Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-14 00:00:00

11.10.2018 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» ( далі - Банк) звернулися в суд з позовом до [PERSON] , який було уточнено 28.12.2018 року, про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 16188,77 грн. та 1762,00 грн. судових витрат. В обґрунтування вимог вказують, що згідно кредитного договору (заяви) № б/н від 31.07.2007 року Банк надав [PERSON] кредит у розмірі 5600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. . Відповідно до ст.ст.526, 527, 530 ЦК України - зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Проте [PERSON] не виконує свої зобов`язання по кредитному договору, у зв`язку з чим, відповідно до ст.ст.1050, 1054 ЦК України, банк має право достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Заборгованість відповідача станом на 12.09.2018 року становить 16188,77 грн. і складається з наступних сум: 4199,04 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 13175,78 грн. - заборгованість за пенею, 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 747,08 грн. штраф (процентна складова). Крім того Банк просить стягнути з відповідача сплачені при подачі позову судові витрати 1762,00 грн. судового збору. У судове засідання представник позивача не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Представник позивача через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримує заявлені позовні вимоги та не заперечує проти заочного розгляду справи. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності представника позивача, відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, враховуючи, що останній скористався своїми процесуальними правами. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про місце, день та час розгляду справи повідомлена належним чином, згідно з п.4, 11 ч.8 ст.128 ЦПК України. Ухвалою судді Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09.01.2019 прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою судді Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21.02.2019 явку представника позивача визнано обов`язковою. Ухвалою судді Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15.05.2019 постановлено проводити заочний розгляд справи. Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення доказів/позову, зупинення/відновлення провадження не застосовувались. Положеннями ч.2 ст.247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з ч.1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Судом встановлено, що 31.07.2007 р. між ЗАТ КБ "ПриватБанк" та відповідачем [PERSON] був укладений договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання (частина перша статті 634 ЦК України), де вказано, що заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг (далі - Умови), а також тарифами складає між сторонами договір про надання банківських послуг (а.с. 46-48). Копія заяви-анкети від 31.07.2007р., підписана клієнтом Банку [PERSON] , підтверджує наявність строкового кредиту, виданого на її ім`я. У вказаній заяві-анкеті зазначено, що Банк надав позичальнику строковий кредит в сумі 944,90грн. на строк 12 місяців (з 31.07.2007р. по 31.07.2008р. включно), за умови сплати за користування кредитом відсотків, з посиланням на пункти Умов та правил надання банківських послуг. Позичальник доручив Банку без додаткового узгодження перерахувати кредитні кошти в день надання кредиту в сумі 859грн. на поточний рахунок № [NUMBER] , в ФБ «Фінанси та Кредит» з призначенням платежу «Перерахування коштів згідно з рахунком-фактурою №0220 від 31.07.2007р. у т.ч. ПДВ 0,0грн.»; в сумі 85,90грн. на поточний рахунок № [NUMBER] , в КБ «ПриватБанк» з призначенням платежу «Сплата єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту за кредитним договором №KRXRRC22250049 від 31.07.2007р.». При заповненні в анкеті-заяві вказано суму кредитного ліміту 500грн. (а.с.47 зворот-48). До позовної заяви додано витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Публічному акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк НК», що діє на підставі Ліцензії Національного банку України №22 від 29.07.2009р. (а.с.50-64), тоді як договір кредитування було укладено між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та позичальником [PERSON] 31.07.2007р., тому суд не вважає вказаний витяг, доданий представником Банку до позовної заяви, належним та допустимим доказом, що саме ці Умови розжумів позичальник, підписуючи заяву №KRXRRC22250049 від 31.07.2007р. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги щодо нарахування відсотків та пені, позивач зазначає розмір отриманого позичальником кредиту в сумі 5600,00 грн., тоді як в анкеті-заяві зазначено інші суми кредитного ліміту та строкового кредиту, наданого позичальнику. Щодо вказаних розбіжностей суду не надано жодних обґрунтувань чи пояснень, хоча в ухвалі суду про відкриття провадження та в ухвалі суду про визнання явки представника обов`язковою позивачу було запропоновано надати особисті пояснення щодо суми заборгованості по кредиту з приводу нарахувань кожної її складової, також щодо суми кредитного ліміту (а.с.73-74,83), які були отримані позивачем 14.01.2019р. та 12.03.2019р. відповідно (а.с.79,87). В заяві позивача, яка надіслана у відповідь на ухвалу суду про залишення позовної заяви без руху, вказано формули нарахування відсотків на поточну та на прострочену заборгованість, де в основі вказаних розрахунків є тіло кредиту, проте відсутні обґрунтування нарахувань відсотків та чіткий розрахунок саме за кредитним договором по даній справі, які підлягають стягненню з відповідача на думку позивача по справі. Ані в позовній заяві, ані в заяві позивача після усунення недоліків не зазначено тіло кредиту (поточне або прострочене), яке лягло в основу розрахунків по нарахуванню відсотків та пені, чи погашено відповідачем основну суму заборгованості - тіло кредиту. 15.05.2019р. представником позивача через канцелярію суду надано заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечує проти заочного розгляду справи, до якої приєднано довідку про реєстрацію відповідача в інтернет-додатку «Приват 24», довідки про зміну відсоткової ставки в 2014р. та в 2015р., а також довідку про вікриття кредитних карт на ім`я [PERSON] та строк їх дії. Вказані довідки видані та завірені представником АТ КБ «ПриватБанк» за довіреністю [PERSON] (а.с.96-99). Частина 2 ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом третім вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того ч. 2 ст. 13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, визначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумнів у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Так, позивачу при відкритті провадження та в процесі судового розгляду було надано можливість надати додаткові пояснення з приводу порядку та підстав нарахування заборгованості, щодо кожної її складової, чим представник позивача не скористався, надав заяву про розгляд справи за відсутності. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди ( стаття 638 ЦК України). Умови та правила надання банківських послуг повинні містити підпис позичальника, та саме з цього моменту такі умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Аналогічна позиція висловлена в правових висновках, що викладені в ухвалах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (№6-16цс15), від 22 березня 2017 року (6-2320цс16) та постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року (№ 61-787св18). Виходячи з правового аналізу вказаних норм та враховуючи досліджені матеріали справи, у суда відсутні належні та достатні докази того, що відповідач, підписуючи анкету-заяву від 31.07.2007р., був ознайомлений та надав свою згоду саме на ті конкретні Умови та правила банківського обслуговування фізичних осіб у КБ «ПриватБанк», на які посилається позивач як докази умов кредитного договору від 31.07.2007 року, адже ні до позовної заяви, з якою позивач звернувся в суд, ні до уточнених позовних заяв, в яких постійно змінювалася сума кредитного ліміту, надана позичальнику під відсотки, ні до заяв, надісланих позивачем засобами поштового зв`язку та електронною поштою, не додано вказані вище Умови та правила банківського обслуговування фізичних осіб у КБ «ПриватБанк», які діяли на момент укладання кредитного договору між Банком та позичальником [PERSON] , щоб суд міг дослідити їх як доказ на підтвердження зазначених в позові обставин. Так в позовній заяві не наведено обґрунтувань суми нарахованих відсотків за користування кредитом, яка залежить від суми тіла кредиту, яка не зазначена в позовній заяві, та не зазначено за який саме період здійснювалось нарахування відсотків та підстави такого нарахування, так як в анкеті-заяві зазначено, що строковий кредит видано на строк 12 місяців (з 31.07.2007р. по 31.07.2008р. включно), а розмір нарахованих відсотків за користування кредитом зазначено станом на 12.09.2018р. Так, суд вважає, що позовна вимога щодо стягнення суми відсотків за користування кредитом є цілком необґрунтований позивачем нормами матеріального права, оскільки закон передбачає цілком протилежне. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, що також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду . Частина 4 ст. 263 ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічне твердження закріплене і в ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів". У пунктах 91-93 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Щодо стягнення неустойки, суд зазначає, що цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків, як заходу цивільно-правової відповідальності, має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Так як в позовній заяві відсутнє обґрунтування порушень боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту, яка також не визначена позивачем, з посиланням на графік погашення, у суда немає можливості встановити факт порушення або виконання вказаних зобов`язань. Так як в позовній заяві відсутнє обґрунтування порушень боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту, яка також не визначена позивачем, з посиланням на графік погашення, у суда немає можливості встановити факт порушення або виконання вказаних зобов`язань. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Крім того Банк просить стягнути з відповідача сплачені при подачі позову судові витрати 1762,00 грн. судового збору. Відповідно до п.1 ч. 2ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови у задоволенні позову на позивача. Тому, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, відшкодування судових витрат не здійснюється. На підставі ст.ст.526, 611 Цивільного Кодексу України, Закону України «Про судовий збір»,

Outcome: dismissed