Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

09 жовтня 2020 року позивач звернувся до Дружківського міського суду з позовом до відповідача про встановлення факту мешкання однією сім`єю без шлюбу, визнання права власності на частину квартири. Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить встановити факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] , [INFO] , разом із чоловіком [PERSON] , [INFO] , з моменту реєстрації шлюбу з 1957 року до дня його смерті [INFO] за адресою [ADDRESS] . Обґрунтовує свої вимоги тим, що позивач разом з [PERSON] у 1957 році зареєстрували шлюб, але у 2000 році у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем та у зв`язку із необхідністю отримати субсидію розірвали шлюб, але продовжували проживати у громадянському шлюбі та вести спільне господарство, до дня смерті [PERSON] У 1994 році позивач з чоловіком отримали і приватизували в рівних частках по 1/2 квартиру за адресою [ADDRESS] . Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 12 жовтня 2020 року провадження в справі було відкрито в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання на 03 листопада 2020 року (а.с. 45-46). Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 03 листопада 2020 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду на 02 грудня 2020 року. В судове засідання позивачка не з`явилася. Про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, проте надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надали клопотання про розгляд справи без участі їх представника за наявними в матеріалах справи документами. Суд прийняв рішення про розгляд справи за відсутності сторін. Дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст.2 ЦПК України) Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 ЦПК України) Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. (ст.19 ЦПК України) Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого 12 червня 1957 року, між [PERSON] , 1937 року народження, та [PERSON] , 1936 року народження, 12 липня 1957 року зареєстровано шлюб, про що 12 липня 1957 року Покровським районним ЗАГС Ворошиловської області зроблено відповідний актовий запис № 34. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище " [PERSON] "(а.с.9). Відповідно до штампу проставленого Дружківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Донецької області зробленого на зазначеному вище свідоцтві про одруження , шлюб між [PERSON] , 1937 року народження, та [PERSON] , 1936 року народження, розірваний 07 вересня 2000 року, про що зроблено відповідний актовий запис № 373 (а.с.9). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 30 жовтня 2019 року Дружківським міський відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у м. Дружківка у Донецькій області , про що 30 жовтня 2019 року Дружківським міський відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області зроблено відповідний актовий запис № 1275 (а.с.10). Після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , залишилося спадкове майно у вигляді 1/2 частини квартири. Так, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 19 вересня 1994 року, виданого згідно з розпорядженням від 19 вересня 1994 року № 66, бюро приватизації житла посвідчує, що квартира, розташована за адресою [ADDRESS] , дійсно належить на праві спільної власності громадянці [PERSON] та громадянину [PERSON] (а.с.) Актом о сумісному мешканні та веденні господарства, виданого квартальною вул. Індустріальна м. Дружківка, підтверджено, що за адресою [ADDRESS] , сумісно мешкали та веди господарство [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , до [INFO] , тобто до дня смерті останнього (а.с.13). Відповідно до інформації наданої Дружківською державною нотаріальною конторою, після смерті [PERSON] , померлого [INFO] заяви про прийняття або відмову від спадщини в Дружківську державну нотаріальну контору не надходили, спадкова справа не заводилась та свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно частин другої та четвертої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства. Враховуючи те, що позивач просить встановити факт проживання однією сім`єю з [PERSON] в період з моменту реєстрації шлюбу з 1957 року до дня його смерті [INFO] , слід зазначити наступне. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно із частиною першою Прикінцеві положення Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. Відповідно до статей 16, 17 Закону України "Про власність", статті 22 КпШС України, який був чинним до 1 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю). В інших випадках спільна власність громадян визнавалась частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Відповідно до статей 128, частини третьої статті 240 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним до 1 січня 2004 року, визначалось, що право власності в набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Поряд з цим, з 1 січня 2004 року, не можуть бути застосовані положення Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), оскільки ними не передбачено можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу як підстави для визнання набутого майна спільною сумісною власністю, а підстави для задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без укладення шлюбу до 1 січня 2004 року відсутні. Таку позицію Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України викладено в постанові від 18.09.2013 року у справі № 6-66цс13. Тому суд вважає, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] з 01 січня 2004 року по [INFO], іншим шляхом встановлення цього факту неможливо, а його встановлення необхідно позивачу для захисту її майнових прав. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Щодо вимоги позивача стосовно визнання права власності за нею на 1/2 частини земельної ділянки слід зазначити наступне. За приписами ч.2 ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно із ч.ч.1, 2 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до п.6 рішення Конституційного Суду України від 03.06.99 №5-рп/99, до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Згідно ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку ( доходу ). Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 3 статті 61 СК України встановлено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст.74 СК, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл.8 цього Кодексу. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку суду про те, що ст.74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком і жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю враховуються: ведення спільного господарства, наявності в сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст. 368 Цивільного кодексу України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно до ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Враховуючи вищезазначене, і те, що подружжя придбало під час проживання однією сім`єю квартиру [ADDRESS] , суд вважає за можливе задовольнити вимогу позивача щодо визнання за нею права власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] . Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що наявні підстави для задоволення повних вимог позивача про встановлення факту проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , оскільки позивач [PERSON] вже є власником 1/2 частини зазначеної квартири.

Outcome: partial