Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила визнати квартиру [ADDRESS] , яка складається з двох житлових кімнат, загальною площею 44 кв. м., у тому числі житловою площею 26,7 кв. м., яка зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири ВЕС/528159 від 30 жовтня 2006 року, спільним частковим майном подружжя [PERSON] та [PERSON] . Також, просила суд визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/2 ідеальній частці вказаної квартири. Крім того, просила суд визнати несплачений на дату розірвання шлюбу залишок заборгованості за договором кредиту від 31 жовтня 2006 року №431/080-ФО1 спільним частковим майном подружжя [PERSON] та [PERSON] , кожному з яких належить 1/2 частина заборгованості. Вимоги обґрунтувано тим, що 16 вересня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який було розірвано рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 5 лютого 2018 року. Під час шлюбу ними спільно, за кошти отримані від АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» за договором кредиту № 431/080-Ф01 від 31 жовтня 2006 року [PERSON] було придбано об`єкт нерухомості - квартиру [ADDRESS] . Згідно з іпотечним договором від 31 жовтня 2006 року, зазначена квартира була передана в іпотеку АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», в якості забезпечення виконання зобов`язань. Квартира була зареєстрованим місцем проживання [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, кредитний договір № 431/080-Ф01 від 31 жовтня 2006 року, а також договір купівлі-продажу квартири з розстрочкою платежу від 30 жовтня 2006 року, укладені [PERSON] в інтересах сім`ї. Кошти, отримані [PERSON] за кредитним договором № 431/080-Ф01, також були використані на придбання нерухомого майна в інтересах сім`ї, тому спірна квартира є спільною власністю подружжя. Після фактичного припинення шлюбних відносин [PERSON] виїхав із квартири і припинив сплачувати позику, деякий час [PERSON] продовжувала робити це самостійно, проте фінансова криза в країні, необхідність утримувати себе та неповнолітню дитину, позбавили останню можливості робити щомісячні платежі. Це призвело до звернення АКБ «Укрсоцбанк» 11 жовтня 2017 року до суду із вимогою про стягнення заборгованості за договором кредиту № 431/080-Ф01 від 31 жовтня 2006 року, де [PERSON] притягнуто солідарним боржником. Оскільки, [PERSON] не бажає у добровільному порядку розділити майно, а також нести пропорційну відповідальність за сплату кредитних платежів, [PERSON] вимушена звернутися до суду з вимогою про розділ спільного майна подружжя, набутого у шлюбі, а також заборгованості за кредитом. [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, зареєстровану за вх.№14528/19 від 8 жовтня 2019 року, в якій позовні вимоги визнав у повному обсязі та не заперечував щодо їх задоволення. Представником третьої особи подано до суду письмові пояснення (а.с.30-46). Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини у справі, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, ґрунтуючись на засадах справедливості, виваженості та законності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частина 1 статті 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Відповідно до положень ст 76,77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 16 вересня 2006 року (а.с.11). Рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 лютого 2018 року шлюб між сторонами розірвано. Позивачу залишено прізвище набуте у шлюбі « [PERSON] » (а.с.12). В судовому засіданні встановлено, що рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 травня 2019 року, позовну заяву публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено та солідарно стягнуто з [PERSON] , [PERSON] \~та [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" заборгованість за кредитним договором №431/080-ФО1 від 31 жовтня 2006 року, у сумі 11435,76 доларів США. Рішення набрало законної сили 27 червня 2019 року. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 травня 2019 року встановлено, що 31\~жовтня 2006\~року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (який 09 березня 2010 року змінив тип акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство та змінив найменування банку на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»), як кредитором та [PERSON] , як позичальником, укладений кредитний договір №431/080-ФО1. Відповідно до умов зазначеного договору, банк надав [PERSON] кредит готівкою у розмірі 14000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмі 13,25% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 30 жовтня 2026 року. Одночасно з укладанням кредитного договору з метою забезпечення виконання зобов`язання, між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено Іпотечний договір від 31 жовтня 2006 року. Згідно з умовами іпотечного договору в забезпечення вимог іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору, в заставу оформлено квартиру [ADDRESS] , заставною вартістю 83426 грн.. Пунктом 1.7. даного договору передбачено, зокрема, що іпотекодавець гарантує, що на предмет іпотеки не існує прав та вимог інших осіб, в тому числі тих, що зареєстровані у встановленому законом порядку та що предмет іпотеки є його спільною сумісною власністю з дружиною [PERSON] , яка дала свою письмову згоду у вигляді заяви, справжність підпису на якій, засвідчено приватним нотаріусом Знам`янського МНО Кіровоградської області Озерним М.Г., за реєстровим №1344. Крім того, зазначеним рішенням встановлено, що згодою на купівлю квартири від 30 жовтня 2006 року, [PERSON] дала згоду на укладення її чоловіком [PERSON] договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Підтвердила, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості є їхньою спільною сумісною власністю. Придбана квартира також буде об`єктом права спільної сумісної власності як така, що набувається ними за час шлюбу. Стверджує, що договір купівлі-продажу, з текстом якого вона ознайомлена, укладається її чоловіком в інтересах сім`ї на умовах, які попередньо обговорили і які є вигідними для них, а укладення даного договору відповідає їх спільному волевиявленню. Справжність підпису [PERSON] засвідчено приватним нотаріусом Знам`янського МНО Кіровоградської області Озерним М.Г. та зареєстровано в реєстрі за №1340. За ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Як зазначено в ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60\~Сімейного Кодексу\~України передбачено,\~що майно,\~набуте подружжям\~за час\~шлюбу,\~належить дружині\~та чоловікові\~на праві\~спільної сумісної\~власності незалежно\~від того,\~що один\~з них\~не мав\~з поважної\~причини (навчання,\~ведення домашнього\~господарства,\~догляд за\~дітьми,\~хвороба тощо)\~самостійного заробітку\~(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з\~ч.ч.1,\~2\~ст.61\~Сімейного Кодексу\~України,\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя може\~бути будь-яке\~майно,\~за винятком\~виключеного з\~цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.3 ст.61 Сімейного Кодексу України). Відповідно до\~ч.1\~ст.63Сімейного Кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 статті 60 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з\~ч.ч.1,\~2\~ст.65\~Сімейного Кодексу\~України дружина,\~чоловік розпоряджаються\~майном,\~що є\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~за взаємною\~згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 Сімейного Кодексу України). Як передбачає ч.1 ст.69 Сімейного Кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. На підставі ч.ч.1, 2, 3 ст.70 Сімейного Кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.1-3 ст.372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Оскільки, між сторонами не існувало інших домовленостей, їхні частки є рівними. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п.п.23, 24 Постанови Пленуму ВСУ №11 вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Оскільки існує рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 травня 2019 року, яке набрало законної сили 27 червня 2019 року та згідно з яким [PERSON] , [PERSON] та поручитель [PERSON] визнали суму боргу та солідарне стягнення, в частині вимог позовної заяви щодо визнання несплаченого на дату розірвання шлюбу залишку заборгованості за договором кредиту від 31.10.2006 №431/080-ФО1 спільним частковим майном подружжя слід відмовити. Крім того, за дану вимогу позивачем не сплачено судовий збір, а розрахунку боргу на дату розірвання шлюбу матеріали справи не містять, як і будь-якого іншого. За даних обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, відмовивши позивачу в частині визнання несплаченого на дату розірвання шлюбу залишку заборгованості за договором кредиту від 31 жовтня 2006 року №431/080-ФО1 спільним частковим майном подружжя [PERSON] та [PERSON] , з підстав наведених вище. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на викладене та враховуючи, що відповідач до початку розгляду справи по суті вимоги позовної заяви визнав у повному обсязі, вважаю за можливе повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову, у розмірі 477 грн. 99 коп. З урахуванням повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову, у відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 50 відсотків від сплаченого позивачем судового збору в сумі 477 грн. 99 коп. Приймаючи до уваги, що позивачкою при подачі позовної заяви не був сплачений в повному обсязі судовий збір, а саме за вимогу немайнового характеру щодо визнання несплаченого на дату розірвання шлюбу залишку заборгованості за договором кредиту від 31 жовтня 2006 року №431/080-ФО1 спільним частковим майном подружжя [PERSON] та [PERSON] , а оскільки в задоволенні зазначених вимог відмовлено, суд вважає за необхідне стягнути з позивачки на користь держави судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. Разом з тим, відповідно до п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 50 відсотків від сплачених позивачем витрат за проведення оцінки нерухомого майна в сумі 750 грн. 00 коп.. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: partial