Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного 09 червня 2000 року, посвідченого Первомайською філією Універсальної біржі "Південь", за яким він набув право власності на житловий будинок №38 з надвірними спорудами, що розташований за адресою [ADDRESS]. Посилаючись, що житловим будинком розпорядитися не може, так як йому стало відомо, що угода купівлі-продажу житлового будинку повинна бути посвідчена в нотаріальному порядку, позивач просить задовольнити позовні вимоги. Позивач та його представник в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити. Відповідач в підготовчому судовому засіданні позов визнала та не заперечувала проти його задоволення. За положеннями ч.3 ст.200, ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову на підготовчому судовому засіданні. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані по справі докази в їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 09 червня 2000 року на Первомайській філії Універсальної біржі "Південь" було посвідчено договір №228 про купівлю-продаж нерухомого майна, а саме житлового будинку [ADDRESS], який укладено між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON].(а.с.5). На підставі вказаного договору, право власності на житловий будинок [ADDRESS], зареєстроване за [PERSON] в Первомайському міжміському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі №16 стор.249 за №2356, про що свідчить відповідне реєстраційне посвідчення видане 26 червня 2000 року(а.с.6). Норми про державну реєстрацію правочинів, щодо відчуження нерухомості, введені тільки з набранням чинності ЦК України 2003 року. До цього часу, в тому числі і на час укладення спірної угоди (2000 рік) норми, щодо реєстрації правочинів не були чинними. На той час діяли норми, які передбачали тільки реєстрацію нерухомого майна. Як вбачається з матеріалів справи вимоги щодо реєстрації нерухомого майна позивачем на момент укладання спірної угоди виконано. Відповідно до положень ст.227 Цивільного кодексу України (1963 року), договір купівлі-продажу житлового будинку, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, повинен бути нотаріально посвідчений. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Судом встановлено, що сторони відповідно до вищезазначеного договору свої зобов'язання виконали. Позивач [PERSON] сплатив обумовлену договором вартість будинку, зареєстрував право власності в БТІ, заселився до будинку, де проживає до теперішнього часу, а [PERSON] прийняла кошти за будинок та передала будинок у власність позивача. Виконати вимоги закону щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку неможливо, так як в Первомайському міжміському бюро технічної інвентаризації право власності зареєстровано за позивачем 26 червня 2000 року, продавець будинку [PERSON] відмовляється посвідчити договір купівлі-продажу нерухомого майна в нотаріальній конторі. Згідно положень ст.153 ЦК України (1963 року), договір є укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. За приписами ч.2 ст.47 ЦК України (1963 року), яка діяла на момент укладення угоди, визначено, що якщо відбулося повне або часткове виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати таку угоду дійсною. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення угоди не вимагається. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Саме така правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 07 вересня 2017, справа № 6-1288цс17. Судом встановлено, що фактично договір купівлі-продажу житлового будинку був укладений між сторонами, відповідач передав, а позивач прийняв у власність вказаний житловий будинок, відповідач повинна була з'явитися до нотаріальної контори для посвідчення договору, але не з'являється до теперішнього часу, нотаріальне засвідчення договору не відбулось, а отже позивач не має змоги за відсутності відповідача посвідчити у нотаріуса договір. Отже в даному випадку має місце ухиленням відповідача від необхідних дій. На теперішній час відповідач не оспорює даний договір купівлі-продажу будинку, не має до позивача будь-яких майнових претензій, відповідач визнає позов повністю та просить визнати дійсним вищевказаний договір купівлі-продажу. Також, умови даного договору купівлі-продажу житлового будинку не порушують права, свободи та інтереси інших осіб. Отже, договір купівлі продажу житлового будинку не був посвідчений нотаріально, внаслідок ухилення відповідача від вказаних дій, а тому підлягає визнанню його дійсним в судовому порядку. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе визнати вищезазначену угоду дійсною.

Outcome: approved