Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

24.01.2017 року [PERSON] звернулася до Дзержинського міського суду Донецької області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником квартири, розташованої за адресою: Донецька область, м.Торецьк (колишня назва Дзержинськ), [ADDRESS]. Право власності на квартиру підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 28.04.2009 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно з Бюро технічної інвентаризації м.Торецька (Дзержинська) від 25.05.2009 року. Відповідач по справі, її колишній чоловік, що зареєстрований в квартирі, фактично не проживає у вказаній квартирі з лютого 2013 року і по теперішній час. Даний факт підтверджений Актом вуличного комітету від 11.01.2017 року. Позивач з проханням до відповідача про добровільну виписку останнього з належної їй квартири не зверталась, оскільки останнє відоме їй місце проживання відповідача - це адреса її квартири за адресою: Донецька область, м.Торецьк (колишня назва Дзержинськ), [ADDRESS]. Визнання [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, необхідно позивачу для зняття його з реєстраційного обліку за адресою: Донецька область, м.Торецьк (колишня назва Дзержинськ), [ADDRESS]. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, наполягала на їх задоволенні. Відповідач у судове засідання не зявився, надав суду письмову заяву, в якій просить розглянути справу без його участі, заявлені позовні вимоги визнає повністю, проти їх задоволення не заперечує. Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення позову, суд виходив з наступного: Відповідно до ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В п.34 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року розяснено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Окрім того, як зазначено в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі 6-709цс16, за порівняльним аналізом ст.ст.383, 391, 405 ЦК України та ст.ст.150, 156 у поєднанні зі ст.64 ЖК України, слід дійти до висновку, що положення ст.ст.383,391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення ст.405 ЦК України, ст.ст.150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. Таким чином, за встановлених фактичних обставин справи, суд приходить до висновку, що до правовідносин, які виникли між сторонами, необхідно застосувати положення ст.405 ЦК України, ст.ст.150, 156 ЖК України. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В свою чергу, ч.4 ст.9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч.ч.1,4 ст.156 ЖК України, члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього кодексу, а саме дружина (чоловік), їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням у випадку, якщо останні продовжують проживати в займаному житловому приміщенні. Як встановлено судом, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.04.2009 року, реестровий №929 (а.с.11), [PERSON] отримала спадкове майно від померлої 23.10.2008 року [PERSON], що складається з квартири за адресою: Донецька область, м.Торецьк (колишня назва Дзержинськ) [ADDRESS]. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно з Бюро технічної інвентаризації м.Торецька (Дзержинська) від 25.05.2009 року №22815565, власником квартири є [PERSON]. Також, в якості доказів позивачем суду наданий технічний паспорт на квартиру за адресою: Донецька область, м.Торецьк (колишня назва Дзержинськ) [ADDRESS], в якому власником зазначена [PERSON] та план зазначеного вище житлового приміщення. На підтвердження дошлюбної фамілії позивача "Ярмолова" останньою суду представлено рішення Дзержинського міського суду Донецької області 26.07.2013 року про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON]. При цьому, в рішенні зазначено, що після розірвання шлюбу [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON]) залишено прізвище "Баленко". Рішення набрало чинності 06.08.2013 року. (а.с.15). Станом на час звернення із позовом в даній квартирі за адресою: Донецька область, м.Торецьк (колишня назва Дзержинськ) [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Даний факт підтверджений довідкою про склад сімї № б/н від 19.01.2017 року, виданою КП «Торецьккомсервіс» (а.с.8) та інформацією з виконавчого органу Торецької міської ради про місце реєстрації вх.№441-02/15 від 13.02.2017 року (а.с. 17). Отже, як вбачається з наявних у справі доказів, відповідач - [PERSON], з лютого 2013 року за місцем своєї реєстрації, а саме, за адресою: Донецька область, м.Торецьк (колишня назва Дзержинськ) [ADDRESS], не проживає. Комунальні платежі не сплачує, спільне господарство з позивачем у справі не веде (докази зворотного - відсутні). Даний факт підтверджений Актом вуличного комітету №б/н від 11.01.2017 року (а.с.9) та показами [PERSON] та [PERSON], які залучені судом до участі у справі в якості свідків на підставі вимог ст.136 ЦПК України. Під присягою [PERSON] та [PERSON] дали суду свідчення, що відповідач ще до розірвання шлюбу з позивачем (тобто, до 26.07.2013 року) за адресою: Донецька область, м.Торецьк (колишня назва Дзержинськ) [ADDRESS] не проживає, з позивачем та дитиною не спілкується, до зазначеного житлового приміщення не з'являється. Місце проживання відповідача ані позивачеві, ані свідкам по справі не відоме. Окрім того, як вже зазначалось вище, в наданій суду письмовій заяві від 20.04.2017 року, відповідач просить розглянути справу без його участі, а також, зазначає про відсутність у нього заперечень проти задоволення позову. Визнання [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, необхідно позивачу для зняття його з реєстраційного обліку за адресою: Донецька область, м.Торецьк (колишня назва Дзержинськ), [ADDRESS]. Проаналізувавши фактичні обставини справи та наявні у справі докази, заслухавши пояснення позивача та покази свідків, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] з лютого 2013 року, тобто, понад один рік, без поважних причин відсутній за місцем своєї реєстрації. З огляду на викладене, позовні вимоги суд вважає повністю доведеними, а отже такими, що підлягають задоволенню. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved