Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-10 00:00:00

22 березня 2018 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій вказав, що 22 травня 2013 року в м. Київ по бульварі [PERSON] сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля [NUMBER] під керуванням [PERSON]. Згідно постанови Печерського районного суду міста Києва від 14 листопада 2013 року, [PERSON] Шаміля Амєвича було визнано винним у вчиненні вказаної дорожньо-транспортної пригоди. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] звернулась до позивача із заявою про відшкодування шкоди завданої дорожньо-транспортною пригодою та позивач прийняв рішення про визнання даної події страховим випадком та виплату [PERSON] страхового відшкодування у розмірі 7773 гривні 07 копійок. Позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) грошові кошти в сумі 7773 гривні 07 копійок відшкодування завданої шкоди, 693 гривні 00 копійок витрат за послуги страхового комісара, 1500 гривень 00 копійок витрат на правову допомогу та стягнути судові витрати в сумі 1762 гривні 00 копійок. Представник позивача подала до суду заяву в якій вказала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просив суд розглядати справу без її участі, проти винесення заочного рішення у разі неявки відповідача не заперечує. Відповідач в судове засідання не зявився. Відзив чи доказів на спростування позовних вимог до суду не направляла. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що 22 травня 2013 року в м. Київ по бульварі [PERSON] сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля [NUMBER] під керуванням [PERSON]. Згідно постанови Печерського районного суду міста Києва від 14 листопада 2013 року, [PERSON] Шаміля Амєвича було визнано винним у вчиненні вказаної дорожньо-транспортної пригоди. (а.с.6-7). Цивільно-правову відповідальності власників наземних транспортних засобів, повязану з експлуатацією автомобіля [NUMBER] [PERSON] застраховано, що стверджено полісом № АЕ/1672348 (а.с.5). Відповідач [PERSON] не мав страхового полісу на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди, в звязку з чим [PERSON] звернулась із заявою про відшкодування шкоди до МТСБУ. МТСБУ було прийнято рішення про виплату відшкодування [PERSON] шкоди в розмірі 7773 гривні 07 копійок, що стверджено платіжним дорученням (а.с.10), а також відшкодування витрат за послуги аварійних комісарів в сумі 693 гривні, що стверджено платіжним дорученням (а.с.8). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За вимогами ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду спору по суті. Судом встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами спору регулюються положеннями ст. 22 ЦК України. Так, відповідно до положень ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування і в тому числі на відшкодування втрат, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) і що має місце у даному спорі. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Тож судом не зясовувалися та не досліджувалися питання щодо факту дорожньо-транспортної пригоди та вчинення її саме відповідачем, оскільки за постановою Печерського районного суду м. Києва у справі про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП № 757/23189/13-п від 14.11.2013 року винним в дорожньо-транспортній пригоді визнаний лише він, тобто, що пригода сталася лише з його вини. Досліджуючи факт заподіяння позивачу матеріальної шкоди в наслідок згаданої пригоди та причинного звязку з нею, судом встановлено, що факт заподіяння матеріальної шкоди внаслідок пошкодження автомобіля позивача є безперечним. Розмір шкоди, завданої [PERSON] стверджено звітом про оцінку автомобіля від 03.06.2013 року (а.с.12-18), який не викликає у суду жодного сумніву. За ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана одній особі з вини іншої особи внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме винною особою (п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 1192 ЦК України з врахуванням обставин справи суд за вибором потерпілої сторони може зобовязати особу, яка спричинила шкоду майну, відшкодувати його в натурі або відшкодувати спричинені збитки у повному розмірі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. За загальними правилами відшкодування матеріальної шкоди, визначеними ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними діями майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала і остання звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно ст. 6 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого. Відповідно до статті 22 цього Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому\~\~ цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи. Шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов'язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу (ст. 28 закону). Згідно ст. 29 вказаного Закону у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством,\~\~ включаючи витрати\~\~ на\~\~ усунення пошкоджень, зроблених\~\~ навмисно\~\~ з\~\~ метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. П. 41.1 ст. 41 Закону передбачено, що МТСБУ\~\~ за\~ рахунок\~ коштів\~ фонду захисту\~ потерпілих відшкодовує шкоду на умовах,\~ визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Згідно п. 16\~\~ постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку з'ясовується судом першої інстанції, у зв'язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик. При відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Таким чином, підсумовуючи викладене, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про доведеність обставин позову в частині заподіяння матеріальної шкоди дорожньо-транспортною пригодою, а тому порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування заподіяної дорожньо-транспортною пригодою матеріальної шкоди в сумі 8466,07 грн. (7773,07 грн. + 693 грн = 8466,07 грн.). Такий висновок суду узгоджується з положеннями ст.ст. 22, 1166, 1188 ЦК України та висновком Верховного Суду України, що міститься у постанові цього суду від 26.10.2016 року у справі № 6-954цс16 в тім, що постраждалий в ДТП має право стягнути шкоду безпосередньо з особи, яка її спричинила, навіть якщо цивільно-правова відповідальність цієї особи застрахована. Щодо позовних вимог про відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 1500 гривень, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до статті 137 ЦПК України, витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Статтею 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено граничний розмір витрат на правову допомогу. Передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Тож враховуючи зазначене, позивачем не надано жодних документів, які б підтвердили понесені витрати на правову допомогу, тож позовні вимоги\~ в цій частині не підлягають до задоволення. Згідно вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача сплачений судовий збір.

Outcome: partial