Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-30 00:00:00

\~ \~ \~ \~28 липня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету [PERSON] міської ради про відшкодування майнової та моральної шкоди. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 25 березня 1999 року за договором купівлі-продажу він придбав у власність нежитлове приміщення, розташоване за адресою: м. Харків, площа Повстання, 1 загальною площею 98,3 кв.м. 23 червня 1999 року рішенням [PERSON] міської ради № 792 йому було надано земельну ділянку на умовах договору оренди для обслуговування вказаного нежитлового приміщення строком до 13 червня 2001 року. 3 березня 2004 року рішенням [PERSON] міської ради № 156 затверджено акти державних приймальних та державних технічних комісій про прийняття в експлуатацію прибудови до існуючої нежитлової будівлі загальною площею 43,3 кв.м. 28 вересня 2004 року право власності на вказану прибудову зареєстровано. Рішенням [PERSON] міської ради від 22 лютого 2005 року № 30/05 йому, позивачу, було надано в оренду земельну ділянку площею 0,0186 га по площі Повстання, 1 в м. Харкові до 1 листопада 2029 року для експлуатації та обслуговування будівлі магазину з прибудовою. Проте 7 листопада 2012 року він отримав від Інспекції з благоустрою та екології м. Харкова припис № 655 «Про добровільне звільнення території м. Харкова», в якому повідомлялося про те, що він, [PERSON], використовує територію міста для розміщення тимчасової споруди без документів, що посвідчують право власності або право користування земельною ділянкою та пропонувалося добровільно до 8 листопада 2012 року звільнити земельну ділянку за адресою: площа Повстання, 1 в м. Харкові від будівлі магазину з прибудовою на підставі п. 5.10.8 Правил благоустрою території міста Харкова. Вже 8 листопада 2012 року було розпочато руйнування належного йому на праві приватної власності нерухомого майна загальною площею 141,60 кв.м., про що цього ж дня інспекцією з благоустрою та екології м. Харкова складено акт № 63/12-С «Про проведення звільнення території від самовільно розміщених обєктів». Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 9 листопада 2014 року рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 7 листопада 2012 року № 679 «Про відновлення, належне утримання та приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан» в ч. 45 додатку до вказаного рішення визнано протиправним та скасовано. Посилаючись на вказані обставини, а також на вимоги ст.ст. 386 ч. 3, 1166 ЦК України позивач просив відшкодувати йому майнову шкоду у розмірі 4 687 668 грн, а також моральну шкоду, яку він оцінив у 500 000 грн. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 18 квітня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з місцевого бюджету за рахунок асигнувань виконавчого комітету [PERSON] міської ради на користь [PERSON] майнову шкоду в розмірі 3 074 354 грн та моральну шкоду в розмірі 3 000 грн, вирішено питання про відшкодування судових витрат. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 листопада 2017 року вказані судові рішення скасовані, справу направлено на новий розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 січня 2018 року цивільна справа за вказаним позовом обєднана в одне провадження з позовом [PERSON] до [PERSON] міської ради про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок знесення належної позивачу нерухомої будівлі за адресою: площа Повстання, 1 в м. Харкові. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 березня 2018 року задоволено клопотання позивача, замінено відповідача виконавчий комітет [PERSON] міської ради на відповідача [PERSON] міську раду по справі за позовом [PERSON] до виконавчого комітету [PERSON] міської ради про відшкодування майнової та моральної шкоди. 12 квітня 2018 року [PERSON] остаточно уточнив заявлені вимоги та просив: стягнути з місцевого бюджету м. Харкова на його користь 3074654 грн на відшкодування майнової шкоди, 500 000 грн на відшкодування завданої йому моральної шкоди, 997 898,45 грн інфляційних втрат та три відсотки річних за несвоєчасне виконання грошових зобовязань в розмірі 215 289,01 грн, а також відшкодувати понесені ним судові витрати. В судове засідання позивач не зявився, направив до суду свого представника, який позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представники [PERSON] міської ради проти задоволення позову категорично заперечували, посилаючись на його безпідставність. При цьому посилалися на те, що у позивача відсутній документ, що підтверджує його право власності на нежитлові приміщення за адресою: площа Повстання, 1 в м. Харкові; реєстрація права власності на нежитлові приміщення здійснена з порушенням вимог законодавства, а отже його право не є порушеним. [PERSON] міська рада не приймала жодних рішень та не вчиняла жодних дій, якими було спричинено позивачу шкоду, оскільки [PERSON] міська рада та виконавчий комітет [PERSON] міської ради є різними органами місцевого самоврядування: мають різний правовий статус, різні повноваження, різний склад тощо. Позивачем не обґрунтовано факту спричинення майнової шкоди саме [PERSON] міською радою, визначеною ним в якості відповідача по справі. Знесення нежитлової будівлі літ. «А-1» по майдану Повстання 1 в м. Харкові, яке відбулося 8 листопада 2012 року не могло бути здійснено виконавчими органами [PERSON] міської ради, підпорядкованими комунальними підприємствами або будь-якою іншою особою саме на підставі рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 7 листопада 2012 року № 679. Акт № 63/12-С від 8 листопада 2012 року складено Департаментом комунального господарства не на підставі рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 7 листопада 2012 року № 679, а на власний розсуд, інформація, зазначена в цьому акті не відповідає дійсним обставинам справи, а отже не може бути належним доказом протиправності дій виконавчого комітету [PERSON] міської ради. Розмір реальних збитків визначених позивачем є необґрунтованим. Відсутні й підстави для стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, оскільки дія ч. 2 ст. 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у звязку з завданням шкоди. У [PERSON] міської ради відсутнє будь-яке грошове зобовязання перед позивачем. Крім того, просили суд застосувати до вимог позивача наслідки спливу строків позовної давності, оскільки позивач був обізнаний про порушення свого права з дати знесення нежитлової будівлі 8 листопада 2012 року, саме з цієї дати починається початок перебігу строку позовної давності. В той час як з позовом до [PERSON] міської ради він звернувся 4 грудня 2017 року. Посилаючись на вказані обставини представники відповідача просили в позові відмовити в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що [PERSON] на підставі договору купівлі продажу нежитлової будівлі від 25 березня 1999 року належало нежитлове приміщення, розташоване у м. Харкові по площі Повстання 1 літ. «А-1», загальною площею 98,3 кв.м. 23 червня 1999 року рішенням [PERSON] міської ради № 792 йому було надано земельну ділянку на умовах договору оренди для обслуговування вказаного нежитлового приміщення строком до 13 червня 2001 року. 3 березня 2004 року рішенням [PERSON] міської ради № 156 затверджено акти державних приймальних та державних технічних комісій про прийняття в експлуатацію прибудови до існуючої нежитлової будівлі загальною площею 43,3 кв.м. 28 вересня 2004 року право власності на вказану прибудову зареєстровано. Рішенням [PERSON] міської ради від 22 лютого 2005 року № 30/05 позивачу було надано в оренду земельну ділянку площею 0,0186 га по площі Повстання, 1 в м. Харкові до 1 листопада 2029 року для експлуатації та обслуговування будівлі магазину з прибудовою. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] набув право власності на обєкт нерухомого майна, розташованого за адресою: м. Харків, площа Повстання, 1 у спосіб та в порядку визначених законом, земельну ділянку використовував за призначенням, відповідно до договору оренди діючого на час ухвалення рішення виконавчим комітетом [PERSON] міської ради № 679. Рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської ради № 679 від 7 листопада 2012 року «Про відновлення, належне утримання та приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан» приписано Департаменту комунального господарства міста забезпечити звільнення території від безхазяйного майна, самовільно розміщених обєктів, тимчасових будівель торгівельного, побутового, соціально-культурного та іншого призначення у відповідності з додатком. \~ \~ \~ \~Згідно п. 1.2 вказаного рішення у разі не звільнення територій у добровільному порядку, зобовязано провести звільнення територій від самовільно збудованих обєктів та розміщеного майна згідно додатку шляхом їх демонтажу та переміщення на територію комунального підприємства «Харківводоканал». \~ \~ \~ \~У пункті 45 Додатку до вказаного рішення «Перелік самовільно розміщених обєктів, від яких звільняється територія м. Харкова з метою відновлення, належного утримання та приведення у придатний для використання територіальною громадою міста стан» визначено будівлю літ. «А-1», розташовану за адресою: площа Повстання, 1 м. Харків, що належить [PERSON] \~ \~ \~ \~8 листопада 2012 року проведено звільнення території від вказаної будівлі, про що Інспекцією з благоустрою та екології м. Харкова складено відповідний акт № 63/12-С. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження обєктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких обєктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Аналогічне положення непорушності права власності закріплене статтею 321 ЦК України. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового чи майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, серед іншого, може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо) (ст. 22 ЦК України). Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. У відповідності до вимог ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 9 листопада 2014 року рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 7 листопада 2012 року № 679 «Про відновлення, належне утримання та приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан» в ч. 45 додатку до вказаного рішення визнано протиправним та скасовано. Вказаним судовим рішенням встановлено протиправність рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради № 679 від 07.11.2012 року в частині пункту 45 Додатку до нього, яким було визначено будівлю літ. «А-1», розташовану за адресою: площа Повстання, 1 в м. Харків, що належить [PERSON] За змістом ч.ч. 1-3 ст. 10, ч.ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами суддівського самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами. Представницькі органи місцевого самоврядування, сільські, селищні, міські голови, виконавчі органи місцевого самоврядування діють за принципом розподілу повноважень у порядку і в межах, визначених цим та іншими законами. Виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади. З врахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку, що належним відповідачем за даним позовом є саме [PERSON] міська рада, представницьким, підконтрольним і підзвітним органом якої є виконавчий комітет [PERSON] міської ради. Згідно зі ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі\~незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування\~незалежно від вини цих органів. За змістом ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Стаття 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.\~Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Європейський суд з прав людини зауважує, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням "справедливого балансу" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (рішення у справі "Спорронґ та Льоннрот проти Швеції", від 23 вересня 1982 року, Series А по. 52, р. 26, § 69). Відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням органу місцевого самоврядування, внаслідок якого порушене передбачене статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод право особи мирно володіти своїм майном,\~є однією з умов дотримання справедливого балансу між вимогами суспільного інтересу та прав особи. Згідно з висновком судової оціночної експертизи № 10324 від 26 лютого 2016 року ринкова вартість нерухомого майна будівлі магазину з прибудовою, яка знаходилась за адресою: м. Харків, пл. Повстання, 1, загальною площею 141,6 кв.м., станом на 03 вересня 2015 року складає 3 074 354 грн без урахуванням ПДВ. Представники [PERSON] міської ради з розміром завданої позивачу шкоди не погодились, проте й не оспорили його. З врахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку, що позивачем на підставі належних та допустимих доказів, доведено розмір завданої йому майнової шкоди, а тому позовні вимоги в частині відшкодування [PERSON] завданої майнової шкоди в розмірі 3 074 354 грн підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про відшкодування завданої [PERSON] моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового чи майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, серед іншого, може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення\~\~ здібностей\~\~ потерпілого\~\~ або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При\~\~ визначенні\~\~ розміру\~\~ відшкодування\~\~ враховуються\~\~ вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом роз'яснень, викладених в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди(зі змінами та доповненнями), відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При визначенні розміру завданої [PERSON] моральної шкоди, суд враховує, що позивач був протиправно позбавлений права власності на нерухоме майно, яке ним набуте на законних підставах ще в 1999 році; земельна ділянка, на якій був розташований обєкт нерухомості, використовувалася ним за призначенням та протягом діючого договору оренди. З 2012 року право позивача не поновлено. Суд також враховує конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань позивача, та виходячи з вимог розумності і справедливості, вважає за необхідне стягнути за рахунок місцевого бюджету м. Харкова на користь позивача на відшкодування завданої йому моральної шкоди 20 000 грн. За змістом ст. 77 Закону України «Про місцеве самоврядування» шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету, а в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності посадових осіб місцевого самоврядування - за рахунок їх власних коштів у порядку, встановленому законом. Позовні вимоги [PERSON] про відшкодування інфляційних втрат та трьох відсотків річних задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Стаття\~625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобовязання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань. Частиною\~другою статті\~625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід зясувати: чи існує зобовязання між сторонами, чи це зобовязання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобовязання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. \~ \~ \~ \~ \~ \~З врахуванням вищезазначеного, правові підстави для застосування до правовідносин, що виникли між сторонами положень ч. 2 ст. 625 ЦК України відсутні. При цьому, суд приходить до висновку, що позивачем не пропущений строк позовної давності, оскільки за захистом свого порушеного права [PERSON] звернувся в межах строків визначених ст. 257 ЦК України. Сама по собі заміна неналежного відповідача - виконавчого комітету [PERSON] міської ради на [PERSON] міську раду через те, що комітет не є самостійною юридичною особою, не може свідчити про пропуск позивачем строку на звернення до суду або не вчинення ним дій направлених на своєчасний захист свого порушеного права. Питання розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial