Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-19 00:00:00

29 травня 2019 року [PERSON] звернувся до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення інфляційних сум, процентів за договором позики та 37,5 % річних від простроченої суми позики. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 04 квітня 2012 року надав грошову позику [PERSON] в розмірі 80 000,00 гривень і на підтвердження цього він власноруч написав розписку, вказавши умови та строки повернення коштів, а саме: зобов`язався повернути гроші в сумі 80 000,00 гривень, з виплатою боргу за першою вимогою. Згідно додатку від 15 червня 2012 року щомісячний процент за договором позики - 2 500 гривень (п.7). В зв`язку з фінансовими негараздами відповідача, між ними було досягнуто домовленість, що проценти за договором позики від 04 квітня 2012 року за кожен місяць, починаючи з квітня 2012 року будуть нараховуватися по 2 500 гривень щомісячно (3,125% від суми позики) і ця сума буде сплачена разом із позикою, про що відповідач власноруч розписав по кожній сумі позики щомісячні проценти, від суми позики, по деяких позиках - грошову суму, яку він зобов`язався сплачувати, після повернення кожної позики та підсумував загальну щомісячну суму процентів. 02 січня 2014 року він надав грошову позику в сумі 150 000 гривень відповідачу, підтвердженням чого є розписка від 02 січня 2014 року. Оскільки, відповідач добровільно відмовився повертати борг 14 січня 2014 року, то рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2014 року стягнуто з [PERSON] на його користь суму боргу в розмірі 230 000,00 гривень (80 000 + 150 000) у зв`язку з невиконанням зобов`язань згідно розписок від 04 квітня 2012 року та 02 січня 2014 року та судові витрати 2 300 гривень, а всього стягнуто: 232 300,00 гривень. На день звернення з даною позовною заявою, судове рішення від 22 грудня 2014 року в справі № 186/1329/14-ц - не виконане. За цей час, станом на 01 січня 2018 року, через примусове виконання (ЗВП № 47922780), була повернута сума - 3 069,68 гривень. Враховуючи, що відповідач замість повернення боргу проводить дії стосовно рухомого та нерухомого майна: відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення та інші незаконні дії з майном та коштами, незважаючи на накладення арешту, а також неправомірними діями, бездіяльністю Першотравенського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Дніпропетровській області, з 16 березня 2015 року (дати вступу судового рішення в законну силу) і по 31 грудня 2017 року, згідно зведеного виконавчого провадження ВП № 47922780, по виконавчому листу № 186/1329/14-ц, з [PERSON] в примусовому порядку, державною виконавчою службою м.Першотравенська було стягнуто всього: 3 069,68 гривень, а саме: 337,17 гривень - 24 травня 2016 року, 337,17 гривень - 10 червня 2016 року, 55,80 гривень - 08 липня 2016 року, 209,62 гривень - 30 серпня 2016 року, 209,62 гривень - 14 вересня 2016 року, 128,02 гривень - 12 жовтня 2016 року, 128,02 гривень - 11 листопада 2016 року, 128,02 гривень - 14 грудня 2016 року, 128,02 гривень - 01 лютого 2017 року, 128,02 гривень - 02 березня 2017 року, 128,02 гривень - 15 березня 2017 року, 128,02 гривень - 11 квітня 2017 року, 128,02 гривень - 18 травня 2017 року, 128,02 гривень - 09 червня 2017 року, 128,02 гривень - 13 липня 2017 року, 128,02 гривень - 06 вересня 2017 року, 128,02 гривень - 20 вересня 2017 року, 128,02 гривень - 11 жовтня 2017 року, 128,02 гривень - 29 листопада 2017 року, 128,02 гривень - 22 грудня 2017 року. Згідно розписки від 04 квітня 2012 року позика в розмірі 80 000 гривень, повинна була бути повернута за першою вимогою, тобто 14 січня 2014 року з усіма позиками та процентами за позиками. До суду він звернувся із позовом про повернення позики 13 серпня 2014 року. Для того, щоб не звертатися щомісячно до суду після кожного стягнення якоїсь частки боргу стосовно інфляційних втрат, він в даному позові провів розрахунок інфляційних втрат на суми, що були стягнуті з боржника з травня 2016 року по грудень 2017 року, тобто в межах позовної давності. Позика від 04 квітня 2012 року - 80 000 гривень. Сума інфляційних втрат на прострочені, але стягнуті в примусовому порядку суми позики з січня 2014 року по грудень 2017 року включно (нараховуються на виплачені суми). Індекс інфляції з січня 2014 року (дати звернення до відповідача про повернення позики) по 24 травня 2016 року (дата зарахування державним виконавцем стягнутої в примусовому порядку першої суми в розмірі 337,17 гривень) становить 1.888. Позика повинна була бути повернута в січні 2014 року, але перша сума в розмірі 337,17 гривень перерахована лише в травні 2016 року, нанесено матеріальні збитки (інфляційні втрати) - 6 357,03 гривень. Щодо 37,5 (3.125 х 12) процентів річних від простроченої суми. За період з 28 травня 2016 року по 28 травня 2019 року, в межах позовної давності, з урахуванням того, що заборгованість за позикою від 04 квітня 2012 року станом на 28 травня 2016 року становить 80 000 гривень, 37,5% річних становить - 90 000 гривень. Виходячи з засад виваженості та розумності зменшив суму, що підлягає до стягнення з 90 000 гривень до 40 000 гривень. Щодо процентів за позикою. Щомісячна плата (проценти від суми позики) - 2 500 гривень (3,125% щомісячно від суми позики), кількість місяців в розрахунковому періоді: з 04 квітня 2012 року по 01 червня 2019 року - 806, але з урахуванням строку позовної давності, для розрахунку взяв 36 місяці, проценти становлять 2 500 х 36 = 90 000 гривень, зменшив суму до стягнення до 30 000 гривень. Загальна сума, яку просить стягнути - 76 357,03 гривень. Просить суд стягнути з відповідача на свою користь 76 357,03 гривень, з яких 6 357,03 гривень - інфляційні втрати на стягнуті в примусовому порядку грошові кошти, 40 000,00 гривень - проценти річних від простроченої суми позики, 30 000,00 гривень - процент за позикою; стягнути судові витрати: судовий збір 768,40 гривень, витрати, пов`язані з прибуттям до суду та компенсація за відрив від звичайних занять 1 000,00 гривень, а також, постановити окрему ухвалу в зв`язку із систематичним порушенням законодавства України державними особами, боржником та направити її за належністю. Позивач в судове засідання не з`явився, матеріали справи містять його заяву від 13 вересня 2019 року, в якій він просить розглянути справу в його відсутність, позовні вимоги задовільнити та врахувати, що згідно позиції Верховного Суду України індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми та проценти за позикою підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу. У висновку, викладеному в постанові Великої Палати ВС від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, то тільки при наявності судового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача всієї суми заборгованості (рішення суду є повним): суми позики, процентів за користування коштами, відсотків (3% або за ставками НБУ), інфляційні втрати та пені, є підставою для відмови в нарахуванні процентів за користування коштами, пені. В його випадку судовим рішенням від 22 грудня 2014 року на його користь стягнуто з відповідача тільки суму боргу - 50 000 гривень, тобто рішення суду не є повним, а тому він має право вимагати стягнення з боржника процентів за користування коштами, відсотків, інфляційні втрати та пені. Відповідач не оспорював додаткові умови позик від 15 червня 2012 року (від 01 липня 2013 року) на протязі тривалого часу, не звертався до суду, не визнавав їх недійсними. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав заяву про застосування строку позовної давності, в якій просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог з причини пропуску позивачем строків позовної давності та розглянути справу в його відсутність. Відзив на позовну заяву, у встановлений судом строк, не надав, тому суд вирішує справу за наявними в ній матеріалами. Враховуючи вимоги ст.247 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17 липня 1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести без фіксування судового засідання технічними засобами. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, приходить до наступного. Дійсно, відповідач по справі [PERSON] 04 квітня 2012 року отримав від позивача [PERSON] в борг гроші в сумі 80 000 гривень, що підтверджується власноруч написаною розпискою. Зобов`язався повернути позику за першою вимогою. Оскільки, відповідач суму позики не повертав, позивач 14 січня 2014 року усно звернувся до відповідача з вимогою про повернення позики. У зв`язку з неповерненням позики, 13 серпня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення суми позики - 80 000,00 гривень. Позовних вимог про стягнення процентів, суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 37,5 процентів річних від простроченої суми [PERSON] не заявляв. 02 січня 2014 року він надав відповідачу грошову позику в сумі 150 000,00 гривень, що підтверджується відповідною розпискою. Вказана позика не є предметом розгляду в рамках даної справи, однак про цю суму слід зазначити, оскільки позовні вимоги позивача при розгляді цивільної справи за його позовом до [PERSON] про стягнення боргу, стосувалися трьох боргових розписок відповідача на суми 80 000 гривень, 150 000,00 гривень та 50 000,00 гривень, були об`єднані в одне провадження та рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2014 року №186/1329/14-ц позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу задоволені частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 230 000,00 гривень в зв`язку з невиконанням зобовязань, згідно розписок від 04 квітня 2012 року та 02 січня 2014 року, складених на підтвердження позики та в рахунок повернення понесених судових витрат по сплаті судового збору - 2 300,00 гривень, а всього стягнуто 232 300,00 гривень, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Рішення суду було оскаржене відповідачем, однак ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2015 року апеляційну скаргу [PERSON] було визнано неподаною та повернуто заявнику. Таким чином, рішення суду набрало законної сили 13 березня 2015 року. Відповідно до листа №1323/117 від 10 січня 2018 року Першотравенського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області встановлено, що по зведеному виконавчому провадженню №47922780 по виконавчому листу №186/1329/14-ц від 22 грудня 2014 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 232 200,00 гривень за період з 24 травня 2016 року по 22 грудня 2017 року стягнуто 3 069,68 гривень. 29 травня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. За правилами статей 2,12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України). Визначення поняття «зобов`язання» міститься у ч.1 ст.509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з нормою ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття - як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (стст.530, 631 ЦК України). Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Позивач свої зобов`язання за договором позики виконав, надавши відповідачу суму боргу 80 000,00 гривень 04 квітня 2012 року в строк до першої вимоги, в даному випадку 14 січня 2014 року, що не заперечується сторонами. Даний факт підтверджується розпискою відповідача від 04 квітня 202 року. Розписка не містить більше ніяких додаткових умов чи застережень, в тому числі домовленості сторін про сплату щомісячних процентів в розмірі 2 500,00 гривень на місяць. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов слід задовільнити частково. Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного. Щодо встановлення судом строку повернення позики. Встановлення цього строку має значення для правильного вирішення цього спору, а саме: для встановлення періоду прострочення повернення позики, що дозволить визначити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 37,5 процентів річних від простроченої суми, а також вирішити заяву відповідача про застосування строків позовної давності. Так, судом встановлено, що 14 січня 2014 року згідно позовної заяви [PERSON] , рішення Першотравенського міського суду від 22 грудня 2014 року, в справі №186/1329/14-ц, позивач усно звернувся до відповідача з вимогою про повернення позики. Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до абз.2 ч.1 ст.1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що 14 січня 2014 року позивач заявив усну вимогу про повернення заборгованості за договором позики, а строк повернення настав в січні 2014 року. Щодо позовних вимог про стягнення нарахованих позивачем щомісячних процентів в розмірі 3,125%, тобто 2 500,00 гривень щомісячно від суми позики. Між сторонами існує спір, чи передбачав договір позики від 04 квітня 2012 року умову про сплату щомісячних відсотків в розмірі 2 500,00 гривень. Згідно правового висновку Верховного Суду України (Постанова від 11 листопада 2015 року, №6-1967цс15): «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки». Судом встановлено, що боргова розписка від 04 квітня 2012 року не містить жодних умов про сплату будь-яких процентів. На підтвердження своїх вимог, позивач надав суду в якості доказу на підтвердження домовленості щодо сплати відсотків записи, зроблені відповідачем, які називає додатком до договору позики від 15 червня 2012 року. Надаючи оцінку зазначеному доказу, суд враховує положення ст.ст.80,81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Надані позивачем докази - записи відповідача, не дають можливості суду встановити факт наявності домовленості між сторонами договору позики, про сплату процентів в розмірі 3,125% щомісячно від суми позики, що становить по 2 500,00 гривень, на постійній щомісячний основі, початок та закінчення періоду їх нарахування. Крім того, в даному записі вказано: Долги : 80 тис.грн - 4.03.2012, а позовні вимоги стосуються договору позики від 04 квітня 2012 року, а не 04 березня 2012 року. Саме тому в задоволені позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача в цій частині слід відмовити. В той же час, в своїй позовній заяві позивач посилається, як на підставу свого позову, також на абзац 2 ч.1 ст. 1048 ЦК України, згідно якого, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Зазначені посилання суд вважає обґрунтованими, але, своє тлумачення абзацу 2 ч.1 ст. 1048 ЦК України надала Велика Палата Верховного Суду в своєму правовому висновку (п. 89-91 Постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12), відповідно до якого, за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. В частині позовних вимог про стягнення процентів за договором позики на підставі абзацу 2 ч.1 ст. 1048 ЦК України. Позивач, розраховуючи проценти за позикою, вказує, що кількість місяців в розрахунковому періоді з 04 квітня 2012 року по 01 червня 2019 року становить - 806 місяців, але, враховуючи строк позовної давності, бере для розрахунку 36 місяців - з 01 червня 2016 року по 01 червня 2019 року. Суд приходить до висновку, що позивачем за цими вимогами пропущений строк позовної давності. Статтею 256 ЦК України визначено поняття позовної давності, згідно з якою це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна позовна давність в один рік встановлена п.1 ч.2 ст.258 ЦК України відносно неустойки (штрафу, пені). За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач, а в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності суд застосовує незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Так, про порушення свого права на отримання процентів позивач дізнався 14 січня 2014 року. 13 серпня 2014 року звернувся до суду з позовом про стягнення суми позики - 80 000,00 гривень, у зв`язку з чим відбулося переривання трирічного строку позовної давності. Звернувся до суду з даним позовом 29 травня 2019 року, тобто за межами трьох річного строку позовної давності. Враховуючи вищезазначене, в задоволені позовних вимог в частині стягнення процентів за договором позики на підставі абзацу 2 ч.1 ст. 1048 ЦК України за період з 01 червня 2016 року по 01 червня 2019 року слід відмовити зі спливом строку позовної давності. В частині позивних вимог про стягнення нарахованого позивачем встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 37,5 процентів річних від простроченої суми, суд приходить до наступного. Як вже зазначалося, згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач просить суд стягнути 6 357,03 гривень інфляційних втрат з травня 2016 року по грудень 2017 року та 37,5% річних від простроченої суми боргу - 40 000,00 гривень. Однак, 37,5 % річних від простроченої суми боргу не встановлено договором, оскільки розписка не містить такого зобов`язання, тому суд вважає за необхідне застосувати положення ст.625 ЦК України в частині стягнення з відповідача 3% річних від простроченої суми. Суд враховує правову позицію висловлену Верховним Судом України в постанові від 26 квітня 2017 року справа № 3-1522гс16, згідно якої до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 відсотків річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Враховуючи, що позивач звернувся 29 травня 2019 року за стягненням інфляційних втрат за період з травня 2016 року по грудень 2017 року і річних відсотків за період з 28 травня 2016 року по 28 травня 2019 року, то суд вважає, що ним дотримано строки позовної давності. Інфляційні втрати розраховуються за формулою: [Індекс інфляції] - добуток щомісячних індексів за відповідний період Збитки від інфляції = [Сума боргу] ? [Індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу] Станом на 14 січня 2014 року сума неповернутої позики за договором від 04 квітня 2012 року становила 80 000,00 гривень. Відповідно до листа №1323/117 від 10 січня 2018 року Першотравенського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області встановлено, що по зведеному виконавчому провадженню №47922780 по виконавчому листу №186/1329/14-ц від 22 грудня 2014 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 232 200,00 гривень за період з 24 травня 2016 року по 22 грудня 2017 року стягнуто 3 069,68 гривень. Враховуючи те, що позика повинна була бути повернута 14 січня 2014 року, але перша сума в розмірі 337,17 гривень, перерахована позивачу в рахунок боргу, лише в травні 2016 року, розрахунок інфляційних втрат: 337,17 грн сума боргу повернута 24 травня 2016 року, інфляційні втрати: 297,20 гривень; 337,17 грн сума боргу повернута 10 червня 2016 року, інфляційні втрати: 297,20 гривень; 55,80 грн сума боргу повернута 08 липня 2016 року, інфляційні втрати: 49,00 гривень; 209,62 грн сума боргу повернута 30 серпня 2016 року, інфляційні втрати: 182,50 гривень; 209,62 грн сума боргу повернута 14 вересня 2016 року, інфляційні втрати: 182,50 гривень; 128,02 грн сума боргу повернута 12 жовтня 2016 року, інфляційні втрати: 115,77 гривень; 128,02 грн сума боргу повернута 11 листопада 2016 року, інфляційні втрати: 122,59 гривень; 128,02 грн сума боргу повернута 14 грудня 2016 року, інфляційні втрати: 127,10 гривень; 128,02 грн сума боргу повернута 01 лютого 2017 року, інфляційні втрати: 132,23 гривень; 128,02 грн сума боргу повернута 02 березня 2017 року, інфляційні втрати: 134,83 гривень; 128,02 грн сума боргу повернута 15 березня 2017 року, інфляційні втрати: 139,57 гривень; 128,02 грн сума боргу повернута 11 квітня 2017 року, інфляційні втрати: 139,57 гривень; 128,02 грн сума боргу повернута 18 травня 2017 року, інфляційні втрати: 145,48 гривень; 128,02 грн сума боргу повернута 09 червня 2017 року, інфляційні втрати: 145,48 гривень; 128,02 грн сума боргу повернута 13 липня 2017 року, інфляційні втрати: 149,86 гривень; 128,02 грн сума боргу повернута 06 вересня 2017 року, інфляційні втрати: 150,13 гривень; 128,02 грн сума боргу повернута 20 вересня 2017 року, інфляційні втрати: 155,70 гривень; 128,02 грн сума боргу повернута 11 жовтня 2017 року, інфляційні втрати: 155,70 гривень; 128,02 грн сума боргу повернута 29 листопада 2017 року, інфляційні втрати: 161,69 гривень; 128,02 грн сума боргу повернута 22 грудня 2017 року, інфляційні втрати: 164,58 гривень; Інфляційні втрати на прострочені, стягнуті в примусовому порядку, кошти, в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 04 квітня 2012 року, за період з травня 2016 року по грудень 2017 року, становлять: 3 148,68 гривень. Що стосується позовних вимог про стягнення 3% річних від простроченої суми на підставі ст.625 ЦК України, за договором позики від 04 квітня 2012 року, за період з 28 травня 2016 року по 28 травня 2019 року, в межах позовної давності, суд вважає, що вони підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Дана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року справа № 373/2054/16-ц. Отже, 3% річних розраховуються з урахуванням боргу станом на 28 травня 2016 року - 80 000,00 гривень, помноженого на кількість днів прострочення - 1 096 днів (366+365+365), помноженого на 3%, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Тобто, 80 000,00 гривень х 1 096 днів х 3 : 100 : 365 = 7 206,58 гривень, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. В іншій частині позивних вимог слід відмовити. Розглядаючи вимоги [PERSON] про відшкодування йому судових витрат по справі суд приходить до наступного. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем сплачено судовий збір в сумі 768,40 гривень, ціна позову 76 357,03 гривень. Його позовні вимоги задоволено частково, стягнуто 10 355,26 гривень, що становить 13,6% від ціни позову, тому стягненню з відповідача на його користь підлягає сума судового збору пропорційна задоволеній частині позовних вимог - 104,51 гривень (13,6% від сплаченої суми судового збору). Решту судового збору слід залишити за позивачем. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Статтею 138 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Враховуючи зазначене у відшкодуванні таких витрат позивачу суд відмовляє. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов`язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України постанова від 27 квітня 2006 р. № 590 . Згідно якої сума компенсації (відшкодування) за відрив від звичайних занять обчислюється пропорційно до розміру мінімальної заробітної плати особи, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому приймається процесуальне рішення або здійснюється процесуальна дія, і не може перевищувати її розміру, обчисленого за фактичні години відриву від звичайних занять. Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивач є пенсіонером, судові засідання в справі, на яких був присутнім позивач, відбувалися 27 серпня 2019 року (13 хвилин), 21 жовтня 2019 року (14 хвилин) та 06 листопада 2019 року (60 хвилин), суд приходить до висновку, що обґрунтованим розміром компенсації є 37,70 гривень, згідно розрахунку (87 хвилин - час судового засідання х 25 гривень 13 копійок - мінімальна погодинна оплата праці, встановлена Законом України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" станом на 01 січня 2019 року). Розподіл судових витрат слід здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України. Згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що від 1,12 гривень компенсації (відшкодування) за відрив від звичайних занять, становить менше 1 копійки, у зв`язку з чим ці витрати компенсації також не підлягають. Що стосується позовних вимог про постановлення окремої ухвали в зв`язку із систематичним порушенням законодавства України, суд вважає, що в їх задоволенні слід відмовити, оскільки вказані вимоги не є позовними вимогами, кримінального правопорушення під час розгляду даної справи не виявлено, а у разі дійсної наявності його ознак, особа має звернутись до органів поліції у встановленому законом порядку.

Outcome: approved