Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, Головного територіального управління юстиції у м. Києві про відшкодування моральної шкоди. Мотивуючи свої вимоги тим, що з 15 жовтня 2015 року в провадженні ВДВС Дарницького РУЮ м. Києва знаходиться виконавче провадження з примусового виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 жовтня 2014 року, частково змінене рішенням апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року, щодо виселення із квартири [ADDRESS] [PERSON]. Проте, з часу відкриття виконавчого провадження рішення суду не виконано, державним виконавцем не вжито всіх необхідних заходів для належного виконання рішення суду. Невиконання рішення суду стало підставою звернення скаржником до суду зі скаргою на дії державного виконавця, яка ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року задоволена, й зобов»яно державного виконавця провести необхідні дії відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому провадженні про виселення [PERSON] з квартири. Й дана ухвала суду наразі не виконана. Скаржник неодноразово неодноразово звертався до начальника ВДВС Дарницького РУЮ м. Києва з приводу здійснення ним контролю за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішення, що входить до кола його посадових обов»язків як керівника згідно ч.1 ст. 83 Закону України «Про виконавче провадження», проте його звернення залишились без реагування. Бездіяльність державного виконавця щодо виконання рішення суду завдало йому моральної шкоди, яку він оцінює в 60 025 грн. 00 коп., що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивч позовні вимоги підтримав з тих же підстаа та спросив їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON], діючий на підставі довіреності від 18 серпня 2016 року (а.с.38), позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні за недоведеністю та безпідставністю позовних вимог. Відповідач в особі Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з»явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення, що підтверджується розпискою (а.с.36). За таких підчстав суд визнав за можливе розглядати справу за його відсутності, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, та за погодженням сторін. Відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Судом встановлено, що з 15 жовтня 2015 року в провадженні ВДВС Дарницького РУЮ м. Києва знаходиться виконавче провадження з примусового виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 жовтня 2014 року, частково змінене рішенням апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року, щодо виселення із квартири [ADDRESS] [PERSON]. Проте, з часу відкриття виконавчого провадження рішення суду не виконано, державним виконавцем не вжито всіх необхідних заходів для належного виконання рішення суду. Водночас, положення ч.ч. 1, 2 ст. 11 вказаного Закону передбачає, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії й здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Невиконання рішення суду стало підставою звернення скаржником до суду зі скаргою на дії державного виконавця, яка ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року задоволена, й зобов»яно державного виконавця провести необхідні дії відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому провадженні про виселення [PERSON] з квартири. Й дана ухвала суду наразі не виконана. Скаржник неодноразово неодноразово звертався до начальника ВДВС Дарницького РУЮ м. Києва з приводу здійснення ним контролю за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішення, що входить до кола його посадових обов»язків як керівника згідно ч.1 ст. 83 Закону України «Про виконавче провадження», проте його звернення залишились без реагування. Бездіяльність державного виконавця щодо виконання рішення суду завдало йому моральної шкоди, яку він оцінює в 60 025 грн. 00 коп. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ст.23 ЦК України). Відповідно до п. 28 постанови Плунуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби» під час виконання судових рішень у цивільних справах», при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закону про виконавче провадження, а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Коституційним Судом України у рішенні від 03 жовтня 2001 року в справі № 1-36/2001 (про відшкодування шкоди державою) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими особами і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади. Відповідно до ст. 2 ЦК України держава є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Її в розгляді справи представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах. Відповідно до ст. 25 Бюджетного кодексу України казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на пілставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичні особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, а також їх посадових осіб і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень здійснюється державою у порядку визначеному законом. Центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке зокрема здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011). Отже, належним відповідачем у даній справі є Держава Україна в особі відповідного органу державної виконавчої служби, що має статус юридичної особи, в якій працює державний виконавець, та відповідний територіальний орган Державної казначейської служби України. Проте, позивачем пред»явлено вимоги до Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві та Головного територіального управління юстиції у м. Києві, із яких Головне територіальне управління юстиції у м. Києві не є належним відповідачем у справі. В процесі розгляду справи судом поставлено на обговорення учасників процесу питання про заміну неналежного відповідача на належного, проте позивач заперечив щодо проведення такої заміни, вважаючи визначену ним особу відповідача належною. На підставі вимог ст. 33 ЦПК України, суд за відсутності умов, передбачених вказаною нормою за власної ініціативи не вправі проводити заміну неналежного відповідача на належного або залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Право визначення особи відповідача покладено на позивача, суд не вправі втручатися у визначення позивачем особи відповідача. Враховуючи той фактор, що позивачем пред"явлено позов до неналежного відповідача, суд приходить до висновку про необхідність ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову. Позов, пред"явлений позивачем до неналежного відповідача, підлягає відмові у його задоволенні. На підставі вищевикладеного, ст. 2 ЦК України, ст. 25 Бюджетного кодексу України, п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011,

Outcome: dismissed