Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

[INFO] в с.Кошаринці Бершадського району померла прабабуся позивачки [PERSON].Після її смерті спадщину прийняла дочка [PERSON]. До складу спадщини увійшла частина житлового будинку, розташованого в [ADDRESS], яка належала померлій, як члену колгоспного двору. [INFO] в с. Кошаринці померла бабуся позивачки [PERSON]. Будучи спадкоємцем померлої за заповітом, [PERSON] не може оформити спадкове майно, оскільки за життя померла не оформила право власності на належні їй частики вищевказаного житлового будинку. З урахуванням викладеного, позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на спадкове майно, що залишилось після смерті [PERSON], а саме :2/3 частини житлового будинку, загальною площею 58,4 кв.м., житловою площею 46,1 кв.м., з відповідною часткою господарських будівель та споруд: А- житловий будинок, а- навіс, Б -сарай, В -сарай, П -погріб, Т - туалет, 1-3 - споруди, що розташоване по [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, однак надала заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з'явилась, однак звернулась до суду з письмовою заявою, в якій позов визнала та просила розгляд справи проводити без її участі. Враховуючи те, що сторони скористались своїм правом передбаченим ч.2 ст.158 ЦПК України, заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що відповідно до копії свідоцтва про смерть (а.с.5), [INFO] померла [PERSON]. З довідки Кошаринецької сільської ради Бершадського району № 280 від 29.10.2016 року (а.с.13) вбачається, що після її смерті спадкове майно фактично прийняла дочка - [PERSON]. Аналогічні відомості містяться і в повідомленні з Бершадської ДНК від 28.02.2006 року № 93/2-31 (а.с.8). У довідці Кошаринецької сільської ради №232 від 29.10.2015 року (а.с.12) вбачається, що житловий будинок, розташований в [ADDRESS] відноситься до категорії колгоспних дворів та станом на 15.04.1991 року до складу двору входили [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. З довідки БТІ від 23.09.2015 року (а.с.15) вбачається, що право власності на вказаний житловий будинок не оформлено. Відповідно до довідки відділу ДРАЦС Бершадського РУЮ № 2825-3.1-04-39 від 16.10.2015 року (а.с.10 ) [PERSON] народилась [INFO] та її батьками вказано [PERSON] та [PERSON]. У цій же довідці зазначено, що виконкомом Кошаринецької сільської ради було складено актові записи про смерть [PERSON], який помер [INFO] та [PERSON], яка померла [INFO]. Згідно з копією свідоцтва про смерть (а.с.6) [PERSON] померла [INFO] в с. Кошаринці Бершадського району. За життя вона вчинила розпорядження, яким все належне їй майно заповіла своїй онучці [PERSON] (заповіт від 09.09.2013 року а.с.9). З довідки Кошаринецької сільської ради №2011 від 01.10.2015 року вбачається, що окрім спадкоємця за заповітом -[PERSON] у [PERSON] є спадкоємець за законом - дочка [PERSON] Постановою нотаріуса від 19.10.2015 року (а.с.7) [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено у зв'язку з тим, що за життя спадкодавиця не оформила за життя право власності на житловий будинок. Дослідивши надані суду докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з викладених нижче обставин. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 № 7, відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до ст. 527 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, який діяв на момент відкриття спадщини, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця. Згідно частини 1 статті 529 Цивільного кодексу УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до ст. 112, ч. 3, ч. 4 ст. 113 ЦК Української РСР в редакції від 1963 року, майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Згідно ст. 101 цього Кодексу в особистій власності громадянина може бути один жилий будинок (або частина його). У подружжя, яке проживає спільно, та його неповнолітніх дітей може бути тільки один жилий будинок (або частина його), що належить на праві особистої власності одному з них або є в їх спільній власності. П. 1 частини 1 статті 549 Цивільного кодексу Української РСР встановлено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, визначено, що даний Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на новостворене нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до п. 4 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року N 1952-IV права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. На час виникнення спірних правовідносин діяла Інструкція порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року згідно із ст. 1, ст. 6 якої встановлено, що реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР проводять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Вищевказана інструкція втратила чинність 19 січня 1996 року. Відповідно до пп. 6-7 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 12.05.1985 року № 5-24/26, дані погосподарських книг були звітом про житлові будинки, що знаходяться на праві власності громадян. Ст. 1233 ЦК України визначається, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ст. 1218 цього ж кодексу, До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Отже, суд вважає доведеним те, що на день смерті [PERSON] дійсно була власником 2/3 частки житлового будинку, який є предметом позовних вимог, оскільки вона входила до складу колгоспного двору (1/3 частини) та фактично прийняла спадщину після смерті матері (1/3 частини). Положення ч. 4 ст. 174 ЦПК України визначають, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Отже, виходячи з аналізу поданих доказів та враховуючи положення чинного законодавства, суд прийшов до висновку, що даний позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved