Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 203 500 грн. боргу, 14 468 грн. трьох процентів річних, 7122,5 грн. інфляційних втрат за час прострочення виконання зобов'язання з 01 грудня 2011 року по 14 квітня 2014 року та моральної шкоду у розмірі 10 000 грн. В обґрунтування вимог позивачка вказала, що відповідачка 30.07.2011 року згідно розписки позичила в неї 436 000 грн., які зобов'язалась повернути кількома сумами до 30.11.2011 року. Посилаючись на те, що відповідачка не повертає в добровільному порядку частину суми боргу, просила стягнути з останньої 203 500 грн., три проценти річних та інфляційні втрати. Також вказує, що неправомірними діями відповідачки їй завдана моральна шкода, яку вона оцінює у 10 000 грн. До початку судового розгляду справи по суті [PERSON] подала до [PERSON] зустрічний позов про визнання недійсним договору позики від 30.11.2011 року на суму 436 000 грн., з підстав, передбачених ст. 231 ЦК України, зазначаючи, що уклала договір проти своєї волі, унаслідок застосування психічного та фізичного тиску з боку [PERSON] Крім того, посилається на ст. 1051 ЦК України, указуючи, що гроші насправді нею одержані не були. Позивачка вказала, що працювала продавцем у відповідачки і була матеріально-відповідальною особою. При проведенні інвентаризації у 2011 році, було виявлено нестачу матеріальних цінностей. Як зазначила [PERSON], [PERSON] з метою гарантувати відшкодувати нестачу, змусила її написати дану розписку на суму 436 000 грн. Даний договір укладений нею проти її волі, внаслідок застосування до неї психічного тиску з боку [PERSON] у зв'язку з існуванням заборгованості перед [PERSON] як роботодавцем. При укладенні зазначеного договору, грошові кошти не передавалися, оскільки такий договір укладався як гарантія на виконання виплати заборгованості . Посилаючись на наведене, просила задовольнити її вимоги. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представники первісний позов підтримали, а вимоги [PERSON] не визнали. [PERSON] суду пояснила, що згідно розписки від 30.07.2011 року позичила [PERSON] кошти на суму 203 500 грн. кількома траншами протягом 2010-2011 років на лікування чоловіка та навчання доньки. Решта коштів у розмірі 232 500 грн. - це матеріальна шкода завдана [PERSON] нестачею матеріальних цінностей як матеріально відповідальною особою. У зв'язку з тим, що відповідачка коштів у добровільному порядку не повертала 30.07.2011 року була написана розписка на загальну суму 436 000 грн. Вироком Тернопільському міськрайонного суду стягнуто з [PERSON] завдану матеріальну шкоду на суму 232 500 грн. Позичені кошти на суму 203 500 грн. відповідача у добровільному порядку не повертає, а тому просить позов задовольнити. [PERSON] та її адвокат зустрічні позовні вимоги підтримали, а позовні вимоги [PERSON] не визнали. Судом встановлено, що з 2006 року по 2011 рік [PERSON] працювала продавцем кіоску у фізичної особи-підприємця [PERSON] і була матеріально-відповідальною особою. Дані обставини визнаються сторонами, а також стверджуються свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця , виданим на ім'я [PERSON] 28.02.2011 року, трудовим договором за № 176-06 від 02.03.2006 р., договором про повну матеріальну відповідальність від 26.02.2006 р.та вироком Тернопільського міськрайонного суду від 03.10.2012 року. 30.07.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно умов якого [PERSON] отримала у [PERSON] грошові кошти в сумі 436 000 грн., які зобов'язалась повернути кількома сумами до 30.11.2011 року, що стверджується розпискою від 30.07.2011 р. Відповідачка [PERSON] підтвердила факт написання боргової розписки власноручно, при цьому зазначивши, що такі дії були вчинені під впливом фізичного та психічного тиску, у зв'язку з чим договір позики є недійсним. Вироком Тернопільського міськрайонного суду від 03.10.2012 року [PERSON] визнана винною за ч.1 ст.191, ч.3 ст.191 КК в тому, що працюючи у фізичної особи-підприємця [PERSON] продавцем в кіоску [ADDRESS], і будучи матеріально-відповідальною особою, за період 2007 по 2011 роки привласнила кошти на суму 232 500 грн., та засуджена до 5-ти років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з обслуговуванням товарно-матеріальних цінностей на строк 3 роки. Стягнено із [PERSON] в користь [PERSON] завдану матеріальну шкоду в сумі 232 500 грн. [PERSON] свою вину у скоєні злочину визнавала. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступного. В силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст.1046,1049 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж саму суму грошових коштів (суму позики), що були передані йому у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із вимогами ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Положеннями ч. 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики може бути представлена розписка позичальник або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним, тобто він є оспорюваним. В силу вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з вимогами ст. 1051 ЦК позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. У відповідності до роз'яснень викладених у п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Отже, для визнання правочину недійсним, внаслідок вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину. Згідно з вимогами ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. На підтвердження укладення договору позики позивач представив суду оригінал розписки, яка свідчить про передання [PERSON] у позику [PERSON] грошових коштів, зобов'язання останньої повернути їх до 30.11.2011року та невиконання боржником свого обов'язку згідно умов договору. Факт передачі грошових коштів також підтвердила допитана у судовому засіданні свідок [PERSON], яка допомагає [PERSON] з бухгалтерією та неодноразово бачила і чула як [PERSON] позичала у [PERSON] кошти. Таким чином, суд вважає беззаперечно доведеним факт отримання грошових коштів [PERSON] від [PERSON] та визнає обґрунтованими заявлені [PERSON] вимоги про стягнення з [PERSON] . суми боргу у розмірі 203 500 грн. згідно розписки від 30.07.2011 року. Згідно з вимогами ст.ст. 625,1050 ЦК України, якщо позичальник не повернув суми позики, він зобов'язаний сплатити суму боргу з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Встановлено, що борг позивачу на суму 203 500 грн. не повернуто, а тому позивач має право на стягнення сум передбачених вимогами ч. 2 ст. 625 ЦК, а саме, на трьох процентів річних та інфляційних втрат, як відповідальність за невиконання грошового зобов'язання. Розмір трьох процентів річних від простроченої суми 203 500 грн. за період прострочення з 01 грудня 2011 року по 14 квітня 2014 року становить 14 468 грн., виходячи із наступного розрахунку: 203 500*3%/100=6105 грн. /365 днів = 16,726 * 865 прострочених днів = 14 468грн. Розмір інфляційних втрат від простроченої суми 203 500 грн. за період прострочення з 01 грудня 2011 року по квітень 2014 року становить 7122.50 грн., виходячи із наступного розрахунку: індекси інфляції 100.2/100( за грудень 2011 року) *99,8/100 ( за 2012 рік)* 100,5/100 (за 2013 рік) * 100,2/100 (січень 2014) *100,6/100 (лютий 2014)* 102,2 /100 (березень 2014)= 1,035* 203 500 =210 622.5 грн.-20 3 500=7122,5 грн. Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди, слід зазначити наступне. Згідно діючого законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених ст.ст. 280, 611, 1167, 1168 ЦК України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди. За правилами ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування моральної шкоди. Встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами спору випливають із договірних відносин, пов'язаних з невиконанням умов договору позики. Відповідальність за невиконання договірних зобов'язань передбачена ст. 625 ЦК України. Зі змісту договору позики вбачається, що сторони не передбачили відшкодування моральної шкоди в разі невиконання або неналежного виконання зобов'язання. Не передбачено відшкодування моральної шкоди за порушення договору позики й спеціальною нормою ст.ст. 625,1050 ЦК України. Крім того, позивачем не доведено факту завдання їй моральних страждань внаслідок не повернення коштів. Враховуючи наведене, у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди слід відмовити . Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, виходячи із заявлених вимог, суд приходить до висновку, що первісні позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, шляхом стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 30.07.2011 року у розмірі 203 500 грн., трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 14 468 грн. та інфляційні втрати - 7122 грн. 50 коп. Разом з тим, суд вважає, що у задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити, виходячи із наступного. Оцінивши зібрані докази, суд прийшов до висновку, що боргова розписка відповідачкою [PERSON] була написана власноручно, про що також не заперечила остання. Будь-яких доказів на підтвердження факту застосування фізичного чи психічного тиску під час написання розписки [PERSON] не надано і судом не здобуто. При цьому, з матеріалів справи вбачається та визнається відповідачкою, що вона не зверталася до правоохоронних органів безпосередньо після укладення договору позики 30.07.2011 року, якщо вважала, що до неї було вчинено неправомірні дії, а звернувся лише в 10 червня 2014 року, після того, як [PERSON] пред'явила до суду позов про стягнення суми заборгованості. Крім того, постановою слідчого відділу Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області від 09 серпня 2014 року дане кримінальне провадження закрито у зв'язку з відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 355 КК. Про факт вчинення відносно неї неправомірних дій з боку [PERSON], відповідачка не заявляла і у кримінальній справі за №1915/9047/2012 по обвинуваченню [PERSON] за ч. 1 ст. 191, ч. 3 ст. 191, ч. 1 ст. 209 КК України. Суд не приймає до уваги покази свідків [PERSON] та [PERSON], які є рідною сестрою та донькою [PERSON], оскільки вони покази носять загальний характер та не спростовують доказів наявних у матеріалах справи. Крім того, як пояснили свідки, відомості про те, що [PERSON] здійснювала погрози у сторону [PERSON] відомі їм із слів самої [PERSON] Твердження відповідача [PERSON] про те, що вона не отримувала грошей від [PERSON] за договором позики, оскільки такий договір укладався як гарантія на виконання виплати заборгованості внаслідок нестачі матеріальних цінностей за місце роботи, не заслуговують на увагу суду, як такі що ,не знайшли свого підтвердження у суді першої інстанції та спростовуються матеріалами справи, зокрема, оригіналом розписки від 30.07.2011 року написаної власноручно [PERSON] Більше того, кримінальна справа по обвинуваченню [PERSON] за фактом привласнення та розтрати чужого майна, яке було ввірене їй та перебувало у її віданні працюючи на посаді продавця у ПП [PERSON] була порушена після написання розписки - 07 березня 2012 року. Інвентаризаційний опис товарно-матеріальних цінностей у ПП [PERSON] проведений та складений 12 серпня 2011 року, тобто також після написання розписки 30.07.2011 року . Таким чином, безпідставними є твердження відповідачки про те, що оспорювана розписка була написана з метою врегулювання трудових відносин між [PERSON] та [PERSON] щодо виявленої нестачі за місцем роботи і відповідно вчиненням у зв'язку з цим договору позики як способу розрахунків з [PERSON] Суд не приймає до уваги посилання відповідачки на вирок Тернопільського міськрайонного суду від 03.10.2012 року як на підтвердження того, що у дійсності між сторонами мали місце не вирішені трудові відносини та кошти за договором позики вона у дійсності не отримувала, так як оспорювана розписка не була предметом дослідження у даній кримінальній справі та про факт її написання [PERSON] не зазначала. Крім того, обставини встановленні виром суду від 03.10.2012 оку не спростовують обставин, викладених у договорі позики від 30.07.2011 року. Встановлено та визнано сторонами, що до укладання спірного договору між сторонами існували певні відносини, унаслідок яких у [PERSON] виникло перед [PERSON] грошове зобов'язання. Відповідно до вимог ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобовязанням. Заміна боргу позиковим зобовязанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (ст. 1047 цього Кодексу). Згідно із вимогами ч. 4 ст. 604 ЦК України новація припиняє додаткові зобов'язання, пов'язані з первісним зобов'язанням, якщо інше не встановлено договором. Разом з тим, слід зазначити, що із обґрунтування зустрічного позову [PERSON] вбачається, що такі доводи є суперечливими, а правове обґрунтування заявленого зустрічного позову - взаємовиключним. Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 8 Постанови № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Однак, і в судовому засіданні, і в зустрічній позовній заяві, [PERSON] підтверджує, що договір позики між сторонами було укладено. Одночасні вимоги про визнання договору позики недійсним укладеного унаслідок застосування психічного та фізичного тиску та посилання на ст. 1051 ЦК України, що гроші насправді нею одержані не були є суперечливими та взаємовиключаючими. З огляду на вищезазначене, суд вважає, що у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання договору позики недійсним слід відмовити, оскільки відповідачем не надано доказів, що оспорюваний договір був вчинений нею проти її справжньої волі, внаслідок застосування до неї психічного тиску з боку [PERSON] та те , що вказаний договір є безгрошовим. На підставі наведеного,

Outcome: partial