Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-10 00:00:00

11 листопада 2020 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов Приморської районної адміністрації Одеської міської ради до [PERSON] , за участю третіх осіб Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, [PERSON] про скасування державної реєстрації права власності. В обґрунтування позову зазначено, що позивачем при здійсненні своїх повноважень стало відомо про незаконне заволодіння майном, а саме квартири [ADDRESS] , яке належить до власності територіальної громади м. Одеси. Так, згідно листа від КП «Міське агентство з приватизації житла» квартира [ADDRESS] не приватизована, тобто є власністю територіальної громади м. Одеси. Вищезазначена квартира на підставі рішення виконавчого комітету Малиновської районної ради народних депутатів УРСР № 29 від 29.01.1989 надана [PERSON] [INFO] , який проживає в квартирі на день подачі позову. Зазначають, що не встановлені особи звернулись до державного реєстратора Одеського міського управління юстиції Каменської О.А., яка своїм рішенням № 14604734 від 22.07.2014 року внесла запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, таким чином легалізувавши незаконне заволодіння комунальним майном територіальної громади м. Одеси. Позивач звертає увагу, що підставою для внесення запису до Реєстру про право власності а квартиру буди наступні документи: Свідоцтво про право власності, серія та номер: 2-47938, виданий 25.04.2013, видавник Департамент міського господарства Одеської міської ради; розпорядження серія та номер: 483741, виданий 25.07.2013, видавник Департамент міського господарства Одеської міської ради; технічний паспорт, (оригінал та копія), серія та номер: б/н виданий 25.07.2013, видавник: КП «Міське агентство з приватизації житла». Так, рішенням № 14604734 від 22.07.2014 року державний реєстратор Каменська О.А. внесено дані до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за [PERSON] , проте відповідно до листа КП «Міське агентство з приватизації житла» від 07.10.2020 року № 440/0109, згідно комп`ютерної та архівної бази даних міськагенства Свідоцтво 2-47938 від 25.07.2013 року про право власності та розпорядження № 483741 на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] міським агентством не оформлялись та не видавались. Враховуючи вищевикладене, рішення державного реєстратора Одеського міського управління юстиції Каменської О.А. № 14604734 від 22.07.2014 року має бути скасовано, а квартира повернута у власність територіальної громади м. Одеси, в особі Одеської міської ради. Ухвалою суду від 27 листопада 2020 року відкрито провадження у справі та встановлено загальний порядок розгляду справи. 13 січня 2021 року від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності, не заперечували проти винесення заочного рішення по справі. Ухвалою суду від 11 лютого 2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. 12 березня 2021 року від представника Приморської районної адміністрації Одеської міської ради до суду надійшли додаткові пояснення по справі, в яких просили при винесенні рішення по справі врахувати позицію Верховного Суду викладену в постанову від 28.10.2020 року по справі 910/10963/19 та винести рішення, яким скасувати рішення державного реєстратора Одеського міського управління юстиції Каменської Олени Андріївни № 14604734 від 22.07.2014 року та припинити право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . 17 березня 2021 року від представника Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради до суду надійшли пояснення, в яких зазначено, що оскільки оскаржуване рішення приймалось державним реєстратором Одеського міського управління юстиції Каменською О.А., який не був підзвітний та не являється на теперішній час службовою чи посадовою особою Управління, тому останнім не можуть надаватися обґрунтовані та всебічні пояснення з оскаржуваного рішення. Просили розглянути справу за відсутності. Сторони в судове засідання не з`явились, про день, місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином. Від представника позивача є заява про розгляд справи за відсутності. В разі неявки відповідача надає згоду на заочний розгляд справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання сповіщався належним чином, про поважність причин не явки суд не повідомив. Судом справа розглянута за відсутності сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів в заочному порядку відповідно до положень\~ст. 281 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що державним реєстратором Одеського міського управління юстиції Каменською Оленою Андріївною 22 липня 2014 року внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стосовно нерухомого майна, а саме на квартири [ADDRESS] , щодо державної реєстрації 16.07.2014 року право власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: [NUMBER] , виданий 25.04.2013, видавник Департамент міського господарства Одеської міської ради; розпорядження (два оригінали та копія), серія та номер 483741, виданий 25.07.2013, видавник Департамент міського господарства Одеської міської ради; технічний паспорт, (оригінал та копія), серія та номер: б/н виданий 25.07.2013. видавник: КП «Міське агентство з приватизації житла». Позивач зазначає, що відбулося незаконне заволодіння майном, а саме квартири [ADDRESS] , яке належить до власності територіальної громади м. Одеси. Так, згідно положень ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним. Відповідно до ст. 143 Конституції України територіальні громади міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є у комунальній власності. Згідно із ч. 5 ст. 16 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Статтею 60 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні визначено, що територіальним громадам міст належить право комунальної власності на нерухоме майно, житловий фонд, нежитлові приміщення та інше майно, майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до Закону, як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. При цьому, до виняткової компетенції органів місцевого самоврядування відносяться правомочності щодо володіння, користування і розпорядження об`єктами комунальної власності. Зокрема, п.8 ст. 60 ЗУ Про місцеве самоврядування в Україні зазначається, що право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Відповідно до п.2.4. Положення про Приморську районну адміністрацію, затвердженого рішенням Одеської міської ради № 1934-VI від 26.04.2017 року (далі-Положення), райадміністрація виконує функції уповноваженого органу власника щодо управління житловим фондом на території району в порядку та на умовах, визначених законодавством. Згідно п. 2.6. Положення райадміністрація здійснює функції уповноваженого органу з управління неприватизованим житлом. Судом встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Малиновської районної ради народних депутатів УРСР №29 від 29.01.1989 року квартира [ADDRESS] надана [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст. 9 Житлового Кодексу Української РСР, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Тобто, лише через інститут приватизації можливо отримати у власність нерухоме майно, яке відносяться до житлового фонду територіальної громади. Згідно положень ст 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Так, відповідно до листа КП Міське агентство з приватизації житла від 07.10.2020 року № 440/01-09 квартира [ADDRESS] не приватизована. Також, слід зазначити, що відповідно до листа КП Міське агентство з приватизації житла від 07.10.2020 року № 440/01-09, згідно комп`ютерної та архівної до бази даних міськагентства Свідоцтво 2-47938 від 25.07.2013 про право власності та розпорядження 483741 на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] міським агентством не оформлялось та не видавалось. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14 захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Аналогічна позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року (справа № 183/1617/16) оскільки задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Також, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. З огляду на вищевикладене та у зв`язку з відсутністю в матеріалах справи доказів на підтвердження права власності [PERSON] на спірне нерухоме майно, суд дійшов висновку, що позивачем обґрунтоване твердження щодо незаконного заволодіння майном, а саме квартири [ADDRESS] , яке належить до власності територіальної громади м. Одеси. Щодо скасування рішення про реєстрацію права власності за [PERSON] суд зазначає наступне. Відповідно до статті 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об`єкти та суб`єктів цих прав. Таким чином, після внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо квартири [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , зазначена квартира незаконно вибула з власності володільця, а саме територіальної громади м. Одеси. Так, у частині другій статті 26 Закону України\~№ 1952 (у\~редакції,\~чинній до\~16.01.2020) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37\~цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01.01.2013, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Однак згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України\~№ 1952 викладено у новій редакції. У розумінні положень наведеної норми у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення судового рішення у даній справі), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України\~№ 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Викладене свідчить, що з 16.01.2020 року, тобто на час ухвалення оскаржуваного рішення у справі № 522/114301/20, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав. Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16.01.2020 цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України № 1952. Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 28.10.2020 у справі № 910/10963/19, від 03.09.2020 у справі № 914/1201/19, від 23.06.2020 у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30.06.2020 у справі № 922/3130/19, від 14.07.2020 у справі № 910/8387/19, від 20.08.2020 у справі № 916/2464/19. Враховуючи вищевикладене, рішення державного реєстратора Одеського міського управління юстиції Каменська Олена Андріївна, № 14604734 від 22.07.2014 року має бути скасовано, квартира [ADDRESS] повернута у власність територіальної громади м. Одеси. За правилами частин 2, 3\~статті 89 ЦПК України\~жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приймаючи рішення у даній справі суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Статтею 141\~ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на вищевикладене, позовні вимоги, з врахуванням додаткових пояснень позивача від 12 березня 2021 року, слід задовольнити в повному обсязі.

Outcome: approved