Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-21 00:00:00

28 листопада 2013 року позивач [PERSON] звернулась до Ясинуватського міськрайонного суду Донецької області з позовом до територіальної громади в особі Пісківської сільської ради Ясинуватського району Донецької області, [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] померла [PERSON]. [PERSON] була ії матір'ю. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається, зокрема, з будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Вищезазначений житловий будинок належав [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 20 липня 1989 року, засвідченого секретарем Пісківської ради народних депутатів Ясинуватського району Донецької області, який зареєстровано у реєстрі за №66. Однак за життя. [PERSON] не зареєструвала зазначений договір купівлі-продажу у Бюро технічної інвентаризації. З метою отримання свідоцтва про спадщину за законом, у встановленому законом порядку, вона звернулась до державного нотаріусу Першої Донецької державної нотаріальної контори Мірошникової Н.В., де була заведена спадкова справа № 398/2013 щодо майна [PERSON]. померлої [INFO]. Так, постановою державного нотаріусу Першої Донецької державної нотаріальної контори Мірошникової Н.В. від 19 листопада 2013 року за вих. № 25330231 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті - [PERSON] ій було відмовлено, у зв'язку із тим, що відсутня державна реєстрація правовстановлюючого документа на житловий будинок [ADDRESS] у КП БТ1 Ясинуватської міської ради. Просила суд визнати право власності на житловий будинок після смерті матері. Представник позивача в судовому засіданні участі не приймав, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Від відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнав в повному обсязі, проти задоволення позову не заперечував. Від представника відповідача Піськівської сільської ради Ясинуватського району Донецької області надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги визнали в повному обсязі, проти задоволення позову не заперечували. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог (ст. 11 ЦПК України), суд установив наступне. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Ст. 10 ч. 3 та ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ч. 1, 3 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмета спору. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER], виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Калінінського районного управління юстиції у місті Донецьку від 22 квітня 2013 року, актовий запис № 397 (арк.. справи 7). [PERSON] була матір'ю позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, де у графі «мати» записана саме «[PERSON]» (арк.. справи 8). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається, зокрема, з будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Вищезазначений житловий будинок належав [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 20 липня 1989 року, засвідченого секретарем Пісківської ради народних депутатів Ясинуватського району Донецької області, який зареєстровано у реєстрі за №66 (арк.. справи 9). Однак за життя. [PERSON] не зареєструвала зазначений договір купівлі-продажу у Бюро технічної інвентаризації. З метою отримання свідоцтва про спадщину за законом, у встановленому законом порядку, позивачка звернулась до державного нотаріусу Першої Донецької державної нотаріальної контори Мірошникової Н.В., де була заведена спадкова справа № 398/2013 щодо майна [PERSON], померлої [INFO]. Постановою державного нотаріусу Першої Донецької державної нотаріальної контори Мірошникової Н.В. від 19 листопада 2013 року за вих. № 25330231 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] позивачу відмовлено, у зв'язку із тим, що відсутня державна реєстрація правовстановлюючого документа на житловий будинок [ADDRESS] у КП БТ1 Ясинуватської міської ради (арк.. справи 10). Відповідно до ч. 1 ст. 1221 Цивільного кодексу України, (надалі ЦК України), місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до ч. З ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживає разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. Згідно спадкової справи № 398/2013 до майна померлого [PERSON], з 18 лютого 1970 року [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та проживала за цією адресою по день смерті (арк.. справи 27). Позивач теж була зареєстрована та постійно мешкала за цією адресою з 15 серпня 2003 року, що підтверджується відміткою у паспорті щодо зареєстрованого місця проживання (арк.. справи 6). Згідно з ч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини. Як вбачається з п. 3.3 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, за відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Згідно до правової позиції, викладеної у вищезазначеному листі, спори про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування розглядаються судами, коли є документ про право спадкодавця на нерухоме майно (договір міни, купівлі-продажу, свідоцтво про право на спадщину, свідоцтво про право на житловий будинок, видане сільською радою), але ці документи не були зареєстровані в БТІ. Відповідно до п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії. які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що мас застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до приписів п. 11 частині 1 статті 346 Цивільного кодексу України право власності припиняється у випадку смерті власника. Відповідно до ч.2 ст. 12 Закону України «Про власність» громадянин набуває права власності на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» суди мають враховувати, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Відповідно до ч.2 ст. 12 Закону України "Про власність" громадянин набуває права власності на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Згідно ст.. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст.. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Стаття 1216 ЦК України передбачає, що спадкування є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Надані позивачем докази в їх сукупності дають підстави суду зробити висновок, що спірний будинок належав спадкодавцю [PERSON], але правовстановлюючий документ не зареєстрований, при цьому наявність права власності у спадкодавця нікім не оспорюється, позивач прийняла спадщину. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У зв'язку з вище викладеним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача щодо визнання права власності на будинок в порядку спадкування за законом є такими, що засновані на законі, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, в зв'язку з чим підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного

Outcome: approved