Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-08 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із позовом до ПП «ТОПАЗ ЛТД.», у якому просили стягнути з відповідача: на користь [PERSON] - заборгованість по заробітній платі у розмірі 46 672 грн. 69 коп., компенсацію за невикористану відпустку за період з 04 липня 2011 року по 25 листопада 2013 року та моральну шкоду в сумі 8 000 грн.; на користь [PERSON] - заборгованість по заробітній платі у розмірі 39 438 грн. 69 коп., компенсацію за невикористану відпустку за період з 22 березня 2012 року по 25 листопада 2013 року та моральну шкоду в сумі 8 000 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначили, що з 04 липня 2011 року по 25 листопада 2013 року [PERSON] працював у ПП «ТОПАЗ ЛТД.» на посаді менеджера ЗЕД. 25 листопада 2013 року позивача було звільнено за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. З грудня 2012 року по день звільнення відповідач не у повному обсязі сплачував заробітну плату позивачу, у зв'язку із чим заборгованість по заробітній платі склала 46 672,69 грн. У день звільнення з підприємства позивач не отримав остаточного розрахунку при звільненні, а також компенсації за невикористану відпустку з 04 липня 2011 року по 25 листопада 2013 року. [PERSON] працювала у ПП «ТОПАЗ ЛТД.» на посаді агента з митного оформлення вантажів та товарів з 22 березня 2012 року по 25 листопада 2013 року, коли її було звільнено за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. З грудня 2012 року по день звільнення відповідач не у повному обсязі сплачував заробітну плату позивачці, у зв'язку із чим заборгованість по заробітній платі склала 39 438,69 грн. При звільненні з підприємства позивачка не отримала остаточного розрахунку, а також компенсації за невикористану відпустку з 22 березня 2012 року по 25 листопада 2013 року. Також [PERSON] та [PERSON] вважають, що відповідач своїми діями наніс їм моральну шкоду, яка полягає в тому, що замість того, щоб спокійно шукати роботу, позивачі займалися неприємним листуванням з відповідачем. Одинадцять місяців вони просили видати їм заробітну плату у повному обсязі, вісім місяців вони приймали участь у трьох судових засіданнях без підтримки керівництва ПП «ТОПАЗ ЛТД.». Такі дії відповідача довели їх до того, що [PERSON] та [PERSON] були змушені докладати додаткових зусиль для організації свого життя: звертатися за консультаціями до фахівців у галузі права, складати листи з проханнями про виплату грошей, постійно телефонувати керівництву відповідача і звертатися до суду за встановленням справедливості. Позивачі у судове засідання не з'явилися, надали заяви, в яких просили розглядати справу без їх участі, позов підтримують у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечують. Відповідач явку свого представника у судове засідання не забезпечив, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, з урахуванням того, що позивачі не заперечують проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 04 липня 2011 року [PERSON] було прийнято на роботу до ПП «ТОПАЗ ЛТД.» на посаду менеджера ЗЕД на підставі наказу № 97-КА від 04.07.2011 року. З грудня 2012 року по 25 листопада 2013 року відповідач не у повному обсязі сплачував заробітну плату [PERSON], у зв'язку із чим заборгованість по заробітній платі за вказаний період складає 46 672,69 грн. 25 листопада 2013 року позивача було звільнено за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України на підставі наказу № 116-ЗВ від 25.11.2013 року. У день звільнення, 25.11.2013 року, ПП «ТОПАЗ ЛТД.» з [PERSON] не було проведено остаточного розрахунку та не виплачено компенсацію за невикористану відпустку за період з 04 липня 2011 року по 25 листопада 2013 року. 22 березня 2012 року [PERSON] було прийнято на роботу до ПП «ТОПАЗ ЛТД.» на посаду агента з митного оформлення вантажів та товарів на підставі наказу № 17 від 22.03.2012 року. З грудня 2012 року по 25 листопада 2013 року відповідач не у повному обсязі сплачував заробітну плату [PERSON], у зв'язку із чим заборгованість по заробітній платі за вказаний період складає 39 438,69 грн. 25 листопада 2013 року позивачку було звільнено за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України на підставі наказу № 117-ЗВ від 25.11.2013 року. У день звільнення, 25.11.2013 року, ПП «ТОПАЗ ЛТД.» не було проведено остаточного розрахунку з [PERSON] та не виплачено компенсацію за невикористану відпустку за період з 22 березня 2012 року по 25 листопада 2013 року. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Згідно ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] про стягнення з ПП «ТОПАЗ ЛТД.» заборгованості по заробітній платі у розмірі 46 672,69 грн. та 39 438,69 грн. відповідно підлягають задоволенню. Частиною 1 ст. 83 КЗпП передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Згідно вимог позивачів період невикористаних відпусток, компенсацію за які вони просять стягнути з відповідача, складає для [PERSON] з 04 липня 2011 року по 25 листопада 2013 року, для [PERSON] - з 22 березня 2012 року по 25 листопада 2013 року. Порядок і умови надання щорічних відпусток регулюються статтею 79 КЗпП України та статтею 10 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР. Згідно вказаних норм, щорічні основна та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи надаються працівникам після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві, в установі, організації. У разі надання зазначених відпусток до закінчення шестимісячного терміну безперервної роботи їх тривалість визначається пропорційно до відпрацьованого часу, крім визначених законом випадків, коли ці відпустки за бажанням працівника надаються повної тривалості. Відповідно до ст. 6 Закону України "Про відпустки" щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарні дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей (ст. 24 цього Закону). Враховуючи, що [PERSON] фактично відпрацював у ПП «ТОПАЗ ЛТД.» 2 роки 4 місяці, а [PERSON] - 1 рік 8 місяців, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь [PERSON] - 8 580,76 грн., [PERSON] - 5 528,78 грн. компенсації за невикористану відпустку без урахування утримання до державного бюджету. Позивачами заявлено до стягнення з відповідача моральну шкоду по 8 000,00 грн. кожному. В обґрунтування вказаних позовних вимог [PERSON] та [PERSON] посилаються на те, що замість того, щоб спокійно шукати роботу, вони займалися неприємним листуванням з відповідачем. Одинадцять місяців позивачі просили видати їм заробітну плату у повному обсязі, вісім місяців вони приймали участь у трьох судових засіданнях без підтримки керівництва ПП «ТОПАЗ ЛТД.». Такі дії відповідача довели їх до того, що [PERSON] та [PERSON] були змушені докладати додаткових зусиль для організації свого життя: звертатися за консультаціями до фахівців у галузі права, складати листи з проханнями про виплату грошей, постійно телефонувати керівництву відповідача і звертатися до суду за встановленням справедливості. За ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Як роз'яснено в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, наслідки істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Отже, зважаючи на те, що позивачі з 25.11.2013 року по теперішній час не отримали гарантованого заробітку за виконану роботу, були позбавлені елементарного права розпоряджатись заробленими коштами, що привело до моральних страждань, суд приходить до висновку про те, що заявлені суми за завдану моральну шкоду підлягають стягненню з ПП «ТОПАЗ ЛТД.». Судові витрати суд покладає на відповідача у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved