Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

[PERSON] 15 січня 2018 року звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, вказавши, що він перебував під слідством за обвинуваченням у вчиненні злочину передбаченого ст. 190 КК України та був незаконно засуджений до позбавлення волі. Так, зокрема у період з 17.04.2010 по 27.05.2014 та з 19.06.2015 по 27.03.2017 він перебував під слідством та судом, а в період з 27.05.2014 по 19.06.2015 фактично відбував покарання у виді позбавлення волі в установах Державної пенітенціарної служби України відповідно до вироку Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.05.2014 по справі № 1-177/11. Крім того, під час перебування під слідством та судом до нього застосовувався запобіжний захід у виді підписки про невиїзд. Вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.12.2016 по справі №1-177/11, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 27.03.2017 його було виправдано у зв'язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України і визнано невинним в пред'явленому обвинуваченні. Вважав, що у зв'язку із незаконним засудженням, триманням під вартою, перебуванням під слідством та судом йому завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, приниженні честі, гідності та ділової репутації, руйнуванні соціальних зв'язків та звичайного способу життя, обмеження особистих прав та свобод, а також необхідності витратити довготривалий час для відновлення справедливості. Внаслідок незаконного засудження у нього погіршилися стосунки із неповнолітнім сином [PERSON] 2003 року народження, в якого склалося негативне ставлення до батька. Крім того, в результаті засудження його було звільнено з роботи у ТОВ «Компанія-Агроінвест». Також позивач посилався на те, що незаконне засудження та відбування покарання у виді позбавлення волі призвело до погіршення стану його здоров'я та необхідності проходити довготривале лікування, у тому числі хірургічне втручання. Наслідком такого погіршення стану здоров'я стало обмеження фізичних навантажень, необхідність постійного спостереження у лікарів. Оскільки строк перебування під слідством та судом, з дня пред'явлення йому обвинувачення (17.04.2010) до набрання законної сили виправдувальним вироком у справі №1-177/11 (27.03.2017) становить 83 місяці 10 днів, позивач вважав, що у грошовому виразі розмір завданої йому моральної шкоди має становить 310250 гривень, із розрахунку одна мінімальна заробітна плати встановлена в Україні у 2018 році (3723 грн.) за кожен місяць перебування під слідством та судом. Просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь [PERSON] 310 250 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. У лютому 2018 [PERSON] збільшив позовні вимоги, про що 12.02.2018 подав до суду відповідну заяву. При цьому посилався на те, що в Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено лише мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди (одна мінімальна зарплата за кожен місяць перебування під слідством та судом). В той же час не може бути рівним розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування на підписці про невиїзд та за час відбування покарання у виді позбавлення волі. За таких обставин позивач вважав, що враховуючи глибину та тривалість моральних страждань, виходячи із засад розумності та справедливості належним відшкодуванням завданої йому моральної шкоди має бути сума 520 000 гривень, яку необхідно стягнути на його користь із Державного бюджету України. Ухвалою суду від 18.01.2018 року позов [PERSON] прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження та відкрито провадження у цивільній справі №711/293/18. Цією ж ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про витребування доказів в Менській виправній колонії (№91). Ухвалою суду від 12.02.2018 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача залучено прокуратуру Черкаської області. Ухвалою суду від 12.03.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Відповідачем - Державною казначейською службою України (далі ДКСУ) подано відзиви на позов [PERSON] з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, а також заперечення на відповідь позивача на відзив. ДКСУ вважало відсутніми підстави для задоволення позову [PERSON]. При цьому просила врахувати, що відповідно до п. 1. Положення про Державну Казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 р. № 215, казначейство є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Основним завданням Казначейства є реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Отже відсутня будь-яка вина ДКСУ щодо порушення прав та інтересів позивача. Крім того позивачем не надано належних доказів того, що йому завдано моральну шкоду та не вказано в чому проявились наслідки такої шкоди. Посилання позивача на той факт, що звільнення з роботи у ТОВ «Компанія-Агроінвест» пов'язано з незаконним засудженням є лише припущенням останнього. Посилання позивача на те, що він маючи педагогічну освіту, внаслідок перебування під слідством і судом був позбавлений можливості побудувати кар'єру за своєю професією відповідач вважав неналежним доказом, оскільки [PERSON] до моменту позбавлення волі мав вільний вибір щодо працевлаштування та побудови власної кар'єри, проте за власним бажанням працював охоронцем у ТОВ «Компанія-Агроінвест». Перебування на лікуванні в хірургічному відділенні щодо оперативного втручання з видалення жовчного міхура не доводить причинно-наслідкового зв'язку між цими подіями і незаконним засудженням. Крім того, факт погіршення відносин з малолітнім сином не є належним доказом по справі, оскільки в даному випадку на першому плані виступають міжособистісні сімейні стосунки між батьком та сином. Стосовно перебування позивача під слідством та судом, а також відбуття покарання у вигляді позбавлення волі, то тільки суд може визначити розмір моральної шкоди залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Для розрахунку розміру моральної шкоди позивачем використано розмір мінімальної заробітної плати, встановленої відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік», у місячному розмірі: з 1 січня - 3723 гривень. Разом із тим, відповідно до п. 3 роз. II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-УІП (набрав чинності з 1 січня 2017 року) мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень. Отже, виходячи з вищенаведеного, розмір відшкодування моральної шкоди позивачу за один місяць перебування під слідством та судом не може бути меншим ніж 1600 грн., а не як зазначено позивачем 3723 грн.. Отже наведений позивачем розрахунок суми моральної шкоди є помилковим, з огляду на зміни чинного законодавства. Стосовно заяви про збільшення розміру позовних вимог 520 000 гривень, то відповідач просив врахувати, що позивачем не наведено належного розрахунку вказаної суми. У своїх письмових поясненнях щодо позову третя особа, - прокуратура Черкаської області, вважала, що позов може бути задоволено лише частково. Не заперечувала, що вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.12.2016 [PERSON] виправдано у зв'язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України і визнано невинним у пред'явленому обвинуваченні. Апеляційний суд Черкаської області 27.03.2017 вказаний вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси залишив без змін. Прокуратурою 06.06.2017 на вказані вирок та ухвалу подана касаційна скарга, яка до теперішнього часу Верховним Судом не розглянута. Запобіжний захід у виді тримання під вартою до [PERSON] застосовувався з 29.12.2010 по 15.03.2011 та з 27.05.2014 по 16.06.2015. Досудове слідство відносно позивача у даній справі тривало 1 міс. 14 дн. (з 17.04.2010 по 31.05.2010). Судове слідство (до набрання законної сили судового рішення) тривало 6 років 9 місяців 27 днів (з 01.06.2010 по 27.03.2017). Отже загалом досудове та судове слідство тривало 6 років 11 місяців 10 днів. Вважали, що у вказаному спорі позивач має довести не лише факт реабілітації, а й наявність у зв'язку з цим моральної шкоди та її розмір. До даних правовідносин не застосовується презумпція моральної шкоди. Це право реалізується шляхом процесуального доведення наявності шкоди, її розміру. Однак крім процесуальних документів, які підтверджують факт реабілітації, позивач не надав до суду будь-яких доказів, в частині вжиття додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв'язків, відновлення стосунків з оточуючими людьми, які були б підставою для визначення розміру моральної шкоди у вказаній ним сумі. Надання позивачем суду копії диплому про отримання ним вищої педагогічної освіти не є доказом позбавлення [PERSON] можливості реалізації своїх бажань у професійній сфері. Дані щодо побудови кар'єри у професійній галузі з моменту здобуття освіти до часу притягнення його, як обвинуваченого у кримінальній справі (8 років) [PERSON] не надав, як і докази перешкоджання ним професійної діяльності у зв'язку з наведеним фактом. Виписка із амбулаторної картки [PERSON] лише констатує факт наявності хвороб у позивача. Звернення позивача до лікаря травматолога із скаргами на біль у колінному суглобі жодним чином не доводить зв'язок із притягненням його до кримінальної відповідальності у 2010 році. Звернення до лікаря-хірурга у 2015-2017 роках не підтверджують факт понесення моральних страждань позивачем, оскільки погіршення стану здоров'я [PERSON], згідно з даними виписки, є наслідком недотримання правильного харчування, самолікування, неявки на лікування після обстеження. Отже, на думку третьої особи, жодних доказів, що підтверджують погіршення стану здоров'я позивача та причинно-наслідковий зв'язок із перебуванням його під слідством і судом не надано. За нормами ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2018 становить 3723 грн. Однак, згідно з п. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів» від 06.12.2016 № 1774-УІІІ встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується, як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 1762 грн. З урахуванням наведеного третя особа вважала, що мінімальний розмір моральної шкоди за час перебування [PERSON] під слідством та судом у розмірі 146833, 65 грн. (1762 грн. х 88 міс. 4 дн.) відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості. У своїх відповіді на відзив та додаткових поясненнях [PERSON] вважав, що саме ДКСУ є належним відповідачем за його позовом, а посилання відповідача на відсутність вини суперечить п.2 ч.2 ст 1167 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Не погодився із доводами відповідача та третьої особи про те, що мінімальний розмір моральної шкоди, завданої за кожен місяць перебування під слідством та судом повинен бути не меншим ніж 1600 грн. чи 1762 грн.. На думку позивача такі доводи суперечать Закону №266/94-ВР, роз'ясненням, викладеним в постанові Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 та судовій практиці Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, в аналогічних справах (зокрема ухвала від 06.12.2017 справа №520/1919/15-ц). Крім того просив врахувати, що з червня 1995 р. по травень 2009 року він проходив службу в органах внутрішніх справ. Починаючи з 2008 року на позивача здійснювався неправомірний вплив як з боку його колишньої дружини [PERSON], яка постійно зверталася із заявами та скаргами щодо вчинення ним шахрайських дій, так і з боку працівників прокуратури щодо безпідставного порушення кримінальних справ. Зокрема постановою заступника прокурора Придніпровського району м. Черкаси від 27.03.2009 р. було порушено кримінальну справу стосовно [PERSON] за фактом легалізації грошових коштів, за ознаками злочину, передбаченого ст. 209 КК України. Вказану постанову прокурора було скасовано постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10.08.2009 р. по справі №4-633/2009. Внаслідок тиску на Позивача спричиненого безпідставними кримінальними переслідуваннями, останній змушений був звільнитися зі служби в органах внутрішніх справ. При звільненні зі служби позивач отримав позитивну характеристику, в якій також зазначається про те, що хоч Позивач і був розлучений, але багато уваги приділяє вихованню сина. Вважав, що внаслідок звільнення зі служби, яке було зумовлено тиском на нього безпідставними кримінальними переслідуваннями був позбавлений можливості піти на пенсію за вислугою років та отримати чергове звання підполковника, до присвоєння якого залишалось близько 8 місяців. Незважаючи на скасування попередніх обвинувальних вироків за ч.3 ст. 190 КК України, прокуратура у вересні 2016 року перекваліфікувала його дії на ч.4 ст. 190 КК України, звинувативши вже в особливо тяжкому злочині, мінімальна межа покарання, за який встановлена у 5 років позбавлення волі, що завдало Позивачу додаткових моральних страждань при новому розгляді справи. Крім того позивач посилався на те, що внаслідок перебування під слідством і судом, не мав можливості влаштуватися на роботу, у зв'язку з чим, у виникла заборгованість зі сплати аліментів в сумі 30229,40 грн.. Вказану суму заборгованості було стягнуто з позивача рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28.10.2013 р.. Вказана обставина також завдала моральних страждань позивачу, оскільки він не мав можливості брати участь як у вихованні так і у матеріальній підтримці свого сина. Крім того, Позивач поніс певні обмеження, спричинені заходами, вжитими в рамках виконавчого провадження щодо виконання вказаного рішення суду, а саме були накладені арешти на майно Позивача, постановою державного виконавця від 25.01.2016. У судовому засіданні учасники справи підтвердили обставини викладені у своїх заявах по суті справи. Суд вивчивши заяви по суті справи, дослідивши письмові докази, допитавши свідків, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Постановою прокурора Придніпровського району м. Черкас від 17.02.2009 року порушено кримінальну справу по ст. 190 ч.3 КК України за зверненням начальника філії-Черкаське обласне управління ВАТ «Ощадбанк» по факту отримання грошових коштів за кредитним договором №238-07 (т.1 а.с. 160-161, 168-171). 17.04.2010 року старшим слідчим прокуратури Придніпровського району м. Черкаси у кримінальній справі №0210900033 винесено Постанову про притягнення [PERSON] як обвинуваченого за ч.3 ст. 190 КК України (т.1 а.с. 162). На думку слідчого Трубенко А.А. шляхом обману заволодів грошовими коштами філії-Черкаське обласне управління ВАТ «Ощадбанк» на суму 225000 гривень, чим завдав збитків державі на вказану суму. 17.04.2010 року [PERSON] допитано в якості обвинуваченого за ч. 3 ст. 190 КК (т.1 а.с. 163). В ході допиту [PERSON] вказав, що винним себе не визнає. Відносно [PERSON] слідчим застосовано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд (т.1 а.с. 164). Супровідним листом від 18.05.2010 №175-100-09 прокуратура Придніпровського району м. Черкас направила кримінальну справу №0210900033 для розгляду по суті до Придніпровського районного суду м. Черкас (т. 1 а.с. 165). 26.05.2010 Придніпровський районний суд м. Черкаси повернув кримінальну справу №0210900033 прокурору для належного складання обвинувального висновку (т.1 а.с. 166). 31.05.2010 cупровідним листом №175-100-09 прокуратура Придніпровського району м. Черкас направила кримінальну справу №0210900033 для розгляду по суті до Придніпровського районного суду м. Черкас (т. 1 а.с. 167). Вироком Придніпровського районного суду м. Черкас від 29.12.2010 (т.1 а.с. 97-101), - [PERSON] визнано винним у скоєнні злочину передбаченого ч.3 ст. 190 КК України та призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі. Запобіжний захід змінено із підписки про невиїзд на тримання під вартою. Суд вважав доведеним обвинувачення [PERSON] у заволодінні шляхом обману чужим майном у великих розмірах, а саме грошовими коштами ВАТ «Ощадбанк» в сумі 225000 гривень. Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 15.03.2011 (т.1 а.с. 102-104), - вирок суду від 29.12.2000 року відносно [PERSON] скасовано, а справа направлена на новий судовий розгляд до того ж суду. Запобіжний захід [PERSON] змінено із тримання під вартою на підписку про невиїзд. Вироком Придніпровського районного суду м. Черкас від 27.05.2014 (т.1 а.с. 105-112), - [PERSON] визнано винним у скоєнні злочину передбаченого ч.3 ст. 190 КК України та призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі. Запобіжний захід змінено із підписки про невиїзд на тримання під вартою. Зараховано у строк відбутого покарання час тримання під вартою з 29.12.2010 по 15.03.2011. Суд вважав доведеним обвинувачення [PERSON] у заволодінні шляхом обману чужим майном у великих розмірах, а саме грошовими коштами ВАТ «Ощадбанк» в сумі 225000 гривень. Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 17.11.2014 (т.1 а.с. 113-120), - вирок суду від 27.05.2014 відносно [PERSON] залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.06.2015 (т.1 а.с. 121-124), - вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.05.2014 та ухвала Апеляційного суду Черкаської області від 17.11.2014 відносно [PERSON] скасовані, а справа направлена на новий розгляд. Крім того cуд ухвалив звільнити [PERSON] з-під варти. Згідно Довідки про звільнення серії ЧРН №000846 (т.1 а.с. 142), - [PERSON] 19.06.2015 звільнений із Менської виправної колонії (№91) де відбував покарання у виді позбавлення волі за вироком суду від 27.05.2014. 16.09.2016 прокурор Черкаської місцевої прокуратури за погодженням із керівником вказаної прокуратури виніс постанову про зміну обвинувачення [PERSON] із ч.3 на ч.4 ст. 190 КК України (т.1 а.с. 188-190), - звинувативши [PERSON] у тому що він маючи умисел заволодіти чужим майном з корисливих мотивів, в приміщенні філії - Черкаського обласного управління ВАТ «Ощадбанк», що розташоване по бул. Шевченка, 320 в м. Черкаси, 19 листопада 2007 року в робочий час установи, шляхом зловживання довірою колишньої дружини - потерпілої [PERSON], яка беззаперечно довіряла йому і була впевнена, що [PERSON] намагається допомогти їй в заміні предмету застави по договору кредиту її сестри [PERSON], власноручно оформив та підписав кредитну заявку від імені колишньої дружини [PERSON] на отримання кредиту в розмірі 225 000 грн. та 23.11.2007 р. у вказаному приміщенні заволодів грошовими коштами, а саме шляхом обману працівників банку від імені дружини підписав договір відновлювальної кредитної лінії № 238-07 від 23.11.2007 р. з додатками на отримання кредитних коштів в сумі 225 000 грн. з кінцевим терміном повернення 22.11.2017 р., в результаті чого в той же день отримав з каси зазначеної банківської установи грошові кошти в сумі 225 000 грн., що у 1125 разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян на час отримання кредиту. Про укладений договір та отримані кошти [PERSON] не повідомив, а гроші привласнив. Таким чином, на думку прокурора, [PERSON] заволодів майном, а саме грошовими коштами філії - Черкаського обласного управління ВАТ «Ощадбанк» на загальну суму 225 000 грн., що у 1125 разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян, чим завдав збитків державі на вказану суму. Прокурором дії [PERSON] кваліфіковані як злочин, передбачений ч.4 ст. 190 КК України - заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою, вчинене у особливо великих розмірах. Вироком від 07.12.2016 (т.1 а.с. 125-130), Придніпровський районний суду м. Черкаси виправдав [PERSON] у зв'язку із відсутністю в його діяннях складу злочину передбаченого ч.4 ст. 190 КК України визнав його в пред'явленому обвинуваченні та по суду виправданим. Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 27.03.2017 (т.1 а.с. 131-141), - виправдувальний вирок суду від 07.12.2016 відносно [PERSON] залишено без змін, а апеляційні скарги прокурора, представників потерпілої та цивільного позивача без задоволення. Таким чином [PERSON] у зв'язку із притягненням до кримінальної відповідальності за ст. 190 КК України був підданий кримінальному переслідуванню у період з 17.04.2010 (дата винесення постанови про притягнення як обвинуваченого) по 27.03.2017 (дата набрання законної сили виправдувальним вироком суду), тобто усього 83 місяці та 10 днів. Крім того у вказаний період [PERSON] утримувався під вартою та відбував покарання у виді позбавлення волі з 29.12.2010 по 15.03.2011, та з 27.05.2014 по 19.06.2015, тобто усього 15 місяців 8 днів. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], підтвердили, що у зв'язку із притягненням до кримінальної відповідальності та засудженням за ст. 190 КК, [PERSON] сильно переживав і хвилювався, в нього погіршилися відносини із друзями та знайомими. Зі своїм сином [PERSON] майже не спілкується, оскільки дитині повідомили, що його батько бандит. [PERSON] хотів влаштуватися на роботу в поліцію дільничним інспектором, але йому відмовили не зважаючи на те що він виправданий судом. Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон №266/94), передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. Крім того пункт перший частині першої статі 1 Закону №266/94, в редакції до внесення змін Законом №4652-VI від 13.04.2012, передбачав у тому числі відшкодування шкоди завданої громадянинові внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у тому числі у випадку постановлення виправдувального вироку суду (п.1 ч.1 ст. 2 Закону №266/94). Згідно п.5 ч.1 ст. 3 Закону №266/94 у наведених в статті 1 даного Закону випадках громадянинові відшкодовується і моральна шкода. Згідно ч.6 ст. 4 Закону №266/94, - моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до ч.1, 2 ст. 23 ЦК України, - особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Суд вважає, що незаконним притягненням [PERSON] як обвинуваченого за ст. 190 КК України, незаконним засудженням за ч.3 ст. 190 КК України, а також незаконним взяттям і триманням його під вартою було істотним чином порушено права [PERSON] та завдана значна моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких зазнав [PERSON], у приниженні його честі та гідності, погіршенні відносин із оточуючими людьми, позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок та бажань, необхідності застосовувати додаткові зусилля для організації свого життя. Суд погоджується із доводами позивача, про те, що під час перебування під слідством та судом за обвинуваченням у шахрайстві, для [PERSON] була обмежена можливість влаштуватися на роботу у правоохоронні органи де він працював тривалий час або у навчальні заклади для роботи за здобутою в 2002 році кваліфікацією «викладач історії» (т.1 а.с. 94). Крім того притягнення до кримінальної відповідальності, засудження та відбуття покарання у виді позбавлення волі [PERSON], дійсно могли створити у його близьких родичів, у тому числі неповнолітнього сина позивача - [PERSON] 2003 року народження (т.1 а.с. 29), а також серед знайомих та друзів позивача негативне уявлення про [PERSON], як про злочинця шахрая, що безумовно завдавало додаткових душевних страждань позивачу, який до цього мав репутацію законослухняного громадянина, не притягався до кримінальної відповідальності (т.1 а.с. 244-245), а навпаки тривалий час із 1995 по 2009 рік працював у правоохоронних органів де характеризувався із позитивного боку (т.1 а.с. 229-230). В той же час у суді не доведено прямого причинного зв'язку між наявними у позивача захворюваннями, - пошкодження меніска лівого колінного суглоба, жовчнокам'яна хвороба, холецистопанкреатит (т.1 а.с. 144-151) та незаконним притягненням [PERSON] як обвинуваченого за ст. 190 КК України, незаконним засудженням за ч.3 ст. 190 КК України, а також незаконним взяттям та триманням його під вартою. Також у розглядуваній справі позивачем не доведено, що його звільнення зі служби в міліції, а також з посади охоронця ТОВ «Компанія-Агроінвест» пов'язано із незаконним притягненням як обвинуваченого за ст. 190 КК або засудженням за ч.3 ст. 190 КК України. При цьому суд враховує, що згідно довідки ТОВ «Компанія-Агроінвест» (т.1 а.с. 153) [PERSON] працював у період з 01.11.2013 по 26.05.2014 та був звільнений згідно наказу №129-к від 26.05.2014. В той же час вирок відносно [PERSON], яким його було засуджено до позбавлення волі, був ухвалений 27.05.2014. Зі служби в міліції [PERSON] звільнений 06.05.2009 за власним бажанням згідно власного рапорту від 27.03.2009 (т.1 а.с. 230). В той же час в якості обвинуваченого за ст. 190 ч.3 КК України [PERSON] був притягнутий 17.04.2010 року. Постанова державного виконавця від 25.01.2016 (т.1 а.с. 233) про накладення арешту на майно [PERSON] у зв'язку із виконавчим провадження щодо стягнення із нього на користь [PERSON] боргу в сумі 30229,4 грн. не може бути прийнята судом, як доказ завдання моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено зв'язок між вказаним виконавчим провадженням та його незаконним засудженням. Суд відхиляє доводи відповідача про відсутність провини ДКСУ у завданні моральної шкоди [PERSON], як підставу для відмови у позові. Так, відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону №266/94, - у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Крім того згідно п.2 ч.2 ст. 1167 ЦК України, - моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Таким чином [PERSON] заявляючи вимоги про відшкодування моральної шкоди завданої незаконним засудженням, притягнення до кримінальної відповідальності, взяттям і триманням під вартою не зобов'язаний доводити вину органів державної влади або їх окремих посадових осіб. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди завданої [PERSON] суд виходить з наступного. Згідно ч.3 ст. 23 ЦК України, - моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч.2, 3 ст. 13 Закону №266/94, - розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди за кожен місяць перебування під слідством чи судом на рівні однієї мінімальної заробітної плати. Пленум Верховного Суду України в пункті 9 Постанови №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснив, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Згідно ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірів з 1 січня 2018 року встановлено в сумі 3723 гривні. Таким чином на час розгляду справи за позовом [PERSON], розрахунковою величиною для обчислення розміру відшкодування моральної шкоди суд визнає розмір мінімальної заробітної плати в сумі 3723 гривні на місяць. З цих підстав суд відхиляє як необґрунтовані доводи відповідача та третьої особи про необхідність застосування при обчисленні розміру відшкодування моральної шкоди мінімальну заробітну плату в сумі 1600 гривень, або прожитковий мінімум в сумі 1762 гривні. Звертаючись до суду із первісним позовом [PERSON] просив стягнути на відшкодування завданої йому моральної шкоди 310250 гривень. В подальшому позивач збільшив позовні вимоги до 520000 гривень. Суд погоджується з доводами позивача в тій частині, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом без позбавлення волі, не може бути рівнозначним розміру такої шкоди за час перебування [PERSON] під вартою та відбуття ним покарання у виді позбавлення волі у виправній колонії. Учасниками справи не було заявлено клопотань про призначення судом психологічної експертизи для визначення розміру завданої [PERSON] моральної шкоди. Не проводились такі експертні дослідження і на замовлення самих учасників справи. Тому з урахуванням обставин встановлених під час судового розгляду, характеру та тривалості порушень прав [PERSON], глибини його душевних страждань, зважаючи на вимоги розумності і справедливості, суд визначає розмір відшкодування моральної шкоди завданої [PERSON] незаконним притягненням як обвинуваченого за ст. 190 КК України, незаконним засудженням за ч.3 ст. 190 КК України, а також незаконним взяттям та триманням його під вартою, - в сумі 367087,80 гривень. При цьому суд виходить з наступного розрахунку: одна мінімальна заробітна плата за кожен місяць кримінального переслідування (83 міс. 10 дн.), та додатково ще одна мінімальна заробітна плата за кожен місяць тримання під-вартою (15 міс. 8 дн.), тобто: 83 міс. х 3723 грн. + 3723 грн./30 дн. х 10 дн. = 310250 грн. 15 міс. х 3723 грн. + 3723 грн./30 дн. х 8 дн. = 56837,8 грн. 310250 грн. + 56837,8 грн. = 367087,8 грн. Згідно ч.1 ст. 4 Закону №266/94, - відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. За таких обставин позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, та на його користь необхідно стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з рахунку Державної казначейської служби України 367087,80 гривень на відшкодування моральної шкоди. Факт подання прокурором касаційної скарги на виправдувальний вирок від 07.12.2016 відносно [PERSON] та ухвалу суду апеляційної інстанції від 27.03.2017 року (т.1 а.с. 197-203) і витребування ухвалою ВССУ від 17.08.2017 кримінальної справи [PERSON] для перевірки в касаційному порядку (т.1 а.с. 204) не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки станом на 23.03.2018 виправдувальний вирок від 07.12.2016 є чинним та таким, що набрав законної сили. На підставі викладеного,

Outcome: partial