиться в [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 3222485900:03:008:0049. Визнати за [PERSON] , [INFO] , уродженки с.Голозубенці Дунаєвецього району, Хмельницької області, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] право власності на 1/2 частину автомобіля Mercedes-Benz, модель Vito 2010 року випуску, держномер [NUMBER] . Визнати за [PERSON] , [INFO] , уродженки с.Голозубенці Дунаєвецього району, Хмельницької області, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] право власності на 1/2 частину автомобіля Mercedes-Benz, модель Е220, 2009 року випуску, держномер [NUMBER] . В судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, через канцелярію суду представник позивача подала заяву в якій просила суд проводити розгляд справи у її відсутність, зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує щодо ухвалення судом заочного рішення. Представник відповідачів адвокат Величко В.П. в черговий раз в судове засідання не з`явився. Через канцелярію суду подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із прийнятим 14 квітня 2021 року комісією з надзвичайних ситуацій міста Києва рішення про продовження у місті Києві суворих карантинних обмежень, не взмозі доїхати до суду та прийняти участь в судовому засіданні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про місце і час булла повідомлена належним чином. Третя особа Києво-Святошинська державна нотаріальна контора через канцелярію суду подала заяву про слухання справи за їх відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд враховуючи, що справа розглядається Києво-Святошинським районним судом Київської області вже більше двох років, представник відповідачів був присутній лише на шести засіданнях із шістнадцяти, а відповідачі по справі не з`явилися жодного разу, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За положеннями ч.ч.1-5 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом та несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Достовірними, відповідно до ст. 79 ЦПК України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Згідно ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Щодо вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу сторін. За вимогами п.5 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 21 СК, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Разом із тим згідно зі ст.74 СК якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Для визнання осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Наявні в матеріалах докази, в своїй сукупності вказують на те, що позивач [PERSON] , та [PERSON] проживали разом, вели спільне господарство, побут, виховували дітей, мали спільний сімейний бюджет. Зазначений факт підтверджується фотознімками наданими позивачем в якості доказів до позову на яких зображені сторони, оригіналом нотаріально посвідченої заяви матері [PERSON] про те, що вона відмовляється від частки спадкового майна сина на користь своєї онуки [PERSON] , в якій також відмітила, що за час спільного проживання сина з [PERSON] , вони підтримували сімейні відносини, спілкувалися, а також син із сім`єю постійно її відвідували за її місцем проживання в м. Дунаївці Хмельницької області., копією будинкової книги, в якій міститься інформація про те, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані з 22 листопада 2011 року у будинку за адресою: [ADDRESS] .; довідкою Петропавлівсько Борщагівської сільської радивід 31 липня 2018 року №875 про те, що [PERSON] дійсно проживає, але не зареєстрована в [ADDRESS] з 2005 року разом з донькою [PERSON] , та проживала з померлим [PERSON] ; довідкою директора Петропавлівсько-Борщагівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Києво-Святошинського району Київської області від 18 квітня 2019 року №51 про те, що в 2017 році батьки [PERSON] та [PERSON] разом були присутні на випускному святі у своєї доньки [PERSON] ; довідкою ДНЗ комбінованого типу «Малятко» від 18 квітня 2019 року №3 про те, що [PERSON] відвідувала у 2008-2009 роках ДНЗ комбінованого типу «Малятко», що знаходиться за адресою: 08130, Київська область, Києво-Свяошинський район, с. Петропавлівська Борщагівка, вул. Я. Мудрого, 1Б, в якій значиться, що супровід дитини до ДНЗ «Малятко» здійснювала мама [PERSON] ; довідкою відділу реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 02 травня 2019 року №1351 про те, що [PERSON] [INFO] зареєстрована за адресою [ADDRESS] ; довідкою КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Києво-Святошинської районної ради» Петропавлівсько-Борщагівської амбулаторії загальної практики сімейної медицини про те, що [PERSON] , [INFO] , перебуває на обліку в Петропавлівсько-Борщагівській амбулаторії загальної практики сімейної медицини з народження. За медичною допомогою зверталися до амбулаторії, згідно амбулаторної картки, у 2006 році, 2007, 2008, 2009, 2010, 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, 2018 роках. Супровід дитини до лікарні впродовж зазначених років здійснює мама [PERSON] . Як наголошує ВСУ у п. 20 постанови пленуму №11 від 21.12.2007 року «Про судову практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 72 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Оскільки відносини між подружжям мають, насамперед, глибоко особистий характер, то й правовому регулюванню особистих немайнових відносин у сімейному праві надається особливе значення. Суспільні зв`язки, що складаються в сім`ї, є глибоко особистими, багато в чому інтимними і ґрунтуються на почуттях любові та взаємної прихильності. В Сімейному кодексі, порівняно з КЗпШС, збільшена кількість норм, які регулюють особисті немайнові відносини подружжя. Проте велика кількість особистих відносин між подружжям знаходиться поза сферою правового регулювання. В силу своєї делікатності та інтимності вони не піддаються зовнішньому впливу, що вказує на їх особливий характер. З огляду на це, твердження представника відповідачів у відзиві на позовну заяву [PERSON] , про те, що [PERSON] за життя любив жінок, користувався їх увагою, а тому не перебував ні з ким у тривалих стосунках, а також посилання на те, що [PERSON] та [PERSON] у 2014 році сильно посварилися і не проживали однією сім`єю, судом не можуть бути взяті до уваги, так як ці твердження спростовуються вище наведеними доказами, які містяться в матеріалах справи. До особистих немайнових прав подружжя СК відносить ті, які є найбільш важливими та на які можна впливати нормами сімейного права. Це право на материнство та батьківство; право на повагу до своєї індивідуальності; право на духовний розвиток; право на зміну прізвища; право на розподіл обов`язків та спільне вирішення питань життя сім`ї; право на особисту свободу. Загальними засадами регулювання особистих немайнових відносин між подружжям згідно зі ст. 7 СК є здійснення їх з урахуванням права на таємницю особистого життя подружжя, права кожного з них на особисту свободу та неприпустимість свавільного втручання в сімейне життя; відсутність привілеїв чи обмежень кожного із подружжя за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками; здійснення прав та обов`язків кожним із подружжя на рівних засадах. Цей принцип базується на загальних положеннях ст. 24 Конституції України й означає право кожного з подружжя на особисту свободу; спільне вирішення питань материнства, батьківства, виховання й освіти дітей, інших питань життя сім`ї; право кожного з подружжя на повагу до своєї індивідуальності; обов`язок подружжя щодо побудови сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, спільної турботи про матеріальне забезпечення сім`ї та розвиток дітей. Відтак суд зазначає, що первісним чинником з метою визначення чи перебувають особи у відносинах, тотожних загальновизнаному поняттю «сім`ї», є встановлення наявності у осіб спільних особистих немайнових прав та обов`язків - врегульованих нормами сімейного права відносин стосовно особистих немайнових благ та інтересів осіб, які перебувають у шлюбі. Згідно з поданою суду нотаріально завіреною заявою матері померлого [PERSON] - [PERSON] , яка по суті не є родичкою позивача та є бабусею дітей як позивачки так і доньок померлого, які є відповідачами, вбачається, що її син проживав однією сім`єю як чоловік та дружина з позивачкою [PERSON] , вони піклувались один про одного, вели спільне господарство. Син вважав позивачку дружиною. Верховний Суд в Постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №643/6799/17 роз`яснив, що для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. Таким чином, з наведеного положення випливає головна ознака подружніх відносин: наявність факту спільного проживання, ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України № 6-148 цс12 від 12 грудня 2012 року, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч.4 ст. 263 ЦПК України) Отже, судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] у сторін народилась донька - [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України днем розірвання шлюбу вважається день набрання чинності рішенням суду. 14 вересня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що складено відповідний актовий запис №514 (свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 14 вересня 2007 року). З огляду на наведене, системний аналіз наявних доказів дозволяє суду дійти висновку про наявність у [PERSON] та [PERSON] відносин, що за своєю суттю відповідають відносинам сім`ї, в період з 15 вересня 2007 року по [INFO], так як цей факт підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Крім того зазначені обставини по суті не заперечуються представником відповідачів, який в своїх поясненнях фактично визнав факт проживання позивача та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, пояснивши суду у відзиві, що - проживаючи протягом деякого часу з [PERSON] , [PERSON] часто з нею конфліктував також і по причині зловживання ним алкогольними напоями. Час від часу, після таких сварок, [PERSON] залишав місце їх проживання та ночував у інших місцях. Щодо визнання спірного майна спільною сумісною власністю сторін судом встановлено. За час спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу на ім`я [PERSON] було придбано нерухоме майно, а саме: житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 19 червня 2015 року, серії НАМ № 899328, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області та зареєстрованим в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19 червня 2015 року за номером 39406085; житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 16 вересня 2015 року, серії НАО 801943, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В. та зареєстрованим в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16 вересня 2015 року за номером 43940562; земельна ділянка площею 0,1000 га, що знаходиться в [ADDRESS] під [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 16 вересня 2015 року, серії НАО 801944, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В. та зареєстрованим в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16 вересня 2015 року за номером 43941087; автомобіль Mercedes-Benz держномер [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 22 листопада 2011 року, серії [NUMBER] ; автомобіль Mercedes-Benz держномер [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 20 жовтня 2011 року, серії [NUMBER] Відповідно до статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, слід встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові ВС від 29 березня 2019 року. З матеріалів справи вбачається, що позивачка працювала головою правління СТ «ДЮНА», що підтверджується копією трудової книжки Серія [NUMBER] , відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків за період з 1 кварталу 2012 року по 2 квартал 2018 року від 18 жовтня 2018 року №1033/10-13-11-01-19, протоколом зборів засновників СТ «ДЮНА» №01 від 01 жовтня 2011 року про одноголосне обрання головою правління СТ «ДЮНА» [PERSON] Отже, з матеріалів справи вбачається, що на час придбання спірного рухомого та нерухомого майна сторони проживали разом та вели спільний побут, мали спільний сімейний бюджет. Відтак на підставі наданих позивачем доказів під час розгляду справи, суд приходить до висновку, що спірне майно набуте [PERSON] та [PERSON] в результаті спільної праці за спільні кошти під час під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період встановлений судом, а тому є їх спільною сумісною власністю. Щодо поділу спільного майна. Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з того, що засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків членів сім`ї визначені СК України (стаття 1 СК України), Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У відповідності зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. №11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб,розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Таким чином, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Згідно ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки зі змісту позовних вимог та обставин, встановлених в судовому засіданні, вбачається, що спірне зазначене вище рухоме та не рухоме майно придбалася за спільні кошти чоловіка і жінки, а саме [PERSON] та [PERSON] , що проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, але право власності на спірне майно зареєстровано за [PERSON] , тому позовні вимоги про визнання права приватної власності на 1/2 частку рухомого і нерухомого майна останнього слід задовольнити. Також при винесенні рішення суд звертає увагу щодо зловживання процесуальними правами зі сторони представника відповідачів. Так у відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження, виходячи з сукупності з наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. 11 вересня 1997 року Конвенція набула чинності для України, яка взяла на себе зобов`язання дотримуватися і гарантувати на національному рівні каталог прав людини, що міститься у Конвенції та додаткових протоколах до неї. Серед таких прав особливе місце посідає право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, що закріплене у ст.6 Конвенції. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права. У рішенні Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Слід зазначити, що Європейський суд у своїх рішеннях наголошує на тому, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Кожна з сторін, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу цікавитись провадженням у її справі. Відповідачі жодного разу за два з половиною роки не з`явилися в жодне в судове засідання. Представник відповідачів із 16 засідань був присутній лише на шести судових засіданнях. З матеріалів справи вбачається, що відповідачі частково визнали позов та не заперечували проти його задоволення в частині встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на Ѕ автомобілів, за таких обставин суд вважає, його таким, що ґрунтується на вимогах закону, відтак підлягає до задоволення. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Представником відповідачів було заявлено клопотання про виклик свідків, проте за два з половиною роки їх явка так і не була забезпечена, що свідчить про не підтримання вказаного клопотання стороною відповідачів. Щодо клопотання представника відповідачів про призначення судової експертизи давності документу, а саме розписки про отримання позивачкою коштів на придбання нерухомого майна в інтересах сім`ї, суд зазначає наступне. Як роз`яснено в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, призначає експертизу, коли необхідність експертного висновку випливає з обставин справи і поданих доказів. Виходячи з того, що вказаний доказ не має правового значення для вирішення даного спору, оскільки питання належності коштів одному з подружжю, в даному випадку позивачу, не вирішується в межах даного спору, а суд виходить з того, що майно набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. А відтак суд доходить висновку про відмову у задоволенні клопотання про проведення судово-почеркознавчої експертизи. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оскільки зі змісту позовних вимог та обставин, встановлених в судовому засіданні, вбачається, що спірне зазначене вище рухоме та нерухоме майно придбалося за спільні кошти чоловіка і жінки, а саме [PERSON] та [PERSON] , що проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, але право власності на спірне майно зареєстровано за [PERSON] , тому позовні вимоги про визнання права власності на 1/2 частку рухомого і нерухомого майна останнього слід задовольнити. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно вимог ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову [PERSON] у повному обсязі. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved