Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-04 00:00:00

26 липня 2017 року позивачі звернулися до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON], яка діє також в інтересах малолітнього [PERSON], Комунальне підприємство "Житлове господарство Самарського району" Дніпровської міської ради, про визначення порядку користування квартирою. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що їм на праві власності на підставі ухвали самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2009 року про закриття провадження у справі у звязку з визнанням мирової угоди належить 3/5 частини квартири [ADDRESS] - Данченка в м. Дніпрі: [PERSON] -2/5 частини, а [PERSON] - 1/5 частина. Відповідачу, який є колишнім чоловіком позивачки та батьком [PERSON], на праві власності належить 2/5 частини спільної квартири. Спірна квартира складається з 3-х окремих житлових кімнат: 4- площею 17.6 кв.м, 5 - площею 10,1 кв.м, 9 - площею 12.2 кв.м; 1 - коридору площею 8,0 кв.м, 7 - ванни площею 2,8 кв.м, 8 - туалету площею 1,2 кв.м; I - балкону; II - лоджії. Загальна площа квартири складає 67,9 кв.м, а житлова - 39,9 кв.м. На їхню частини квартири припадає (39,9:5х№) 23,94 кв.м житлової площі та (67,9:5х3) 40,74 кв.м загальної площі. Відповідачу належить (з9,9-23,94) 15,96 кв.м житлової площі та (67,0-40,74) 27,16 кв.м. загальної площі, між ними склався порядок користування квартирою, відповідач займає житлову кімнату площею 12,2 кв.м. з лоджією, а вони займають житлові кімнати площею 10,1 кв.м. та 17,6 кв.м. з балконом. Відповідач зареєстрував в спірній квартирі свою дружину та малолітню дитину, але в квартирі вони не проживають. Для того щоб сплачувати рахунки тільки за себе їм необхідно відкрити особисті рахунки на своє ім'я, що неможливо зробити без визначення порядку користування квартирою, відповідач відмовляється встановити та закріпити в нотаріальному порядку порядок користування квартирою. На підставі викладеного просить суд винести рішення, яким визначити порядок користування квартирою №25 в будинку №36 по вул. Немировича - Данченко в м. Дніпрі наступним чином: - [PERSON] та [PERSON] виділити в користування житлові кімнати: 5 - площею 10,1 кв.м та 4 - площею 17,6 кв.м з балконом I та 5 - кладову площею 0,4 кв.м; [PERSON] виділити в користування житлову кімнату 9 - площею 12,2 кв.м з лоджією II та 2 - кладову площею 1,5 кв.м; 1 - коридор, 3 - кухню, 7 - ванну, 8 - туалет залишити в спільному користуванні. (а.с.1-3). Позивачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали просили його задовольнити, пояснили, що відповідач за вказаною адресою не проживає, витрати за комунальні послуги не сплачує, окремо сплачувати витрати за свої комунальні послуги сплачувати немає можливості оскільки особові рахунки не роз'єднані. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлена належним чином а саме через розміщення оголошення в газеті «Вісті Придніпровя» (а.с. 34). Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлявся, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи Комунального підприємства "Житлове господарство Самарського району" Дніпропетровської міської ради в судове засідання не з'явився, подав до суду заяви в якій просив розглядати справу за його відсутності. Суд, розглянувши доводи позивачів викладені у позові, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2009 року було визнано мирову угоду, укладену між [PERSON] та [PERSON] згідно якої [PERSON] належить 1/5 частина квартири [ADDRESS], а [PERSON] та [PERSON] належить по 2/5 частини вказаної квартири. Провадження по справі за позовом [PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/5 частину квартири закрито. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що за [PERSON] зареєстровано право власності на 2/5 частини квартири [ADDRESS] (а.с. 5) Відповідно до довідки №3395 про склад сім?ї, за адресою вул. Немировича - Данченка [ADDRESS] в м. Дніпро до складу сім?ї зареєстрованих входить 1 особовий рахунок, за адресою зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 10) Аналізуючи спірні правовідносини, співвідношуючи їх із встановленими в судовому засіданні фактичними обставинами справи, суд виходить із наступного. У відповідності до ст. 47 Конституції України, кожен громадянин України має право на житло. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.ст. 1, 9 ЖК УРСР кожен має право на житло. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, а також ст. Протоколу № 1 до неї передбачають право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У відповідності до ст. 58 ЖК Української РСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, \~селищної, сільської Ради народних \~депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Диспозицією ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР визначено, що до членів \~сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'їнаймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Судом встановлено, що в зазначеному домоволодінні позивачці [PERSON] належить 1/5 частина квартири [ADDRESS], а [PERSON] та відповідачу [PERSON] належить кожному по 2/5 частини вказаної квартири. На думку суду, визначення порядку користування квартирою сприятиме встановленню збалансованого та злагодженого користування сторонами квартирою, буде вчинене перед усім в їх інтересах, зумовить зменшення суперечок та конфліктів щодо користування квартирою. Враховуючи приведені вище обставини, суд вважає, що позовні вимоги позивачів підлягають задоволенню. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Судом неодноразово розяснювалось сторонам положення ст.ст. 10, 11, 57-60, 61, 137 ЦПК України та наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: approved