Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-02 00:00:00

[PERSON] в інтересах релігійної організації Хустської Єпархії Української православної церкви звернувся до суду із позовом до Хустської міської ради Закарпатської області про визнання права власності на культову споруду будівлю церкви, єпархіальний будинок, будівлю фари та надвірні споруди, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно державного акту на право постійного користування землею серії І [NUMBER] ЗК №000830 від 06.06.1996 року, виданого Хустською міською радою народних депутатів Хустського району Закарпатської області, Хустсько-Виноградівській єпархії Української Православної церкви м. Хуст надано у постійне користування 1,0 га землі для будівництва житлового адміністративно-господарського комплексу. На вказаній земельній ділянці релігійною громадою побудовано комплекс будівель: церкву, єпархіальний будинок, будівлю фари, гаражі із житловими приміщеннями, сарай, церковну лавку, огорожу та колодязь. У встановленому законом порядку будівлі не зареєстровано у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів. В процесі побудови церкви, релігійною громадою було дотримано всі технічні норми. Експертом з технічного обстеження будівель і споруд [PERSON] виготовлено звіт за результатами технічного обстеження церкви в складі комплексу будівель Хустсько-Виноградівської єпархії Української православної церкви за адресою м. Хуст, вул. Львівська, 251 Закарпатської області для визначення її технічного стану та можливості подальшої безпечної експлуатації згідно якого встановлено можливість його надійної та безпечної експлуатації. Хустським державним підприємством технічної інвентаризації виготовлено технічний паспорт на комплекс будівель Хустсько-Виноградівської єпархії Української православної церкви за адресою м. Хуст, вул. Львівська, 251 Закарпатської області. Позивач [PERSON] просить визнати за Релігійною організацією Хустська Єпархія Української православної церкви право власності на культову споруду будівлю церкви, єпархіальний будинок, будівлю фари та надвірні будівлі,\~ що розташовані за адресою [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду. Представник позивача [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задоволити з підстав, наведених у позові. Представник відповідача Хустської міської ради Закарпатської області в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду. До суду подано заяву представника за довіреністю Столець В.Й. про розгляд справи у відсутності представника Хустської міської ради Закарпатської області, позовні вимоги визнає, вважає їх обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Розгляд справи проведено у відсутності сторін, відповідно до вимог ч.4 ст. 223 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які\~ визнаються учасниками справи не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. У відповідності до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд констатує, що визнання відповідачем Хустською міською радою Закарпатської області не суперечить вимогам закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб у зв`язку із чим наявні підстави для задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що згідно державного акту на право постійного користування землею серії І [NUMBER] ЗК №000830 від 06.06.1996 року, виданого Хустською міською радою народних депутатів Хустського району Закарпатської області, Хустсько-Виноградівській єпархії Української Православної церкви м. Хуст надано у постійне користування 1,0 га землі для будівництва житлового адміністративно-господарського комплексу. На вказаній земельній ділянці релігійною громадою побудовано комплекс будівель: церкву, єпархіальний будинок, будівлю фари, гаражі із житловими приміщеннями, сарай, церковну лавку, огорожу та колодязь, однак, не зареєстровано у встановленому законом порядку через відсутність правовстановлюючих документів. Експертом з технічного обстеження будівель і споруд [PERSON] виготовлено звіт за результатами технічного обстеження церкви в складі комплексу будівель Хустсько-Виноградівської єпархії Української православної церкви за адресою м. Хуст, вул. Львівська, 251 Закарпатської області для визначення її технічного стану та можливості подальшої безпечної експлуатації згідно якого встановлено можливість його надійної та безпечної експлуатації. Хустським державним підприємством технічної інвентаризації виготовлено технічний паспорт на комплекс будівель Хустсько-Виноградівської єпархії Української православної церкви за адресою м. Хуст, вул. Львівська, 251 Закарпатської області. Згідно із частиною першою статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до вимог статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), якою вона має право володіти, користуватися та розпоряджатися. Згідно з частиною першою ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ст. 1 Першого протококу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 18 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації": - релігійні організаціїв володіють, користуються і розпоряджаються майном, яке належить м на праві власності; \~\~\~\~ - у власності релігійних організацій можуть бути будівлі, предмети культу, об`єкти виробничого, соціального і добродійного призначення, транспорт, кошти та інше майно, необхідне для забезпечення їх діяльності; - релігійні організації мають право власності на майно, придбане або створене ними за рахунок власних коштів, пожертвуване громадянами, організаціями або передане державою, а також придбане на інших підставах, передбачених законом; - право власності релігійних організацій охороняється законом. Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом; особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі (ч. 1 ст. 331 ЦК України). Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Згідно ч. 3 ст. 375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Виходячи із положень ч.ч. 3, 5 статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Пунктом 2 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" №6 від 30.03.2012 р. визначено, що відповідно до статті 376 ЦК суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема: про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно власником земельної ділянки; про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснила самочинне будівництво. Відповідно до п.12 цієї постанови, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (ч.2 ст. 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (ч.2 ст. 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. З урахуванням наведеного, суд вважає, що позов [PERSON] в інтересах релігійної організації Хустської Єпархії Української православної церкви до Хустської міської ради Закарпатської області про визнання права власності на культову споруду підлягає до задоволення. Судові витрати в частині сплати судового збору слід покласти на позивача.

Outcome: approved