Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-29 00:00:00

19 червня 2019 р [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] , посилаючись на те, що відповідач відсутній за вказаною адресою з 2008 року без поважних причин, домовленості між ним і позивачкою щодо користування житлом не встановлено. 02 вересня 2019 р [PERSON] . змінила підстави позовних вимог , просить усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні належною їй на праві власності квартирою [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування вказаною квартирою. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала і пояснила, що вона є власником квартири [ADDRESS] . У цій квартирі з 2008 року також зареєстрований її онук - [PERSON] , [INFO] , але з моменту реєстрації за вказаною адресою він не проживає, досяг повноліття та добровільно не знявся з реєстрації, що створює їй перешкоди в користуванні житлом та оформленні субсидії. Близько десяти останніх років відповідач за місцем реєстрації не з`являється, участі в утриманні квартири та оплаті за комунальні послуги не приймає, фактично проживає з матір`ю в м. Києві. Враховуючи наведені обставини, просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився без поважних причин, хоча належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не повідомив про причини неявки, відзив на позов не подав. За згодою позивачки, їй роз`яснені наслідки заочного розгляду справи, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи в заочному порядку. Заслухавши пояснення позивачки, свідків, дослідивши письмові докази, суд знаходить, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що стверджується свідоцтвом на право власності на житло від 26 лютого 1997 року, зареєстрованим за № 3069 (а.с.6). За даними довідки відділу з питань реєстрації місця проживання виконавчого комітету Славутської міської ради Хмельницької області за адресою в [ADDRESS] по [ADDRESS] зареєстровані: позивачка [PERSON] , [INFO] , та її онук - відповідач [PERSON] , [INFO] (а.с.7). Свідки [PERSON] , [PERSON] показали, що проживають по сусідству з позивачкою [PERSON] Зі слів останньої їм відомо, що у квартирі [PERSON] зарпеєстрований її онук - [PERSON] , 1998 року народження. Проте, [PERSON] за вказаною адресою не проживає та понад десять років за адресою [ADDRESS] вони його не бачили. Як вбачається з акта, складеного комісією КП "Славутське ЖКО" 05.06.2019 р, [PERSON] , 1998 року народження, більше десяти років не проживає за адресою [ADDRESS] (а.с.8). Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Будь-які договори щодо порядку користування належною позивачці квартирою між сторонами відсутні. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу сторони справи на власний розсуд розпоряджаються наданими їм законом правами та обов`язками щодо предмета спору (стаття 13 ЦПК України ), а суд на засадах змагальності сторін може лише сприяти учасникам процесу в реалізації таких прав та виконанню обов`язків, ураховуючи при цьому принципи справедливості та рівності учасників процесу перед законом та судом. Відповідно до частин першої та другої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. За правилами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з частини першої статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, відповідачем [PERSON] не надано належних та допустимих доказів про те, що в період з 2008 року він з поважних причин не проживає у належній на праві власності позивачці квартирі [ADDRESS] , а також, що його відсутність в указаний період була пов`язана з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для нього на вчинення дій щодо зняття з реєстрації за вказаною адресою. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Тому, враховуючи наведене, суд знаходить доведеним факт відсутності відповідача без поважних причин в квартирі [ADDRESS] понад один рік без поважних причин та відсутність між сторонами будь-яких домовленостей з приводу користування цим житлом. Отже, суд знаходить позовні вимоги підставними, законними та обґрунтованими, а тому їх слід задовольнити. Позивачка не порушує питання відшкодування судових витрат.

Outcome: approved