Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач з метою отримання банківських послуг підписав заяву №б/н від 23.10.2010 року. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між ним та банком договір. При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. Розмір кредитного ліміту відповідача збільшувався до 4000 грн. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, та надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами відповідно до умов договору в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач не надавав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями та належним чином не виконав зобов`язання за вказаним договором. Станом на 11.10.2020 року за відповідачем утворилась заборгованість в загальній сумі 12242,07 грн., яка складається з наступного: 8140,56 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 597,37 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, 3504,14 грн.- заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625. Позивач просить стягнути на його користь з відповідача вищезазначену заборгованість у загальній сумі 12242,07 грн. та судові витрати збору в сумі 2102 грн. Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» Кіріченко В.М. в судове засідання не з`явився, у позовній заяві зазначив про розгляд справи за його відсутності. Не заперечував проти винесення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надходило. Своїм правом на подачу відзиву не скористався. 02.02.2021 року судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. Згідно з копією анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку №б/н від 23.10.2010 року [PERSON] виявив бажання отримати на своє ім`я пенсійну карту. Суд дійшов такого висновку, виходячи з того, що навпроти запису «пенсійна карта» стоїть відповідна позначка, при цьому в графі «бажаний кредитний ліміт по платіжній картці» нічого не вказано. Складовою договору слід вважати підписану 20.11.2020 року відповідачем [PERSON] довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій містяться: валюта картрахунку - гривня; пільговий період - 55 днів; базова відсоткова ставка в місяць (нараховується на залишок заборгованості, виходячи із розрахунку 360 днів у році) - 2,5%; розмір щомісячних платежів - 7% від заборгованості (але не менше 50,00 грн. та не більше залишку заборгованості); строк внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця, що йде за звітним; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості - пеня (1) базова процентна ставка за договором/30- нараховується за кожен день прострочення кредиту; пеня (2) 1% від заборгованості, але не менше 30 грн. на місяць, нараховується 1 раз на місць, при наявності прострочення за кредитом або відсотками 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму понад 50 грн; штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів - 500 грн. + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом з урахуванням нарахованих та прострочених процентів та комісій. Згідно з копією анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку №б/н від 06.04.2017 року [PERSON] погодився з тим, що вказана анкета-заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування та кредитування, розміщеними в рекламному буклеті складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. 20.10.2017 року [PERSON] отримав кредитну картку № [NUMBER] з терміном дії 10/21. 30.11.2017 року по цій кредитній картці був встановлений кредитний ліміт в сумі 4000 грн. Згідно з розрахунком заборгованості, зробленим позивачем, станом на 11.10.2020 року за відповідачем [PERSON] утворилась заборгованість в загальній сумі 12242,07 грн., яка складається з наступного: 8140,56 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 597,37 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, 3504,14 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625. Згідно з випискою за договором станом за період з 30.11.2017 року по 09.01.2018 року відповідач [PERSON] користувався кредитними коштами шляхом оплати послуг. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Згідно статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів, тип процентної ставки та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11.07.2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Відповідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»). Суд вважає, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Крім того, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У анкеті-заяві, яку підписав відповідач, процентна ставка не зазначена, а також не вказаний розмір кредитного ліміту та взагалі не вказано, що відповідач бажає отримати кредитну картку. Крім того, у цій заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просить у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на Тарифи, а також на Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та Умови на момент отримання відповідачем будь-яких кредитних коштів в період з 30.11.2017 року по 11.10.2020 року взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача можуть будь-коли змінюватися самим АТ КБ «Приватбанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність підпису відповідача на цих Умовах та правилах, надані банком Умови та Правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником та якщо позичальник не стверджує, про беззастережне визнання факту ознайомлення із цими Умовами та Правилами. Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження № 6-16цс15). Наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору. Отже відсутні підстави вважати, що сторони саме в Умовах та Правилах надання банківських послуг обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, слід зауважити, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту і Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Таким чином, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору між сторонами АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII (в редакції станом на час підписання відповідачем анкети-заяви) щодо повідомлення споживача про зміст конкретних Умов та Правил надання банківських послуг, Тарифів та узгодив зі споживачем саме ті умови, які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору, зі складовими якого він взагалі не був ознайомлений. Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17. За таких обставин суд доходить висновку про те, що надані банком Умови та Правила надання банківських послуг, а також Витяг з Тарифів не є частиною укладеного між сторонами договору. Відповідно, сторони не досягли в належній формі та належним чином згоди щодо розміру відсотків за користування кредитом, розміру самого кредиту, неустойки за невиконання договірних зобов`язань, комісій за банківські послуги тощо. Стосовно вимог про стягнення фактично отриманих відповідачем коштів суд зазначає наступне. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17 вказано, що так як фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, а також враховуючи вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. З виписки по рахунку відповідача, а також з розрахунку, наданого позивачем, вбачається, що відповідач за період з 30.11.2017 року по 11.10.2020 року фактично отримав кредитних коштів в загальній сумі 8140,56 грн. Таким чином, сума заборгованості за неповернутими коштами становить 8140,56 грн., а тому позивач вправі вимагати у відповідача виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Таким чином, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Стосовно вимог про стягнення прострочених відсотків за користування кредитом в сумі 597,37 грн. суд зазначає наступне. З наданого позивачем розрахунку за період з 30.11.2017 року по 11.10.2020 року відсотки за користування кредитом нараховувались виходячи з розміру 3,60% на місяць (в період з 30.11.2017 року по 31.07.2020 року) та виходячи з розміру 3,50% на місяць (в період з 01.08.2020 року по 11.10.2020 року). Суд враховує, що [PERSON] двічі звертався до АТ КБ «Приватбанк» з анкетами-заявами про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку 23.10.2010 року та 06.04.2017 року, а 20.10.2017 року отримав кредитну картку № [NUMBER] з терміном дії 10/21. Умови кредитування за анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку №б/н від 06.04.2017 року були погоджені відповідачем у довідці від 20.11.2010 року. Відомості про те, які умови кредитування (розмір процентів за користування кредитними коштами, відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань тощо) погодив відповідач, звертаючись до позивача з анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку №б/н від 06.04.2017 року, суду надані не були. Зазначене свідчить про те, що нарахування відсотків за період з 30.11.2017 року по 11.10.2020 року за користування кредитом є неправомірним, що виключає задоволення позовних вимог в цій частині. Стосовно заявлених позивачем до стягнення відсотків за ст. 625 ЦК України в сумі 3504,14 грн. суд зазначає, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Позивачем не було вказано у позовній заяві, за який саме період він просить стягнути відсотки за статтею 625 ЦК України. З наданого позивачем банківського розрахунку вбачається, що позивач нараховував відсотки за ст.625 ЦК України за період з 01.09.2019 року по 11.10.2020 року, виходячи зі ставки 86,40%, 60,00% на рік, а не 3% на рік, як це визначено ст. 625 ЦК України. Разом з тим суд враховує, що позивач 20.10.2017 року отримав кредитну картку № [NUMBER] з терміном дії 10/21, що свідчить про те, що строк дії договору закінчується в жовтні 2021 року, а позивач заявив дострокову вимогу про повернення кредитних коштів. За таких обставин суд вважає, що [PERSON] не прострочив виконання грошового зобов`язання, що свідчить про безпідставність позовних вимог про стягнення відсотків за ст. 625 ЦК України в сумі 3504,14 грн. Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в сумі 8140,56 грн., що складається з заборгованості за тілом кредиту. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати позивачу за рахунок відповідача відшкодовуються пропорційно розміру задоволених позовних вимог (66,50%) в сумі 1397,83 грн.

Outcome: partial