Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

28.11.2014 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позову зазначила, що відповідачка на земельній ділянці, розташованій в [ADDRESS], що перебуває у комунальній власності і не була відведена для цієї мети, звела нежитлову господарську будівлю (сарай) гараж, без належного дозволу, без затвердженого проекту та з істотним порушенням будівельних норм і правил, та без виділення їй земельної ділянки для цього. Вказує, що вказана споруда прибудована до належного позивачці гаражу, що призводить до руйнації останнього, та на близькій від багатоквартирного житлового будинку відстані, що протирічить протипожежним та будівельним нормам. Просила постановити рішення про знесення за рахунок відповідачки самочинно збудованого нежитлового приміщення по [ADDRESS] В судовому засідання представник позивачки - адвокат Козленко О.М. позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, зазначених в позові. Крім того пояснив, що в матеріалах цивільної справи мається достатньо доказів, що свідчать про те, що саме відповідачка [PERSON] здійснювала будівництво гаража, фактично звівши його на місці старої будівлі, заново переклавши частину стін, обновила перекриття. Зробила ці дії без будь-якої проектної документації, без отримання дозволів контролюючих інстанцій. Вказав, що висновком проведеної за ухвалою суду будівельно-технічної експертизи констатовано порушення відповідачкою при зведенні цієї будівлі вимог норм ДБН 360-92** в частині дотримання мінімальної відстані від об'єкту дослідження до житлового будинку, та ДБН А.2.2-3-2014 в частині розроблення проектної документації для будівництва. Відповідачка та її представник позов не визнали, вважали його безпідставним з тих причин, що відповідачка [PERSON] гараж не будувала, а придбала його у [PERSON], який був збудований ще в 1984 році, після чого лише вжила заходи до його узаконення, для чого звернулася до Хорольської міської ради для виділення їй в оренду земельної ділянки під цим гаражем. Також вказала, що позивачкою гараж був побудований пізніше, ніж той, що вона купила, вважала, що нею права позивачки не порушені. Представник третьої особи Хорольської міської ради - Бибик В.В., вважав позов безпідставним, вказав, що хоч гараж і був побудований без проектної документації та відповідних дозволів, проте це було вчинено, ще в 1984 році, сама перебудова гаража на місці старого не є зведенням нового нежитлового приміщення. Крім того зазначив, що відповідачка звернулася до міської ради з питанням узаконення гаража, і їй було надано дозвіл на виготовлення проектної документації, яку орган місцевого самоврядування не затвердив лише з причин порушення судового провадження з приводу вказаної нежитлової будівлі. Наголосив на тому, що територія поблизу багатоквартирного будинку по [ADDRESS] не передана в користування мешканцям цього будинку, а перебуває у власності органу місцевого самоврядування, який він представляє в суді, зазначив, що цільове призначення цієї земельної ділянки «для будівництва та обслуговування житлового будинку», а тому побудова на вказаній земельній ділянці гаража не може вважатися будівництвом на не відведеній земельній ділянці. Заслухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. В свою чергу ст. 61 ЦПК України зазначає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Правові, економічні, соціальні та організаційні засади містобудівної діяльності в Україні визначає Закон України "Про основи містобудування" від 16 листопада 1992 року № 2780-XII (надалі - Закон України 2780). Розділом другим зазначеного Закону передбачене державне регулювання у сфері містобудування, яке, серед іншого, відповідно до статей 10, 24 та статті 31 Закону України "Про планування і забудову територій" від 20 квітня 2000 року № 1699-III, здійснюється спеціально уповноваженими органами з питань містобудування та архітектури. Вирішення спорів відповідно до статті 26 Закону України 2780 з питань містобудування вирішуються у тому числі судом відповідно до законодавства. З нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 10 березня 2010 року (а.с. 6) та витягу КП «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» № 25583160 від 16.03.2010 року гараж літ. «В», що розташований по [ADDRESS] належить позивачці [PERSON] Як встановлено судом, і це не заперечується сторонами по справі, на прибудинковій території по [ADDRESS] знаходиться нежитлове приміщення (сарай ) гараж, який задньою частиною прилягає до приміщення гаража належного позивачці, що вбачається із висновку судової будівельно-технічної експертизи № 165 від 04 лютого 2015 року, що на схемі зазначений як «об'єкт дослідження» ( а.с. 49). З наявної в матеріалах справи заяви від імені відповідачки [PERSON] на адресу міського голови Свириденко І.В., яка датована 20.08.2014 року, вбачається, що відповідачка просить надати в користування земельну ділянку загальною площею 0.0031 га. для будівництва та обслуговування господарської будівлі сараю в [ADDRESS], додатком до якої йде графічний матеріал, на якому зазначене бажане місце розташування земельної ділянки та розмір земельної ділянки. З графічного матеріалу, засвідченого підписом відповідачки [PERSON], вбачається, що відповідачка розташування бажаної земельної ділянки визначила на місці, прилягаючому до приміщення гаража належного позивачці. Вказані письмові документи достовірно свідчать про ту обставину, що ще влітку 2014 року відповідачка ініціювала питання виділення їй в оренду земельної ділянки, що розташована під спірним нежитловим приміщенням. Наявні в матеріалах справи фотографії ( а.с. 15,16,17 ) свідчать про те, що проводилося будівництво спірного нежитлового приміщення, а саме наново зводилася права та фасадна стіни цього приміщення, здійснювалося дахове перекриття. З вказаних фотографій вбачається, що це будівництво здійснюється, в період коли з дерев вже опало листя, а перекриття приміщення дахом - коли на вулиці лежало снігове покриття, таким чином, суд приходить до твердого переконання, що перебудова гаража здійснювалася в осінньо-зимній період, тобто на час, коли відповідачкою вже було ініційоване питання виділення в користування земельної ділянки під цим нежитловим приміщенням. Показаннями, допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (співмешканця відповідачки), [PERSON] вбачається, що фактична перебудова спірного нежитлового приміщення здійснювалася восени 2014 року, а свідок [PERSON] пояснив, що він особисто перебудовував це приміщення, в результаті чого фактично наново було розібрано старий гараж, а на його місці збудовано новий, і це робилося за його із відповідачкою кошти. З наявного в матеріалах справи висновку про результати розгляду звернення гр. [PERSON], складеного ДІМ Хорольського РВ УМВС України в Полтавській області Б.М.Пух, вбачається, що з пояснень відповідачки [PERSON] в ході проведення перевірки за заявою [PERSON], встановлено, що саме відповідачка після придбання у [PERSON] гаражу, в зв'язку з його незадовільним технічним становищем реконструювала це нежитлове приміщення. Таким чином, суд вважає безпідставними твердження відповідачки, що нею спірне нежитлове приміщення не будувалося, так як саме відповідачка виступала ініціатором, перебудови спірного приміщення та оформлення за собою прав на нього. Відповідачкою [PERSON] не заперечується та обставина, що вона придбала спірне нежитлове приміщення без відповідних документів, договір купівлі-продажу вона нотаріально не оформляла по причині відсутності правовстановлюючих документів на цю будівлю. Ні попередні власники, ні відповідачка, ні третя особа по справі не заперечували ту обставину, що на зазначене нежитлове приміщення відсутні будь-які дозвільні документи, в тому числі і будівельний паспорт. Відповідачка [PERSON] також не заперечувала ту обставину, що в зв'язку із реконструкцією гаража, вона не зверталася до ні до відділу містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства та будівництва райдержадміністрації, ні до інших контролюючих органів із заявою на виготовлення дозвільних документів на будівництво гаража. Ця обставина підтверджується і листом начальника вищевказаного відділу, з якого вбачається, що гр. [PERSON] не надавалися дозвільні документи на будівництво гаража, по причині відсутності відповідної заяви та засвідченої в установленому порядку копії документа на право користування земельною ділянкою. Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 165 від 04 лютого 2015 року вбачається, що в матеріалах справи відсутні дані про наявність будівельного паспорту на громадську споруду (сараю) гаража. На час проведення дослідження мінімальна відстань від житлового будинку [ADDRESS] до господарської споруди (сараю) гаража складає 4.24 м. і в даному випадку не відповідає вимогам ДБН 360-92** «Градостроительство. Планировка и настройка городских и сельских поселений» в частині мінімальної відстані від об'єкту дослідження до житлового будинку та ДБН А.2.2.-3-2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво» в частині розроблення проектної документації для будівництва. З наявного в матеріалах справи листа в.о. начальника відділу містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства та будівництва А.С. Метан, адресованого на ім'я міського голови Свириденка І.В., вбачається, що надання земельної ділянки в користування відповідачки можливо лише за умови дотримання протипожежної відстані не менше 6.4 м. від стін сараю до житлового будинку, облаштування огороджувальних конструкцій ІІІ ступеню вогнестійкості без віконних прорізів. Проте як вбачається з матеріалів справи мінімальна протипожежна відстань при будівництві спірного нежитлового приміщення відповідачкою не дотримана. В матеріалах справи мається копія рішення Хорольської міської ради 59 сесії 6 скликання від 29.09.2014 року № 366, з якого вбачається, що відповідачці [PERSON] надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0.0031 га. для будівництва та обслуговування господарської будівлі (сараю) в [ADDRESS] для надання в оренду із земель багатоквартирної житлової забудови. Наявність вказаного рішення не є свідченням належного відведення відповідачці [PERSON] земельної ділянки для здійснення забудови, так як під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою. ( Постанова пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)»). Також суд не приймає до уваги твердження відповідачки та представника третьої особи, що було проведено незначний ремонт старого приміщення, так як в суді встановлено, що відповідачкою було внесено зміни в основні конструкції будівлі, заново викладено фасад приміщення більшу частину правої стіни, добудовано вгору ліву стіну, здійснено перекриття приміщення, таким чином на місці старого приміщення утворилося нове. Об'єктом судового захисту у даній справі є негативний вплив та підрив державного контролю за забудовою територій, розміщенням і будівництвом об'єктів архітектури, додержанням суб'єктів архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, місцевих правил забудови населених пунктів, вимог вихідних даних, захист державою прав споживачів будівельної продукції. Підставою звернення до суду стало порушення вимог діючого законодавства у сфері містобудування і архітектури. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил (ст. 376 Цивільного кодексу України). Особа, яка здійснює самочинне будівництво, не набуває права власності на нього. Аналіз чинного законодавства свідчить про те, що законодавство не визнає самочинне будівництво об'єктом правового захисту, крім передбаченого ч. 3 ст. 376 ЦК України випадку, а тому правовими наслідками самочинного будівництва в разі звернення до суду з позовом відповідного органу, є або знесення такого будинку, або проведення відповідної його перебудови. Приписи статті 376 Цивільного кодексу України визначають, у який саме спосіб ці правопорушення підлягають усуненню. Самочинним будівництвом вважається житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно, якщо вони: 1) збудовані (будуються) на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, тобто а) за відсутністю у забудовника правових підстав для користування земельною ділянкою; б) з порушенням цільового призначення земельної ділянки (відповідно до статті 18 Земельного кодексу України); 2) збудовані (будуються) без належного дозволу; 3) збудовані (будуються) без належно затвердженого проекту; 4) збудовані (будуються) з істотними порушеннями будівельних норм і правил (при цьому слід виходити з того, чи можливе усунення виявлених порушень і недоліків). Таким чином, для визнання об'єкта нерухомості самочинно збудованим не вимагається наявність усіх ознак в сукупності, достатньо хоча б однієї. Як вбачається з досліджених матеріалів даної справи, при будівництві об'єкта за адресою: [ADDRESS] існують всі наведені ознаки самочинного будівництва. Обраний позивачкою спосіб судового захисту узгоджується з приписами пункту 7 статті 376 Цивільного кодексу України, відповідно до якого, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідно перебудову. Приписами зазначеної норми передбачено, якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Суд констатує, що відсутність належним чином затвердженої проектної документації з будівництва нежитлового приміщення унеможливлює приведення будівлі у відповідність із вимогами законодавства, а тому спірне нежитлове приміщення підлягає знесенню за рахунок відповідачки. У п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» судам роз'яснено, що позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених ст. ст. 391, 396 ЦК України, ст. 103 ЗК України. Суд констатує, що в даному випадку є пряме порушення прав позивачки, так як самовільне будівництво, проведене відповідачкою, безпосередньо прилягає до приміщення гаража позивачки та здійснене з використанням його конструктивних частин. В зв'язку з задоволенням позову із відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved