Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить розділити майно, яке належить їм з відповідачем [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що з відповідачем перебували у шлюбі з 10.10.1992 року по 18.04.2013 року. 18 квітня 2013 року на підставі рішення Сарненського районного суду Рівненської області, шлюб між ними розірвано. За час перебування у шлюбі, сторонами був придбаний за договором купівлі-продажу серії ВАО №094972 від 01 вересня 2003 року, будинок по [ADDRESS] з господарськими будівлями, вартість якого становила 32 321 грн. Крім цього, за час спільного з відповідачем проживання в шлюбі, було придбано: пральну машинку марки «Атлант», вартістю 4000 грн.; холодильник марки «LG», вартістю 5000 грн.; морозильну камеру б/в, вартістю 4000 грн.; мікрохвильову піч марки «Самсунг», вартістю 1500 грн.; електроплиту марки «Bosch», вартістю 4000 грн.; витяжку, вартістю 800 грн.; водяний насос, вартістю 900 грн.; бойлер, вартістю 1000 грн., загальною вартістю 21200 грн. Позивачка в позові зазначає, що оскільки, майно було придбане подружжям в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому виникла необхідність поділити вищезазначене майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між ними. В судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву в якій позовні вимоги підтримала, просила їх задоволити. Відповідач в судове засідання не з`явився, до суду надав заяву про слухання справи у його відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з такого. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Як встановлено в судовому засіданні, сторони перебували у шлюбі з 10.10.1992 року по 18.04.2013 року. 18 квітня 2013 року на підставі рішення Сарненського районного суду Рівненської області, шлюб між ними розірвано. За час перебування у шлюбі, сторонами був придбаний за договором купівлі-продажу серії ВАО №094972 від 01 вересня 2003 року, будинок по [ADDRESS] з господарськими будівлями, вартість якого становила 32 321 грн. Крім цього, за час спільного з відповідачем проживання в шлюбі, було придбано: пральну машинку марки «Атлант», вартістю 4000 грн.; холодильник марки «LG», вартістю 5000 грн.; морозильну камеру б/в, вартістю 4000 грн.; мікрохвильову піч марки «Самсунг», вартістю 1500 грн.; електроплиту марки «Bosch», вартістю 4000 грн.; витяжку, вартістю 800 грн.; водяний насос, вартістю 900 грн.; бойлер, вартістю 1000 грн., загальною вартістю 21200 грн. Сторони визнають, що даний житловий будинок та інше перелічене вище майно є їх спільною сумісною власністю подружжя, з приводу поділу будинку з присудженням його по Ѕ частині кожному з подружжя сторони між собою домовилися, а тому суд приходить до висновку про поділ майна подружжя, визнавши за позивачем право приватної власності на нерухоме майно - а саме на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою [ADDRESS] . Також, суд вважає за доцільне виділити за кожним із сторін рухоме майно в частині, згідно домовленості між ними.

Outcome: approved