Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-11 00:00:00

08 травня 2019 року позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] . Посилаються при цьому на ті обставини, що [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 2010р. по 2018р. Як член сім"ї відповідач був зареєстрований в спірному помешканні. Однак, після розірвання шлюбу в березні 2018р. останній виїхав з квартири, при цьому забрав всі свої речі. При цьому квартирою не цікавиться, витрат по сплаті комунальних платежів не несе. На підставі ст. 321 Цивільного кодексу України, ст. 150 Житлового кодексу України [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] просили позов задовольнити. В підготовчому засіданні позивачі заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в підготовче засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, направив до суду письмову заяву, де просить розглядати справу за її відсутності, позов визнає (а.с.33, 34). Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Оскільки відповідач [PERSON] позов визнав, суд вважає за можливе справу розглянути по суті в підготовчому засіданні. Заслухавши пояснення позивача [PERSON] , дослідивши надані суду письмові докази, суд встановив наступне. Судом встановлено, що позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло (а.с.5). [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 2010 року і як член сім"ї був зареєстрований в спірній квартирі 12.06.2012р. (а.с.22). Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 01 березня 2018 року у справі №2/759/2602/18 позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу було задоволено, шлюб між ними було розірвано (а.с.17). Як зазначили позивачі в заяві, після розірвання шлюбу, в березні 2018р. відповідач [PERSON] залишив спірне житло, виїхав з квартири, забравши з собою всі свої особисті речі. Проти цих обставин відповідач не заперечує. Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхтто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 150 Житлового кодексу України унормовано, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Положення Глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач [PERSON] проживав у спірному житловому приміщенні в якості члена сім`ї власника і набув право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власника майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, аналіз вказаних положень закону дає підстави для висновку, що право на користування житловим приміщення є похідним від права власності, і, оскільки відповідач перестав бути членом сім`ї позивача, не пов`язаний спільним побутом, добровільно залишив житлове приміщення, в якому зареєстрований, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити та визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - кв. [ADDRESS] . Судова практика та позиція Верховного суду викладена в Постанові Верховного суду від 22.05.2019 року в аналогічній справі №759/11863/16-ц, пр. №61-22689св18. Також аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року у справі № 734/387/15-ц і Верховним Судом у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 526/3206/17. На підставі ст. 141 ЦПК України суд також вважає за необхідне стягнути з відповідача понесені позивачами витрати по сплаті судового збору у розмірі 768, 40 грн.

Outcome: approved