Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-30 00:00:00

21 квітня 2020 року [PERSON] звернувся з позовом до малолітньої [PERSON] , інтереси якої представляє [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням квартирою [ADDRESS] . Свою позицію позивач обґрунтовує тим, що перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Мають доньку [PERSON] , [INFO] . Разом з донькою та дружиною були зареєстровані та проживали в квартирі [ADDRESS] . 06 листопада 2012 року шлюб між ним та [PERSON] було розірвано. В 2013 році остання зібрала речі та разом з донькою залишили місце свого мешкання, на даний час проживають в квартирі [ADDRESS] . [PERSON] знялась з реєстраційного обліку в квартирі [ADDRESS] , а їх спільна донька до цих пір залишається там зареєстрованою. Зазначив, що витрати по оплаті комунальних послуг за доньку, яка не мешкає за місцем своєї реєстрації, покладено на нього, а також, що її реєстрація в дній квартирі є перешкодою для розпорядження ним належною йому власністю. Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 27 квітня 2020 року до участі у справі було залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Орган опіки і піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, пояснив, що з [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, мають доньку [PERSON] . В 2012 році розірвали шлюб, з того часу донька з [PERSON] проживають окремо від нього в квартирі, належній останній на праві власності. Він бачиться з донькою, вчасно сплачує їй аліменти. В зв`язку з тим, що [PERSON] зареєстрована за місцем його мешкання, він не може розпорядитись належною йому квартирою. Представник позивача також підтримав позовні вимоги та зазначив, що після розірвання шлюбу донька позивача протягом 7-ми років проживає з матір`ю, однак залишається зареєстрованою за місцем мешкання свого батька позивача. Малолітня [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що проживає разом з матір`ю в квартирі [ADDRESS] , однак по вихідним батька, це може бути і будній день, залишається у нього в квартирі [ADDRESS] . Від даної квартири має ключі. Спить в кімнаті разом зі зведеним братом на двоповерховому ліжку. Представник відповідача позовні вимоги не визнала. Пояснила, що [PERSON] на даний час 12 років, вона періодично ночує у батька за місцем своєї реєстрації. В зазначеній квартирі зберігаються її речі. Представник третьої особи Южноукраїнської міської ради Миколаївської області не з`явився, надіслав на адресу суду клопотання, в якому зазначив, що проти задоволення заяви не заперечує та просить розглядати справу без його участі. Представник органу опіки і піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області вважала недоцільним визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратила право проживання в квартирі [ADDRESS] . Пояснила, що в ході спільної бесіди з батьком дівчинки [PERSON] було встановлено, що [PERSON] ночує за місцем проживання батька. Визнання доньки втратившою право користування квартирою позивачу потрібно для розширення житлової площі, шляхом продажу спірної квартири та придбання більшої, оскільки його дружина вагітна. До органу опіки та піклування для надання дозволу для продажу квартири, в якій зареєстрована неповнолітня, позивач не звертався. Дослідивши докази в сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. Правовідносини з приводу користування приватними жилими приміщеннями регулюються главою 6 ЖК України та відповідними нормами ЦК України, зокрема положення статей 150, 156 ЖК України та статті 405 ЦК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, за приписами частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 28 травня 2020 року у справі № 453/1092/18 (провадження № 61-15263св19) у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду. У своїй постанові від 28 квітня 2020 року у справі № 761/20452/17 (провадження № 61-45637 св 18) Верховний Суд зазначив, що вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 06 листопада 2012 року. На теперішній час [PERSON] мажє прізвище « [PERSON] », що позивач не оспорював. Позивач та законний представник відповідача є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] . Малолітня [PERSON] зареєстрована за місцем мешкання її батька в квартирі [ADDRESS] . Зазначена квартира на праві особистої приватної власності належить позивачу [PERSON] 03 квітня 2020 року комісією у складі начальника ЦпоРЖФтаЗСВПВ та майстрів ДпоРЖФ було складено акт №35 про непроживання [PERSON] , 2007 року народження, в квартирі [ADDRESS] зі слів сусідів [PERSON] ([ADDRESS] ) та [PERSON] ([ADDRESS] ) з 2012 року. Разом з тим, як вбачається з показань свідка [PERSON] , яка є сестрою позивача, її племінниця [PERSON] проживає разом з матір`ю, однак регулярно, як це можливо, оскільки позивач працює позмінно, зазвичай один раз на тиждень, відвідує батька, ночує за місцем реєстрації. В квартирі позивача є два ліжка, одне для сина дружини, а інше для [PERSON] . Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є знайомим зазначеної сім`ї. Сім років тому подружжя [PERSON] розірвало шлюб. Після розірвання шлюбу їх спільна донька [PERSON] проживає з матір`ю, по вихідним батька приходить до батька. Згідно висновку № 168 від 29 травня 2020 року орган опіки і піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області вважає за недоцільне визнати малолітню [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Відповідно до частин третьої та четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України). Відповідно до частини другої статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Предметом доказування у даній справі є відсутність або непроживання малолітньої [PERSON] без поважних причин понад один рік в квартирі, власником, якої є її батько позивач. Саме на позивача покладено обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач у даній справі не довів. Дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено що причиною відсутності малолітньої за вказаною адресою є розірвання шлюбу між її батьками. В силу положень частини третьої та частини четвертої статті 29 ЦК України, частини другої статті 18 Закону України "Про охорону дитинства", малолітня [PERSON] не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення її права користування житлом. Окрім того, допитані в судовому засіданні свідки підтвердили ту обставину, що малолітня [PERSON] час від часу навідується до спірної квартири, коли батько вдома, інколи ночує там, має окреме ліжко. В спірній квартирі зберігаються її речі. Суд критично оцінює копію акту № 35 про непроживання, долучену позивачем до матеріалів справи на підтвердження позовних вимог, оскільки особи, які підтвердили факт непроживання малолітньої [PERSON] в квартирі [ADDRESS] мешкають з позивачем в одному під`їзді, однак на різних поверхах. Слід зазначити, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено. Підстави для визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] , а також необхідність і пропорційність такого заходу позивачем не доведені та, відповідно, відсутні підстави для задоволення позову. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed