Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-22 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], неповнолітніх [PERSON] та [PERSON], за участі третіх осіб [PERSON], законного представника малолітнього [PERSON], органу опіки та піклування Крюківської районної ради м. Кременчука Полтавської області, ТОВ «Добробит» про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON]. (дошлюбне прізвище [PERSON]), [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]), [PERSON] в порядку спадкування належить право власності на ? квартири [ADDRESS] (далі квартира). [PERSON] в порядку спадкування належить право власності на ? частину цієї квартири. Разом з тим, в спірній квартирі зареєстровані та постійно проживають [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Відповідачі перешкоджають позивачам користуватись квартирою. Тому позивачі звернулись до суду за захистом своїх прав. Просили суд усунути [PERSON]. та [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] Зобов'язати [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не чинити [PERSON]. та [PERSON] перешкоди у користуванні зазначеною квартирою. Вселити [PERSON]. та [PERSON] у квартиру [ADDRESS] Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Пояснила, що вона немає права власності або користування спірною квартирою, оскільки подарувала свою частку квартири дочці [PERSON], й сама на даний час проживає в іншому житловому приміщенні. Разом з тим, стверджувала, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] порушують право її дочки [PERSON] та онуків користуватися спірною квартирою. Відповідач [PERSON] просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Пояснила, що їй належить право власності на ? частину спірної квартири на підставі договору дарування [PERSON] Разом з тим, [PERSON] та її діти в установленому законом порядку з дозволу попереднього власника [PERSON] були зареєстровані в квартирі з 30.11.2004 року, де й постійно мешкають. Тому [PERSON], [PERSON], неповнолітні [PERSON] та [PERSON] мають право користування квартирою. Сім'я [PERSON] немає іншого житла, а тому пропонували позивачам сплатити кошти за належну їм частку квартири. Також [PERSON] стверджувала, що вона та її діти не перешкоджали позивачам користуватися спірною квартирою. [PERSON] пояснила, що відмовила позивачам дати ключі від квартири з метою збереження речей своєї сім'ї, оскільки в установленому законом порядку не визначений порядок користування житловою площею. Сторони не змогли встановити порядок користування квартирою площею з врахуванням прав співвласників та користувачів, оскільки квартира має житлову площу 37,6 кв.м. та складається з двох кімнат, одна з яких прохідна. Третя особа [PERSON] - законний представник [PERSON] підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Інші учасники процесу не з'явилися в судове засідання, хоча повідомлялися про місце і час розгляду справи. Письмових заперечень проти позову не подали. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, дослідивши докази, подані учасниками процесу, встановив наступне. Відповідно до технічного паспорту, виготовленого 20.08.2013 року ТОВ "БТІ Міжрегіональне", квартира [ADDRESS] має загальну площу 57,1 кв.м., житлову площу 37,6 кв.м., складається з двох кімнат, одна з яких є прохідною. (а.с.12-13). З 30.11.2004 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровано постійне місце проживання [PERSON], [PERSON], [PERSON], неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] Цей факт підтверджено довідками (витягом з домової книги про склад сім'ї та реєстрацію) №281 від 27.01.2014 року та №110/36 від 26.06.2014 року (а.с.14, 64). Сторони визнали, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], неповнолітні [PERSON] та [PERSON] постійно проживають в спірній квартирі з моменту реєстрації по теперішній час. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 05.07.2010 року визнано, що [PERSON]., [PERSON], [PERSON] в порядку спадкування після батька [PERSON], померлого [INFO] року, належить право власності на ? квартири [ADDRESS] (а.с.5-7). Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 03.11.2010 року рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 05.07.2010 року залишено без змін. Разом з тим, в мотивувальній частині ухвали апеляційного суду зазначено, що посилання позивача [PERSON] про позбавлення її дочки та онуків права на проживання в спірній квартирі не заслуговують на увагу, оскільки спірна квартира була приватизована [PERSON] 25.06.2003 року, а [PERSON] та її діти були зареєстровані в квартирі 30.11.2004 року, тобто після її приватизації. У даному випадку був вирішений спір про визнання права власності на спадкове майно за спадкодавцями померлого [PERSON], що не позбавляє права зареєстрованих осіб на проживання в ньому. (а.с.8-9). На підставі рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 05.07.2010 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) - на ? частину, [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) - на ? частину,, [PERSON] - на ? частину. Цей факт підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №9817183 від 23.09.2013 року. (а.с.10-11). Сторони визнали факт, що позивачі [PERSON] та [PERSON] мали дошлюбне прізвище [PERSON] Разом з тим [PERSON] належить право власності на ? частину квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування, укладеного [PERSON] Цей факт підтверджено договором дарування частки квартири від 13.09.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області [PERSON] та витягом про державну реєстрацію прав №31474909 від.29.09.2011 року, виданого КП "Кременчуцьке МБТІ" (а.с.66-67). Відповідно до ст.15 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в установленому законом порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 4 ЦПК України визначає, що суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] та [PERSON] просили усунути їм перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS]; зобов'язати відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не чинити їм перешкоди у користуванні зазначеною квартирою; вселити їх у зазначену квартиру. Позивачі [PERSON] та [PERSON] не просили суд в своїх позовних вимогах визначити порядок користування вказаною квартирою. Зі змісту ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України вбачається, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам інших громадян. Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. В ст. 358 ЦК України регламентовано порядок здійснення права спільної часткової власності. Так, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. За правилами ст.150 ЖК України власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї та інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні положення містить ст.383 ЦК України. З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира знаходиться у спільній частковій власності відповідача [PERSON], позивачів [PERSON], [PERSON], а також [PERSON], інтереси якого представляє третя особа [PERSON] Кожному співвласнику належить по ? частці у спільній частковій власності на спірну квартиру. Але частки співвласників не виділені в натурі, порядок користування спільною власністю не встановлено. Окрім співвласників право користування спірною квартирою мають також [PERSON], [PERSON], неповнолітні [PERSON] та [PERSON], оскільки були зареєстровані в ній в установленому законом порядку за життя попереднього власника [PERSON] Фактично квартирою користуються відповідач [PERSON] зі своїми дітьми [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] [PERSON], [PERSON] та [PERSON] отримали право власності на частину спірної квартири в порядку спадкування після померлого батька [PERSON] Але за життя [PERSON] в установленому законом порядку в спірній квартирі були зареєстровані [PERSON] з дітьми [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які таким чином отримали право користування спірною квартирою. Відповідно до ст.1216, ст.1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. А тому право користування спірною квартирою [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не може бути припиненим у зв'язку зі смертю [PERSON] та набуття його спадкоємцями права власності на належну йому спадщину. Позивачі [PERSON] та [PERSON] не просили суд в своїх позовних вимогах визначити порядок користування вказаною квартирою, диспозитивно розпорядившись своїми правами. Не подали суду доказів про можливість встановлення варіантів користування житловими кімнатами у спірній квартирі для її співвласників та користувачів, з врахуванням будівельних норм та правил. Позивачі не подали суду доказів, що [PERSON] та [PERSON] зі своїми дітьми [PERSON], [PERSON] чинять їм перешкоди в користуванні квартирою. За змістом ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст..31 ЦПК України, До початку розгляду справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову. Позивачами до початку розгляду справи по суті не подано письмової заяви про зміну предмету і підстав позову щодо встановлення порядку користування спірною квартирою. Тому суд при вирішенні спору не мав можливості вийти за межі позовних вимог, щоб встановити порядок користування житловою площею в цій квартирі. Вселення [PERSON] та [PERSON] без визначення конкретної житлової площі для їх проживання порушує права інших співвласників [PERSON], [PERSON] та користувачів на користування квартирою. В порушення вимог ст.10, ст.11, ст.60 ЦПК України, позивачами не доведено можливість виділення їм у користування житлової площі у спірній квартирі, що відповідає їх часткам у спільній сумісній власності, з врахуванням будівельних норм та правил. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] не має права власності чи користування спірною квартирою, фактично в ній не мешкає. Зареєстрована та проживає в іншому житловому приміщенні. Таким чином, відповідно до вимог ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України, позивачі не подали належних, допустимих та достатніх доказів, що [PERSON] на час розгляду даної справи порушила, оспорила або не визнала їх права на спірну квартиру. Також слід зазначити, що хоча неповнолітні [PERSON] та [PERSON] й були зазначені відповідачами, проте позовні вимоги до них не висувались. При визначенні відповідачів у вступній частині позову не зазначалось, що [PERSON] представляє їх інтереси. Тому [PERSON] та [PERSON] не є належними відповідачами у справі. З огляду на наведене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] та [PERSON]

Outcome: dismissed