Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя із позовною заявою до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ПЕРЕМОГА 119», третя особа: Запорізька міська рада, про визнання права власності в порядку спадкування за законом, в обґрунтування своїх позовних вимог зазначила наступне. [INFO] помер батько позивача, [PERSON] . Спадщину після його смерті прийняли його дружина [PERSON] , мати позивача, та сам позивач. За життя, на підставі рішення Запорізького місцевого виконкому № 570 від 19.12.63 року як члену ЖБК № 3 «ДТМЗ» [PERSON] та членам його сім`ї було надано право на зайняття квартири [ADDRESS] . На підставі чого виданий ордер № 112 від 01.09.72 року. За життя [PERSON] виплатив пай за вказану квартиру в повному обсязі. Дана квартира належить подружжю на праві спільної сумісної власності, оскільки була придбана в період шлюбу із матір`ю позивача, [PERSON] .. Отже, після смерті [PERSON] до складу спадщини увійшла 1/2 частина квартири, яку успадкували в рівних частках дружина, [PERSON] , та позивач. [INFO] померла [PERSON] , після якої відкрилася спадщина у вигляді 3/ 4 частин квартири. Заповіту не залишила. Після її смерті позивач є єдиним спадкоємцем першої черги за законом, який фактично прийняв спадщину шляхом проживання зі спадкодавцем на момент смерті. З метою оформлення спадщини позивач 20.12.17 року звернувся до Третьої Запорізької державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті батьків, на підставі яких були відкриті спадкові справи. Державним нотаріусом у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на квартиру та її реєстрації, про що видані постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 634/02-31, 640/02-31 від 3 квітня 2018 р. Позивач двічі, 14.02.18 р. та 13.03.18р. звертався до державного реєстратора з приводу державної реєстрації права власності на квартиру, але в державній реєстрації прав було відмовлено. У 2016 році ЖБК № 3 «ДТМЗ» було реорганізовано в ОСББ «ПЕРЕМОГА 119», який є правонаступником вказаного житлово-будівельного кооперативу. Посилаючись на вищевикладене позивач просив визнати за ним право власності на майно в порядку спадкування за законом на квартиру після смерті батьків. Позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити, а судові витрати залишити за позивачем. Представник відповідача подав суду заяву про визнання позову та проведення розгляду справи у відсутності відповідача. Від представника Запорізької міської ради надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача просить прийняти рішення у відповідності до вимог чинного законодавства, справу розглянути за відсутності представника Запорізької міської ради. Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу не здійснювалося. Частиною 1 ст. 2ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвсі судові процедури повинні бути справедливими. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є сином померлого [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 13.03.1965 року, видане Орджонікідзевським р/в ЗАГС, актовий запис № 633. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] , видане Ширяєвським р/в ЗАГС Одеської області України, актова запис № 69. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] видане 25.02.1998 року відділом реєстрації актів Громадянського стану Запорізької міської ради, України, актова запис № 1722. [PERSON] фактично прийняв спадщину шляхом фактичного проживання зі спадкодавцем на момент смерті, що підтверджується довідкою № 166/02-14 від 25.01.2018 року виданою Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЗУ «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Згідно ст. 19-1 Закону України «Про кооперацію» член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно. Згідно з рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради депутатів трудящих від 19 грудня 1963 р. № 570, видано ордер № № 112 виданому від 01.09.1972 р., за який [PERSON] разом з родиною має право на зайняття квартири [ADDRESS] . Згідно з довідкою голови ЖБК №3 «ДТМЗ» № 11/2від 12 лютого 2016 р., [PERSON] повністю виплатив квартирний пай в 1980 р. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 01.04.1964 року до дня смерті перебували у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER] від 01.04.1964 року Троіцький міський ЗАГС, актовий запис 159. Заповіту не залишили. З цього суд робить висновок, що вказане нерухоме майно, було придбане [PERSON] за період шлюбу зі [PERSON] та є спільною сумісною власністю подружжя, на яке кожен з подружжя мав рівні права та рівні долі у спільній сумісній власності. Таким чином до складу спадщини після смерті [INFO] [PERSON] входить 1/2 частина квартири, яку успадкували спадкоємці першої черги: його дружина та син в рівних частках, тобто по 1/2 частини спадкового майна , що дорівнює ј частки квартири [ADDRESS] . Після смерті [INFO] [PERSON] , матері позивача відкрилась спадщина на 3 /4 частини квартири, а єдиним спадкоємцем залишився син та вся квартира перейшла у спадок за законом до [PERSON] , як спадкоємця першої черги (1/4 + 3/4). 20.12.2017 року [PERSON] звернувся до Третьої запорізької державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини за законом після смерті своїх батьків. За заявою [PERSON] . Третьою запорізькою державною нотаріальною конторою були відкриті спадкові справи після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , та після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . 14.02.2018 року та 13.03.2018 року позивач [PERSON] звертався до державного реєстратора з питання реєстрації прав на нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] за померлим [PERSON] . Але йому було відмовлено у державній реєстрації прав з підстав відсутності правовстановлюючого документу, що підтверджується рішеннями № 39666496 від 14.02.2018 року та № 40076956 від 13.03. 2018 року . Постановами державного нотаріуса Третьої запорізької державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 634/02-31 та 640/02-31 від 03.04.2018 р., [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батьків на квартиру за адресою: [ADDRESS] з причини відсутності правоустановчого документу на квартиру. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що позивач звертався до суду з аналогічним позовом до Запорізької міської ради, третя особа ОСББ «Перемога 119», де рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя у справі № 335/3846/18 від 04.07.2018 року, яке набрало сили після перегляду Запорізьким апеляційним від 12.12.2018 року, судами було встановлено, що [PERSON] вправі звернутись до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно в даному випадку. У позові було відмовлено з причини звернення до неналежного відповідача. Згідно п. 1 Постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців законом. Виходячи з положень ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року, прийняття частини спадкового майна означає прийняття спадщини в цілому. Відповідно до вимог ст. 524 ЦК УРСР спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Спадкування за законом має місце, коли воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини, згідно зі ст. 525 ЦК України в редакції 1963 року, визнається день смерті спадкодавця. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 529 ЦК України в редакції 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина, чоловік, і батьки (усиновителі) померлого. Для придбання спадщини, відповідно до ст. 548 ЦК України в редакції 1963 року необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Частинами 1, 2 ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року, передбачено, що діями, які свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ спадкоємця до управління чи володіння спадковим майном або подача спадкоємцем заяви про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Відповідно до п.4.15, 4.18 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" має місце роз`яснення щодо розгляду цивільних спорів, зокрема, у випадку неможливості спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Стаття 4 ЦПК України передбачає право кожної особи, в порядку передбаченим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Вказаний припис кореспондується зі статтею 15 ЦК України, якою також передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Правова позиція суду щодо можливості захисту права власності позивача шляхом його визнання ґрунтується на практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини "підлягає використанню національними судами України як джерело права. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Онерільдіс проти Туреччини» Європейський суд з прав людини визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Згідно положень статті 1-ї Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі «Ятрідіс проти Греції» зазначив, що володіння майном повинно бути законним. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є законними, обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Позивач не заявляв вимог про стягнення судового збору, тому на підставі ст. 13 ЦПК України, суд залишає витрати по сплаті судового збору за позивачем. На підставі викладеного

Outcome: approved