Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

23.03.2015 року позивач [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] , про поділ сумісного майна та визнання права власності, уточнивши свої позовні вимоги 08.06.2015 року остаточно просить суд: встановити факт, що будинок [ADDRESS] є спільною сумісною власністю, нажитою в сумісному шлюбі, який згідно рішення суду від 19.06.2012 року був визнаний за колишньою дружиною, але фактично придбаний за кошти, які нажиті в сумісному шлюбі; поділити спільне сумісне майно по 1/2 частині між позивачем та відповідачем ; визнати за ним право власності на 1/2 частину спірного будинку. Так, вимоги позивача мотивовані тим, що 08.05.2010 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Білгород-Дністровський Білгород-Дністровського МУЮ Одеської області між ним та відповідачкою був зареєстрований шлюб. Вказує, що за час перебування у шлюбі, 10.04.2012 року між його колишньою дружиною [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, згідно якого вона передала грошові кошти у сумі 25 000 грн, що були нажиті в спільному сумісному шлюбі, а [PERSON] зобов`язалась повернути їх до 10.01.2013 року. У визначений строк [PERSON] не повернула суму грошових коштів, у зв`язку із чим передала житловий будинок [ADDRESS] , який фактично переданий за кошти 25 000 грн, що були нажиті в сумісному шлюбі. Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайсуду Одеської області від 19.06.2013 року справа № 495/4005/13-ц, визнано за [PERSON] право власності на вказаний житловий будинок. 11.02.2015 року шлюб між сторонами був розірваний. До розірвання шлюбу у них з відповідачкою як подружжя були хороші стосунки, тому він не заперечував, щоб будинок був оформлений на дружину. Більш того звертає увагу суду, що ремонт у будівлі він зробив сам, адже є будівельником. Вартість затрат на ремонт становила 33 772 грн, що підтверджує квитанціями. До розірвання шлюбу між ними була домовленість про те, що відповідач сплатить йому 1/2 частину вилучених грошей від продажу будинку, однак після розірвання шлюбу відповідач повідомила, що нічого платити не буде і житловий будинок належатиме їй. Однак, житловий будинок, розташований по [ADDRESS] є об`єктом права спільного нажитого в сумісному шлюбу, яким користується відповідач, тому він вважає, що існують усі правові підстави для задоволення його вимог. 11 вересня 2019 року відповідно до розпорядження від № 459 вказана справа була розподілена до розгляду судді Прийомової О.Ю. 16 вересня 2019 року справа Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду прийнята до провадження та призначений її судовий розгляд. Позивач в судові засідання не з`являється, був повідомлений належним чином, як за телефоном та і судовими повідомленнями, причину неявки суду не повідомив. За телефонним повідомленням секретаря вказує, що буде з`являється у судові засідання, бажає приймати участь у судових засіданнях, однак до суду не з`являється. На адресу позивача неодноразово направлялись судові повідомлення, які повертаються до суду з відміткою "про відсутність особи". Відповідач в судове засідання не з`явилася, повідомлялася належним чином, матеріали справи містять заяву представника відповідача про розгляд справи за його відсутності та представника, в позовних вимогах відмовити у повному обсязі. /л.с. 17/ Згідно до ч.1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами. Недобросовісним користування процесуальними правами вважається, зокрема, заявлення численних необґрунтованих відводів суддям, нез`явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій, подання зустрічних позовів без дотримання вимог ЦПК, одночасного оскарження судових рішень в різних видах проваджень, подання апеляційних та касаційних скарг на судові акти, які не можуть бути оскаржені тощо. Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Відповідно до ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи. Положення частини першої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Оскільки учасники справи повідомлялися належним чином, причину неявки суду не повідомили, вказану справу можливо вирішити за їх відсутності, суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутність сторін, за наявними матеріалами справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що дійсно 08.05.2010 року сторони вступили до шлюбу, від якого мають сина - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11.02.2015 року по справі № 495/254/15-ц, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 08.05.2010 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Білгород-Дністровському Білгород - Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 124. /т.1 л.с.6/. Як вбачається з матеріалів справи, у період шлюбу 10.04.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно умов якого [PERSON] передала грошові кошти [PERSON] , а остання зобов`язалась повернути їх до 10.01.2013 року. У визначений строк боржник не повернула позичену суму коштів, у зв`язку із чим передала житловий будинок [ADDRESS] , а також відповідні документи на нерухоме майно [PERSON] . Вказані обставини встановлені заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 19.06.2013 року по справі № 495/4005/13-ц, згідно якого визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок , літ «А», загальною площею 116,8 кв.м., житловою площею 61,1 кв.м., сарай літ «Б», вбиральня літ «В», споруди № 1-5, І,ІІ, який розташований за адресою: [ADDRESS] /т.1 л.с.7/. Разом з тим, позивач наполягає, що вказаний житловий будинок фактично був переданий відповідачу за кошти у сумі 25 000 грн, спільно нажиті у шлюбі. Більш того, ним було зроблено ремонт у будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , на що витрачено 33 772 грн, що підтверджує копіями товарних чеків та накладних. /т.1 л.с.8-12/. Задля повного розгляду справи, судом ухвалою від 24.03.2015 року витребувано з КП «Білгород-Дністровьске БТІ» належним чином завірені копії правовстановлюючих документі на житловий будинок. /т.1. л.с.18/ На виконання ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.03.2015 року, листом КП «Білгород-Дністровське БТІ» № 431 від 08.04.2015 року повідомлено, що станом на 31.12.2012 року власником житлового будинку [ADDRESS] була [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 23.09.2008 року. /т.1 л.с.48-50/. Окрім того, за клопотанням позивача 28.04.2016 року судом винесено ухвалу, якою призначено по справі судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено наступні питання : чи можливо з технічної точки зору визначити варіанти поділу на 1/2 частину будинку поділу та користування земельною ділянкою та житловим будинком [ADDRESS] , з урахуванням прибудови додаткового входу до будинку та доступу до часток земельної ділянки та вказати можливі варіанти користування будинком та земельною ділянкою для можливого визначення варіантів поділу будинку та земельною ділянкою? /т.1 л.с.134-135/. 23.08.2016 року на адресу суду надійшов Висновок № 29/12 судової будівельно-технічної експертизи за матеріалами цивільної справи № 495/1991/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ сумісного майна, складений 30.06.2016 року. /т.1 л.с.144-195/. Позивач не вказав, за яким варіантом поділу житлового будинку та користування земельною ділянкою згідно висновку експертизи мають розглядатись його вимоги, тому суд не вдається до оцінки наданого висновку. Вдаючись до суті позовних вимог, суд виходить з наступного. Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» №16 від 12.06.1998р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Із змісту нормативних положень глав 7 та 8СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. Відповідно до вимог ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За ч.1,2 ст.61 СК України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна пла\-та, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий раху\-нок у банківську (кредитну) установу. Як роз`яснено в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За змістом ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція кореспондується з Висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05.04.2017 року по справі № 367/5390/14-ц. Разом з тим, у якості заперечень проти позову відповідач приєднала до матеріалів справи копію ухвали про перегляд заочного рішення від 14.12.2016 року, якою заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 19.06.2013 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності - скасовано. Також надала ухвалу суду по цивільній справі № 495/4005/13-ц, якою позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності - залишено без розгляду /т.1.л.с.240,241/. Таким чином, суд погоджується з ствердженнями відповідача, викладеними у її письмовому запереченні від 24.01.2017 року, про необхідність застосування реституції, тобто поновлення сторін у первісному стані, в якому вони перебували під час вчинення правочину, адже за фактом відсутні правові підстави для визнання за відповідачем права власності на житловий будинок [ADDRESS] . Позивач декілька разів намагався оскаржити ухвалу, якою залишений без розгляду позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності, внаслідок чого зупинялось провадження у даній справі, однак ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25.04.2017 року залишено без змін ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28.12.2016 року, а ухвалою Одеського апеляційного суду від 08.04.2019 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 14.12.2016 року/ якою скасовано заочне рішення/ в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно. /т.2 л.с.101-103,104-105/ Таким чином, з матеріалів справи загалом не вбачається наявності у подружжя [PERSON] будь-якого спільного нерухомого майна, оскільки жодних доказів набуття окресленого позивачем майна за спільні кошти подружжя або спільною працею та оформлення його за відповідачкою на праві власності у період шлюбу не надано. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Статтею ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Предметом поділу майна подружжя в силу положень сімейного законодавства може бути набуте під час перебування у шлюбі майно. Підстави набуття права власності встановлені статтею 328 ЦК України, згідно з якою право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У сенсі розуміння вищенаведеної норми права, набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб особа набула права власності на спірний об`єкт. За таких обставин, встановити факт набуття права власності на будинок [ADDRESS] [PERSON] , за умови скасування рішення суду від 19.06.2013 року, тобто відсутності правової підстави для цього буде неправомірним. Тому, у контексті правового розуміння норми ст. 60 СК України, в підтексті прохальної частини позову, задля можливості визнання за позивачем 1/2 частини житлового буднику [ADDRESS] , слід перш за все встановити факт, що він є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] , а тому вимоги щодо поділу будинку та визнання за позивачем 1/2 частини даного нерухомого майна є похідними, та можуть бути задоволені лише в разі встановлення доказової бази основної частини позову про визнання спільною сумісною власністю подружжя житлового будинку [ADDRESS] . Однак, з урахуванням факту скасування рішення, за яким набула права власності позивач, неможливо встановити належність вказаного житлового будинку на праві власності відповідачу, та як наслідок віднести його до права спільної сумісною власності подружжя [PERSON] . У відповідності до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За таких обставин, виходячи із приписів діючого законодавства, на основі повно та всебічно досліджених доказів, з урахуванням того, що позивач фактично заявляє вимоги щодо спільності сумісної власності стосовно чужого житлового будинку, що не належить жодній із сторін, застосувати положення, що врегульовують питання поділу спільної сумісної власності подружжя в такому випадку є недоцільним, оскільки в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження належність житлового будинку [ADDRESS] на праві власності відповідачу [PERSON] , що придбаний нею під час шлюбу, внаслідок чого можливо було /у разі доказовості усіх необхідних складових/ застосувати презумпцію спільної сумісної власності, прийнявши до уваги й те, що позивачем вимоги щодо компенсації витрат, проведених на ремонт будівлі не заявлялись, тому суд, не виходячи за межі позовних вимог вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ сумісного майна та визнання права власності слід відмовити, як в необґрунтованих.

Outcome: dismissed