Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], за участю третьої особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON], в якому з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила встановити нікчемність заповіту [PERSON], померлого 14 лютого 2014 року, який був складений 14 січня 2014 року та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] під №4, визнати недійсним заповіт [PERSON], померлого 14 лютого 2014 року, який був складений 14 січня 2014 року та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] під №4. Свій позов обґрунтовувала тим, що 14 лютого 2014 року помер її чоловік, після смерті якого залишилася спадщина, яка складалася із будинку за адресою: м. Одеса, вул. Северна, буд. 168-А та автомобіля Міцубісі Сигма 1991 року № АА 097716. Після його смерті, позивачка та донька померлого звернулися до приватного нотаріуса [PERSON] із заявами про прийняття спадщини за законом, де їм стало відомо, що із заявою про прийняття спадщини за заповітом вже звернулася відповідач, яка надала нотаріусу копію заповіту, згідно з яким померлий розпорядився своїм майном на випадок смерті заповівши його відповідачці [PERSON] Позивачка вважає, осопорювальний заповіт є недійсним правочином, оскільки внутрішня воля заповідача не відповідала його волевиявленню, заповідач не мав наміру заповісти усе майно [PERSON] Позивачка також вважає заповіт нікчемним, у звязку з тим, що при його укладенні не було дотримано форми заповіту, а саме заповіт підписано іншою особою, хоча у момент вчинення правочину, померлий мав змогу самостійно поставити підпис на заповіті, що підтверджено висновком судово-медичної експертизи та іншими доказами. Обгунтовуючи позовні вимоги заявлені у позові позивачка звертала увагу на довіреність від 19.12.2013 року, посвідчену приватним нотаріусом [PERSON], номер в реєстрі №716, видану [PERSON] на імя [PERSON], яка була особисто підписана [PERSON] меньш ніж за два місяця до складення заповіту, на суперчності, що містяться у медичній документації, яка підтверджує стан [PERSON] у період хвороби, а саме, амбулаторну карту №23772, заведену на імя [PERSON], де вказано, що у період підписання довіреності померлий перебував у крайнє тяжкому стані у ліжку та не міг рухатись. В той же час, у період підписання заповіту стан померлого змінився на середньої тяжкості, він міг самостійно рухатись, свідомо відповідати на запитання, нормально орієнтувався. Окрім цього, заповіт не містить будь-яких конкретних посилань на хворобу спадкодавця, яка є перепоною для здійснення особистих підписів. Заповіт лише містить абстрактне посилання «у звязку з хворобою». Не погоджуючись з позовом [PERSON], [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON], в якому просила, у відповідності до ст. 1241 ЦК України, позбавити [PERSON] її обов'язкової частки на спадщину після смерті [PERSON], померлого 14.02.1014 року та визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок за адресою: м. Одеса, вул. Північна, буд. 168-А та автомобіля Міцубісі Сигма 1991 року № АА 097716 в порядку спадкування за заповітом від 14 січня 2014 року. Подавши до суду уточнення зустрічної позовної вимоги, просила суд, у відповідності до ст. 1241 ЦК України, позбавити [PERSON] її обов'язкової частки на спадщину після смерті [PERSON], померлого 14.02.1014 року та визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок за адресою: м. Одеса, вул. Північна, буд. 168-А та автомобіля Міцубісі Сигма 1991 року № АА 097716 у порядку спадкування за заповітом від 14 січня 2014 року та встановити факт окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON] з 1994 року. В обґрунтування зустрічного позову вказувала, що вона є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON]. Спадковим майном після смерті [PERSON] є житловий будинок за адресою: м. Одеса, вул. Північна, буд. 168-А та автомобіль Міцубісі Сигма 1991 року № АА 097716. Вона належним чином прийняла спадщину шляхом звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак до цього часу не отримала свідоцтва про право на спадщину. Також, зазначає, що перебувала із померлим у фактичних шлюбних відносинах з 1994 року, тому заповіт було складено на її користь. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] [PERSON] позов підтримав та просив задовольнити у повному обсязі, зустрічний позов не визнав просив відмовити у його задоволенні. [PERSON] та її представник, адвокат [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнавали, зустрічний позов просили задовольнити у повному обсязі. Третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотраільного округу [PERSON], в судовому засіданні вказувала, що оскаржувальний заповіт посвідчено у відповідності до вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотральних дій нотаріусами України, затверджений Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, а тому підстав для визнання недійсним або нікчемним заповіту не вбачається. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, вважає, що позовні вимоги позивача за первісним позовом підлягають частковому задоволенню, а позовні вимоги позивача за зустрічним позовом не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що Позивач [PERSON] та померлий [PERSON] перебували у шлюбі з 29 жовтня 1971 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу № 268401 І-АМ. 14 лютого 2014 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (актовий запис № 1756). Після його смерті залишилася спадщина, у вигляді житлового будинку за адресою: м. Одеса, вул. Північна, буд. 168 А, який належав померлому на підставі рішення Іллічівського районного суду м. Одеси від 30 вересня 1986 року за № 2 1293/1986 та автомобіля Міцубісі Сигма 1991 року № АА 097716, згідно технічного паспорта ОІС № 603768 від 11 листопада 2003 року. Право власності на житловий будинок зареєстровано за [PERSON] в ОМБТІ та РОН 28 травня 1987 року, про що зроблено запис в реєстрову книгу № 202 під реєстром № 20485 на сторінці 56. Після смерті [PERSON], його дружина та донька звернулися із заявами про прийняття спадщини до приватного нотаріуса [PERSON] у встановлений законом строк. Однак, від нотаріуса їм стало відомо, що із заявою про прийняття спадщини за заповітом звернулася [PERSON], яка надала нотаріусу копію заповіту від 14 січня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], відповідно до якого померлий усе своє майно заповів відповідачці. Згідно копії заповіту, яка міститься у матеріалах справи, заповіт був підписаний за дорученням [PERSON] громадянином [PERSON] у присутності свідків [PERSON], [PERSON] При цьому у заповіті зазначено, що померлий не міг прочитати текст заповіту та підписати власноручно у звязку із хворобою. Відповідно до ст.ст. 1233-1236 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Згідно ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 207 ЦК України якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Аналіз зазначених статей Цивільного кодексу України свідчить про те, що особа може доручити підписати заповіт за себе іншій особі лише у випадку фізичної вади або хвороби, які повністю унеможливлюють самостійний підпис заповідача у заповіті. Для підтвердження позвоних вимог стороною позивачки [PERSON] заявлялися клопотання про призначення судової посмертної психіатричної експертизи, додаткової посмертної комплексної судово-медичної експертизи. Ухвалою суду від 04 березня 2015 року, було призначено судову посмертну психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено наступні питання: 1. Чи міг [PERSON], який помер 14.02.2014 року, за станом свого здоров'я у повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на дату складання заповіту від 14.01.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №4, який підписаний від його імені [PERSON]? 2. У разі якщо [PERSON], який помер 14.02.2014 року, за станом свого здоров'я у повній мірі не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, то зазначити з якого часу? 3. Чи міг [PERSON], який помер 14.02.2014 року, з урахуванням його фізичного та психічного стану на дату складання заповіту від 14.01.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №4, який підписаний від його імені [PERSON]- особисто підписати заповіт? Проведення посмертної судової психіатричної експертизи було доручено експертам КУ "Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я". Висновком судово-психіатричного експерта №508 від 16.09.2015 року зазначено, що: 3. Питання про можливість особисто підписати заповіт [PERSON], померлим 14.02.2014 року, з урахуванням його фізичного та психічного стану на дату складання заповіту від 14.01.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №4, який підписаний від його імені [PERSON] не входить в компетенцію судово-психіатричних експертів. Ухвалою суду від 16 березня 2016 року, було призначено додаткову посмертну комплексну судово-медичну експертизу, на вирішення якої поставлено наступне питання: 1. Чи міг [PERSON], який помер 14.02.2014 року, з урахуванням його фізичного та психічного стану на дату складання заповіту від 14.01.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №4, який підписаний від його імені [PERSON] - особисто підписати заповіт? Проведення посмертної комплексної судово-медичної експертизи було доручено експертам Одеського обласного бюро судово-медичних експертиз. Як вбачається з висновку комплексної судово медичної експертизи, [PERSON], [INFO], який помер 14.02.2014 року, з урахуванням його фізичного та психічного стану на дату складання заповіту від 14.01.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №4, який підписаний від його імені [PERSON], міг особисто підписати заповіт. Отже, експертним висновком було встановлено, що спадкодавець міг самостійно підписати заповіт. В той же час, суд звертає увагу, що ані заповіт, ані матеріали справи не містять конкретних даних про хворобу позивача або обставин, які б завадили йому власноруч підписати заповіт. Свідчення свідків з цього приводу мають вкрай суперечливий характер, іноді виключать один одного. Суд приймає до уваги той факт, що про неможливість підписати заповіт власноруч нотаріусу повідомив не сам заповідач, а донька Відповадачки [PERSON] Зі свідчень нотаріуса, яка посвідчувала заповіт, текст заповіту вона підготувала заздалегідь, вказавши в ньому призвища підписанта та свідків. Копії їх паспортів нотаріус також отримала заздалегідь від доньки Відповідачки. Свідчення свідків з приводу неможливості підписати заповіт мають також суперечливий характер, та іноді виключають один іншого. При цьому усі свідки вказували, що у день складення заповіту, заповідач був у задовільному стані, самостійно міг рухатись по будинку, з усіма спілкувався, що також свідчить про той факт, що померлий міг самостійно поставити підпис у заповіті. Судом взято до уваги той факт, що померлим було підписано довіреність від 19.12.2013 року, посвідчена приватним нотаріусом [PERSON], номер в реєстрі №716, видану [PERSON] на імя [PERSON] Довіреність була особисто підписана [PERSON] меньш ніж за два місяця до складення заповіту. Приватний нотаріус [PERSON] в судовому засіданні пояснювала, що ще у грудні [PERSON] було важко підписувати документ, тому він попросив підписати заповіт іншу особу. Проте, медична документація, яка підтверджує стан [PERSON] у період хвороби, а саме, амбулаторна карта №23772, заведена на імя [PERSON] свідчить про інше. З вказаного документу вбачається, що 16.12.2013 року у хворого посилився больовий синдром головні болі, кричить, неспокійний. Зі слів родичів неодноразово викликали протягом ночі карету швидкої допомоги. Стан хворого крайнє тяжкий. Різко знижений слух, погляд не реагує. Фізичні оправлення мимовільні. Їжу не приймає; 20.12.2013 року стан хворого тяжкий, але відзначається деякі поліпшення стану. На питання відповідає важко, але осмислено пє кефір. Стан у ліжку пасивний; 10.01.2014 року стан хворого тяжкий, але больовий синдром зменшився, намагається іноді вставати з ліжка, але під контролем родичів, оправляється самостійно; 16.01.2014 року стан середньої тяжкості, самостійно рухається по кімнаті, апетит зберігся. Скарги на головні болі, запаморочення, загальне нездужання. Хворий у тямі, доступний контакту. Орієнтований у часі і просторі. На питання відповідає правильно. Отже, у період з 16.12.2013 р. по 20.12.2013 р. стан померлого змінився з крайнє тяжкого на деякі поліпшення, він перебував у ліжку та не міг рухатись. Але у цей час він зміг самостійно поставити підпис на довіреності від 19.12.2013 року. В той же час, у період з 10.01.2014 р. по 16.01.2014 р. стан померлого змінився з тяжкого на середньої тяжкості. Він міг самостійно рухатись, міг свідомо відповідати на запитання, нормально орієнтувався. З цих підстав суд приходить до висновку, що померлий мав змогу підписати заповіт особисто. Можливість підписати заповіт самостійно випливає й з окремих свідчень свідків. Допитаний 09.01.2018 року свідок [PERSON] повідомив суду про те, що в день підписання заповіту приїхав до померлого випадково та не знав про складання заповіту, окремо його ніхто не запрошував. При цьому, померлий спробував розписатись самостійно, в нього не вийшло і потім він попросив [PERSON] поставити підпис. Також він зазначив, що померлий не змігши поставити підпис, кинув ручку та закричав: «Я не бачу, відстаньте від мене усі». Допитаний в якості свідка [PERSON], повідомив суду про те, що йому подзвонила донька померлого та запитала чи зможе він бути присутнім при складанні заповіту у якості свідка. Зазначив, що у день підписання заповіту, померлий з усіма спілкувався та всіх впізнавав, однак заповіт читати не міг, бо погано бачив. Свідок також пояснював, що померлий не зміг підписати заповіт, бо у нього тремтіли руки. У судовому засідання звернув увагу суду, що пройшло багато часу з того дня, також вказував, що померлий сам його запросив як свідка на підписання заповіту. В ході судового розгляду була допитана приватний нотаріус - [PERSON], яка повідомила, що [PERSON], донька померлого, звернулася до неї задля посвідчення заповіту. Нотаріусом заздалегідь був підготовлений бланк заповіту та надрукований, а тому свідки та підписант у бланку були відомі за деякий час до його виготовлення та підписання. В судовому засіданні нотаріус підтвердила, що скласти заповіт її попросила [PERSON] і надала усі дані на свідків та підписанта. Також вона зазначила, що їй було відомо про те, що [PERSON] не міг розписатись самостійно зі слів родичів. З яких причин точно не знає. Свідок [PERSON], яка є донькою Відповідачки, будучи допитаною в судовому засіданні 09.01.2018 року розповідала суду, що заповідач за декілька днів попросив її звернутись до нотаріуса та при цьому, самостійно дістав їй зі свого гаманця купу візиток, серед яких вибрав саме візитку нотаріуса [PERSON] При цьому вона зазначила, що свідки та підписант приїхали на складання заповіту випадково, їх нікто не викликав. Свідок [PERSON], лікар, яка вела амбулаторну картку померлого в судовому засіданні року повідомила, що хворий за весь час хвороби був у нормальному стані, з усіма спілкувався, міг самостійно рухатись, зокрема, зустрічав її на порозі будинку, коли вона приходила, сильнодіючи препарти не приймав. Тільки за тиждень-два до смерті у нього значно пігршився зір. Також зазначила, що руки у нього не тремтіли. Аналізуючи усі свідчення, суд дійшов висновку, про те, що в день підписання заповіту померлий себе почував нормально, спілкувався із присутніми особами, які були запрошені як свідки при складанні заповіту та усіх впізнавав. Його стан не змінився у гіршу строну із грудня, коли він самостійно розписався у довіреністі 19.12.2013 року. Свідки повідомляли суду, що знали за кілька днів, а деякі і більше про підписання заповіту, натомість свідок [PERSON], сказав, що зайшов до померлого випадково, але його прізвище вже містилося у бланку заповіту. Також, свідками було повідомлено різні причини неможливості підписання заповіту [PERSON] одні говорили, що померлий погано бачив, інші що у нього тремтіли руки та він нервував під час підписання заповіту. При цьому судом встановлено, що заповідач самостійтно пересувався по квартирі, міг відчинити двері медичному працівнику та зміг дістати та вибрати серед багатьох візиток, власноруч візитку нотаріуса для, начебто, складання заповіту, що свідчить про достатній стан здоровя, зору для підписання заповіту. Також, суд звернув увагу на те, що нотаріус приїхала для складання заповіту до померлого вже із підготовленим бланком заповіту, із вказаними прізвищами свідків та підписанта. Але свідки зазначали, що коли приїхала нотаріус, померлий мав особисто підписати заповіт, однак після першої спроби на звичайному аркуші, у нього не вийшло, бо тремтіли руки, тому він попросив [PERSON] підписати заповіт замість нього. Судом встановлено, що у бланку заповіту, не містилося прізвища померлого та він жодним чином не міг би його підписати, оскільки заздалегідь вже було передбачено, що підпис будуть ставити свідки та підписант. Про неможливість підписати заповіт нотаріуса сповістила донька Відповідачки, а нотаріус належним чином це не перевірила. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно зі ст 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Крім того за ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За положеннями ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. При цьому, згідно з ч. 1 ст. 217 цього ж Кодексу недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Також, згідно зі ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину (п. 7постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Враховуючи, що [PERSON] при складенні заповіту не мав права ставити підпис на заповіті, оскільки спадкодавець мав змогу сам підписати заповіт та мав необхідний обсяг цивільної дієздатності відносно цього майна, тому заповіт є нікчемним. Таким чином вимоги щодо визнання заповіту нікчемним є законними і обґрунтованими та підлягають задоволенню. Судом також встановлено, що волевиявлення [PERSON] не відповідало його волі, що є підставою визнання заповіту недійсним. Але встановлення нікчемності заповіту виключає його недійсність. Отже, вимоги про визнання заповіту недійним не підлягають задоволенню. Стосовно зустрічної позовної заяви суд суд дійшов наступних висновків. Положення ч.ч.1-4 ст. 1268, ч.1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України вказують на те, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори за місцем її відкриття або шляхом проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. [PERSON] та її дочка спадщину прийняли, оскільки вони звернулися у встановлений законом строк до нотаріуса. До нотаріуса також було подано заяву про прийняття спадщини за заповітом Відповідачкою [PERSON]. Проте, виходячи з положень ст. 1223 ЦК України, [PERSON] усувається від спадкування на будинок та автомобіль, оскільки це спадкове майно успадковується за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (визначення осіб по п'яти чергам спадкування). Положення ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України вказують, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно пункту 6 листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013р. №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» нікчемність заповіту, встановлена в рішенні суду, має наслідком позбавлення права спадкування за заповітом осіб, визначених розпорядженням заповідача в якості спадкоємців за заповітом, незалежно від того, чи предявлялися позовні вимоги про застосування наслідків нікчемності заповіту. Враховуючи те, що судом при розгляді справи було встановлено нікчемність оспорюваного заповіту, а відтак заповіт є нікчемним із дати його вчинення 14.01.2014 року, є таким, що за його умовами юридичні наслідки не настають, а тому, суд вказує, що в даному випадку [PERSON] позбавляється права на спадкування майна померлого 14.02.2014 року [PERSON] по заповіту, спадкування відбувається по закону і право на яке має дружина та дочка померлого, як спадкоємці першої черги і за заявою яких нотаріусом заведена спадкова справа. Також суд звертає увагу, що статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При цьому, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки. (ст. 63-64 СК України). В ході судового розгляду було встановлено, що будинок та автомобіль було придбано померлим [PERSON] та позивачкою у період шлюбу, а отже є спільною сумісною власністю, набутою у період шлюбу. Шлюб [PERSON] та [PERSON] припинився внаслідок смерті [PERSON]. При цьому, зустрічні позовні вимоги про встановлення факту окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Відповідно до п. 6 ст. 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Частиною 1 ст. 119 СК України, встановлено, що за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Статтею 57 СК України, передбачено, що необхідно встановити чітко визначений перелік майна, яке може бути визнано особистою власністю одного із подружжя. Натомість, відповідачем не зазначено, яке майно вона мала на увазі, що було набуте померлим особисто. В судовому засіданні за клопотанням [PERSON] допитані свідки [PERSON] та [PERSON], які підтвердили, що [PERSON] та [PERSON] багато років жили разом як чоловік та жінка. Однак суд не приймає до уваги покази вказаних свідків, тому що вони не мають правого значення для вирішення позову про встановлення режиму окремого проживання. Ст. 119 СК України, передбачено, що позов про встановлення режиму окремого проживання, може бути подано одним із подружжя. Однак, ані померлим ані позивачем вказаного позову подано до суду не було. Отже, відповідач не є належною стороною у вказаних правовідносинах. Суд приймаючи рішення про відмову у завдоленні зустрічного позову враховує, що норми ст. 57 Сімейного кодексу України набули чинність лише 01 січня 2004 року. Натомість позивач за зустрічним позовом просить встановити факт окремого проживання починаючи з 1994 року, що є також додатковою підставою для відмови у задоволенні цієї вимоги. Як роз'яснив ВСС України з розгляду Цивільних і кримінальних справ в п.4 Інформаційного листа № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", відповідно до положень частини 5 статі 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Згідно з частиною 6 цієї статті положення цієї статті поширюється на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов'язкову частку у спадщині. Виходячи зі змісту зазначеної норми, суд повинен встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Проналізувавши вимоги законодавства що регулює вказані правовідносини, суд приходить до висновку, що вимоги про усунення від спадкування може ставити особа яка має право на спадкування за заповітом або за законом. У звязку з встановленням нікчемності заповіту, [PERSON] не є належним позивачем за позовом про усунення від спадкуванням за законом [PERSON]. Приймаючи рішення про відмову у завдоленні позову в цієї частині судом враховується, що в ході розгляду српави не доведено фактів ухилення [PERSON] від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Враховуючи викладене,

Outcome: partial