Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-23 00:00:00

[PERSON] звернувся в Рівненський міський суд з позовом до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області та третіх осіб Головного управління Державної казначейської служби України в Рівненській області, Головного управління юстиції у Рівненській області про відшкодування втраченої вигоди. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що Житомирський апеляційний адміністративний суд постановою від 03 вересня 2013 року у справі №817/708/13-а скасував постанову Рівненського окружного адміністративного суду та прийняв нову постанову, якою визнав протиправною бездіяльність Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області по примусовому виконанню рішення Рівненського міського суду про стягнення з ВАТ «РЗТА» на його користь 38639,57 грн. за виконавчим листом №2-168 від 21.05.2004 року, ця постанова набрала законної сили з моменту її проголошення. Вищий адміністративний суд своєю ухвалою від 05.06.2014 року залишив цю постанову без змін. Таким чином, він дізнався про порушення його прав відповідачем - суб'єктом владних повноважень 03.09.2013 року. Судами апеляційної та касаційної інстанції чинними постановою та ухвалою встановлено, що невиконання державним виконавцем всіх передбачених законом дій, спрямованих на примусове виконання судового рішення є протиправною бездіяльністю, наслідком якої є заподіяння шкоди стягувачу. Виконавче провадження відповідачем розпочато постановою від 22.06.2004 року, а завершено стягненням на його користь повної суми авторської винагороди в сумі 38639,57 грн. лише 21.06.2012 року, він не мав змоги домогтися вчасної виплати через тривале невжиття органами влади передбачених законом заходів. Несвоєчасна виплата винагороди призвела до інфляційного знецінення загальних виплат, різниця складає 48628 грн. В подальшому позовні вимоги зменшив, і просив суд стягнути з відповідача 35079 грн. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав повністю за мотивів, викладених у позовній заяві та просив позов задовольнити. Крім того пояснив, що вказана сума є втрачена вигода за рахунок інфляційних процесів. Вважає, що вказане порушення є триваючим порушенням. Раніше він не звертався до суду про стягнення втраченої вигоди, оскільки бездіяльність відповідача була доведена тільки постановою житомирського апеляційного адміністративного суду від 03в ересня 2013 року. Представник Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області в судовому засіданні просив відмовити позивачу в задоволенні позову повністю за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог та вказав, що відповідно до ст.22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або місить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовується тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані. Між [PERSON] та Управління ДВС Головного управління юстиції у Рівненській області відсутні будь-які договірні зобов'язання, внаслідок чого відсутні підстави для нарахування упущеної вигоди із застосуванням індексу інфляції та стягнення її з органу примусового виконання рішень. При визначенні розміру втраченої вигоди повинні враховуватися тільки точні дані, які безспірно і достовірно підтверджують існування реальної можливості отримання грошових сум або іншого майна, в тому випадку, якби зобов'язання було виконане боржником належним чином. ЇЇ розмір повинен бути підтверджений обґрунтованим розрахунком, а також відповідними доказами. Тобто втрачена вигода розглядається як гарантований, безумовний і реальний доход. Також вказала, що позивач пропустив строк позовної давності для стягнення вказаної грошової суми. Представник Головного управління юстиції у Рівненській області в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні позову відмовити та пояснив, що обґрунтовуючи позовні вимоги щодо втраченої вигоди [PERSON] посилається на інфляційні процеси знецінення коштів. Відповідно до п.2 ч.2 ст.22 ЦК України упущена вигода - доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. Позивач не навів обставин настання втраченої (упущеної) вигоди, відповідно і здійснених заходів для одержання доходів. Так, твердження позивача щодо заподіяння йому збитків у вигляді упущеної вигоди є безпідставними та надуманими. Крім того, представник пояснила, що позивач пропустив строк звернення до суду. Представник Головного управління Державної казначейської служби України в Рівненській області в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, заяву чи клопотання про перенесення розгляду справи не подавав, заперечень проти позову до суду не надходило. Заслухавши пояснення учасників процесу, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши докази по справі, та оцінивши їх в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду із захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу Судом встановлено, що Житомирський апеляційний адміністративний суд постановою від 03 вересня 2013 року у справі №817/708/13-а скасував постанову Рівненського окружного адміністративного суду та прийняв нову постанову, якою визнав протиправною бездіяльність Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області по примусовому виконанню рішення Рівненського міського суду про стягнення з ВАТ «РЗТА» на його користь 38639,57 грн. за виконавчим листом №2-168 від 21.05.2004 року, ця постанова набрала законної сили з моменту її проголошення. Вищий адміністративний суд своєю ухвалою від 05.06.2014 року залишив цю постанову без змін. Судами апеляційної та касаційної інстанції чинними постановою та ухвалою встановлено, що невиконання державним виконавцем всіх передбачених законом дій, спрямованих на примусове виконання судового рішення є протиправною бездіяльністю, наслідком якої є заподіяння шкоди стягувачу. Виконавче провадження відповідачем розпочато постановою від 22.06.2004 року, а завершено стягненням на його користь повної суми авторської винагороди в сумі 38639,57 грн. лише 21.06.2012 року. Суд вважає встановленим, що позивач не мав змоги домогтися вчасної виплати присудженої судом виплати через тривале невжиття органами влади передбачених законом заходів, та що він використав усі доступні йому засоби захисту, щоб оскаржити невиконання рішення. Окрім того, не існує інших ефективних засобів захисту, які б давали йому можливість прискорити виконання рішення, винесеного на його користь. У рішенні Європейського суду «Сокур проти України», зазначено, що право доступу до суду включає право на виконання судового рішення без надмірних затримок. Як зазначив позивач, виконавче провадження тривало понад 7 років. Стверджував, що сума, присуджена йому, знецінилась в результаті інфляції і що він не отримав за це компенсацію. Вважає, що йому завдано майнової шкоди знеціненням коштів, які йому невиплачені внаслідок бездіяльності державної виконавчої служби. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства у на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ч.3 ст.386 ЦК України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.. Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується повному обсязі особою, яка її завдала. Необхідною умовою виникнення відповідальності у вигляді обов'язку відшкодувати заподіяну майнову і немайнову шкоду є неправомірність дій або бездіяльність особи, яка заподіяла шкоду, причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи і шкодою, вини особи у заподіянні шкоди. Відсутність хоча б однієї з обов'язкових складових відповідальності за заподіяння шкоди взагалі виключає її настання. В судовому засіданні встановлено, що виконання рішення на користь [PERSON] можливо було здійснити в розумні строки, з огляду навіть на обставини банкрутства боржника та наявності численних стягувачів, тощо. У боржника протягом всього терміну виконання даного судового рішення, було наявним майно, за рахунок якого можливо було виконати дане судове рішення і жодних перешкод у цьому не було. Невиконання державним виконавцем всіх передбачених законом дій, спрямованих на примусове виконання судового рішення є протиправною бездіяльність, наслідком якої є заподіяння шкоди стягувану. Встановлено, що протягом часу невиконання судового рішення, в країні відбулися інфляційні процеси, внаслідок чого належні йому від боржника кошти певною мірою обезцінилися, що зумовлює наявність шкоди у розумінні ст.1166 ЦК України, а тому позивач має право на збереження реальної величини не сплачених грошей.Стаття 41 Конвенції передбачає : « Якщо Суд визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє право відповідної Високої Договірної Сторони передбачає лише часткову компенсацію, Суд, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію». Суд приходить до висновку, що стягнення на користь [PERSON] суми інфляційних є не відповідальністю в даному випадку, а окремим способом захисту, таким чином вказані вимоги є обгрунтовані. Однак, відповідно до ст. 256 ЦК України , позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як встановлено в судовому засіданні, і це позивач не заперечує, що він знав про порушення своїх прав унаслідок бездіяльності державних виконавців ще в грудні 2004 року, оскільки відповідно до положень ст. 30 Закону України " Про виконавче провадження" державний виконавець зобов"язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців, з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Як вбачається з постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 03 вересня 2013 року, суд стягнув інфляційні суми в межах встановленого шестимісячного строку звернення до суду, що передбачає ст. 99 КАС України, а саме за період з 25 липня 2010 року до часу фактичного виконання рішення - 21 червня 2012 року, із застосуванням сукупного індексу інфляції за вказаний період, який складає 1,036, та з урахуванням часткового виконання судового рішення. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом тільки 02 липня 2014 року, тобто трьох річний термін позовної давності почався 02 липня 2011 року. Також клопотання позивачем про поновлення строку звернення до суду не заявлялось, а в процесі розгляду справи не встановлено жодних перешкод своєчасному зверненню [PERSON] до суду Зважаючи на наведене в сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволені позову слід відмовити у зв"язку з пропущенням строку звернення до суду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed