Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В позовній заяві позивач зазначає, що вона разом із [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] володіють на праві приватної, спільної власності квартирою [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 28.03.2005 №554, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації, зареєстрованим у Київському міському бюро технічної інвентаризації і записаний у реєстрову книгу від 31.03.2005 №3832. У 2003 року Позивач, погодивши із іншими співвласниками Квартири, зареєструвала у квартирі [PERSON] , з яким на той час перебувала у близьких стосунках, і який фактично проживав у квартирі у період з 2004 року до 2007 року. Такий жест доброї волі позивача був викликаний проханням відповідача, оскільки останній мав намір отримати кредитні кошти у одному із банків, що розташовані у місті Києві, нібито для купівлі автомобіля з метою користування ним в особистих цілях. При цьому, між позивачем та відповідачем не було жодних домовленостей чи зобов`язань щодо користування квартирою, а реєстрація [PERSON] у квартирі мала тимчасовий характер, так як останній попередньо запевнив позивача, що після досягнення свої мети добровільно звернеться до відповідних органів із заявою про зняття його з місця реєстрації. Орієнтовно в 2008 році відносини між позивачем та відповідачем остаточно зіпсувалися, тому останніми було прийнято рішення про припинення відносин, у зв`язку із чим відповідач виїхав з квартири та не приживає там з 2008 року, тобто 13 років. З огляду на це, [PERSON] намагалась мирно врегулювати ситуацію із зняття з місця реєстрації відповідача, натомість [PERSON] перестав виходити на зв`язок із позивачем, що відображалось у ігноруванні телефонних дзвінків та подальшою зміною мобільних номерів, ігноруванні повідомлень. Відмовою від добровільного знаття з реєстрації із квартири, відповідач ставить позивача та його сім`ю у скрутне матеріальне становище, оскільки [PERSON] не несе жодних витрат, пов`язаних з оплатою комунальних послуг, а більше того, збереження за ним місця реєстрації в квартирі позбавляє позивача можливості отримати субсидію. З огляду на викладені обставини, позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивача підтримав позовну заяву за викладеними в ній обставинами та просив її задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день розгляду справи повідомлявся судом шляхом направлення судової повістки за адресою зареєстрованого місця проживання. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача в заочному порядку, проти чого не заперечував позивач. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та осбтавини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи з внутрішнього переконання, яке грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 28.03.2005 №554, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації, зареєстрованим у Київському міському бюро технічної інвентаризації і записаний у реєстрову книгу від 31.03.2005 №3832 [PERSON] разом із [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] володіють на праві приватної, спільної власності квартирою [ADDRESS] , Згідно акту, складеного начальником Житлово-експлуатаційної дільниці Деснянського району №316 від 04.08.2021р., відповідач дійсно не проживає за адресою: [ADDRESS] . Судом були допитані в судовому засіданні 07.12.2021р. свідки [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] зазначив, що він часто відвідує квартиру позивачки, вони є сусідами та вже близько 10 років не бачив в ній відповідача. Свідок [PERSON] зазначив, що він з червня 1989 року проживає в будинку [ADDRESS] та ніколи не бачив відповідача ні в квартирі ні біля будинку. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частина 1 ст.16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Виходячи зі змісту ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав", власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов"язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов"язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень ст.13, ч.3 ст.16, ст. 319 ЦК України, у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу. Крім того, згідно п.34 вказаної Постанови, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, аналізуючи наявні докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, оскільки судом встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі понад встановлений законом строк без поважних причин, а тому задовольняє позовні вимоги. Відповідно до ст. 141 ЦПК УКраїни, у зв`язку з задоволення позову, з відповідача підлягнає стягненню на користь позивача сплачений судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved