Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

28 лютого 2018 року Татарбунарська районна державна адміністрація Одеської області звернулась до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на слідуючі обставини. Неповнолітня дитина [PERSON], [INFO], рішенням виконкому Трапівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області від 12.12.2016 року була відібрана від одинокої матері [PERSON], 1979 року народження, в зв'язку з загрозою її життю і здоров'ю та влаштована до дитячого відділення КЗ «Татарбунарська центральна районна лікарня». Наступного дня, до служби у справах дітей райдержадміністрації звернувся [PERSON] з питання встановлення батьківства по відношенню до [PERSON] та влаштування доньки в його сім'ю. 14 грудня 2016 року, відповідно до Сімейного кодексу України та Порядку визнання батьківства, відповідач [PERSON] визнав себе батьком дитини [PERSON], яка не заперечувала проти проживання в родині біологічного батька. Однак, відносини у дівчинки з батьком не склалися часто виникали серйозні конфлікти, тому, 12 липня 2017 року, за клопотання служби у справах дітей, [PERSON] було влаштовано до центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Тарутинської райдержадміністрації, де вона перебуває до теперішнього часу. Відповідно до інформації Татарбунарського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, родині [PERSON] надавалися послуги за карткою обліку роботи з сім'єю, проводилися профілактичні бесіди щодо належного виконання батьківських обов'язків відповідачем. Однак, як слідує з інформації ЦСПРД, за час перебування [PERSON] в закладі, батько жодного разу не відвідав дитину, не цікавився її життям, в зв'язку з чим, дівчина не бажає повертатися в родину батька. Крім того, відповідач жодного разу не звернувся до служби у справах дітей з питання повернення дитини в її сім'ю, чим, фактично, самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, не займається вихованням та утримання доньки, не піклується про її фізичний та духовний розвиток. За місцем проживання відповідач характеризується задовільно, офіційно не працює. Тому, Татарбунарська районна державна адміністрація Одеської області звернулась до суду з позовом, в інтересах неповнолітньої дитини, про позбавлення відповідача батьківських прав. Представник позивача - служби у справах дітей Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області Данільченко О.П. підтримала вимоги позову в повному обсязі, що підтверджуються наданою до суду заявою (а.с. 25 ). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - виконкому Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області в судове засідання не з'явився, надавши заяву про слухання справи у відсутність їх представника, вимоги позову Татарбунарської районної державної адміністрації підтримала в повному обсязі. (а.с. 26 ). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору на стороні позивача - Центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Тарутинської районної державної адміністрації в судове засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи за відсутністю їх представника, проти задоволення позовних вимог Татарбунарської РДА в Одеській області не заперечує. (а.с. 22 ) Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги визнав в повному обсязі (а.с. 23). Згідно з частиною 3 статті 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У такому разі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами частини 2 статті 247 ЦПК України, не здійснюється. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Крім того, відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, є безумовним, а тому позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст.19 Конвенції про права дитини, держави - учасниці зобов'язані вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Відповідно до п.9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч її бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду, згідно з пунктом 1 цієї статті, всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Як передбачено п.2 ч.1 статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України в п.п.15, 16 постанови від 30 березня 2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що розглядаючи справи даної категорії, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи та характеру ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. У п.6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Виходячи зі ст.18 Конвенції з прав дитини, батьки або, у відповідних випадках, законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Європейський суд з прав людини у справі "Савіни проти України" (заява № 39948/06), зокрема у пункті 49 зазначив, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Судом встановлено, що батьком неповнолітньої [PERSON] є [PERSON], згідно копії повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 14.12.2016 року, виданого Татарбунарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с.4). З висновку Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області (а.с.3) вбачається, що вказаний орган вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON], 1981 року народження, відносно його неповнолітньої доньки [PERSON], 2003 року народження, оскільки він самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, не займається вихованням та утриманням доньки, не піклується про її фізичний та духовний розвиток. Із копії заяви [PERSON], адресованої на ім'я в.о. начальника служби у справах дітей Татарбунарської РДА Боднар Т.І. (а.с.5) вбачається, що [PERSON], який є її біологічним батьком, за весь час її перебування у Центрі, жодного разу не приїхав до неї та не телефонував їй, не цікався її життям, навчанням, тому в сім'ю батька вона повертатися не бажає. Клопотанням КЗ «Трапівська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів Татарбунарської районної ради Одеської області» (а.с.7) підтверджується, що під час бесіди класного керівника 8 класу [PERSON] з [PERSON], ученицею 8-го класу, було виявлено порізи на руці і встановлено, що вона вчинила цей вчинок на ґрунті конфлікту в сім'ї. Дівчинка визнала, що напередодні не ночувала вдома і батько проводив профілактичну бесіду з нею для виявлення причин такої поведінки. Тому, директор школи Лисинюк Н.О. просить провести профілактичні заходи про недопущення неповнолітньою повторного спричинення собі тілесних ушкоджень та вчинення насильства в сім'ї дитини. Копією рішення виконавчого комітету Трапівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області за №40 від 12.12.2016 року (а.с.8) підтверджується, що вказаний орган вважає доцільним відібрати малолітнього сина [PERSON], 2014 року народження та неповнолітню [PERSON], 2003 року народження із сім'ї, в якій склалися умови, що загрожують їх здоров'ю і життю (а.с.8). На звороті вказаного аркушу міститься копія висновку Трапівської сільської ради №374/02-11 від 12.12.2016 року щодо доцільності відібрання малолітніх дітей, в тому числі [PERSON] від матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав. Із довідки №128, виданої виконавчим комітетом Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області 07.02.2018 року (а.с.9) слідує, що до складу сім'ї [PERSON], 2003 року народження входить: батько - [PERSON], 1981 року народження, співмешканка батька - [PERSON], 1994 року народження, син співмешканки - [PERSON], [INFO] та донька - [PERSON], [INFO]. Інформаційною довідкою за №03/05-49 Татарбунарського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді (а.с.10) підтверджується, що спеціалісти ТРЦСССДМ 03.03.2017 року здійснили відвідування сім'ї [PERSON], під час якого останнього не було вдома. На час відвідування неповнолітня [PERSON] перебувала в школі, її батько - на роботі, де працює по змінно та не має можливості повноцінно займатись донькою. Дівчинка проживає в одній кімнаті з бабусею [PERSON], 1956 року народження, яка хворіє і не в змозі приділяти дитині належного догляду, кімната для дівчинки відсутня. В будинку наявні порушення санітарно-гігієнічних норм проживання, відчувався їдкий неприємний запах, відсутнє місце для навчання та дозвілля дитини. Також встановлено, зі слів класного керівника Трапівської ЗОШ 1-111 ст. [PERSON], що мати не приймає участі в житті дитини, дівчинка часто конфліктує зі своїми бабусями, тому дуже часто не має де ночувати. [PERSON] маніпулює дорослими повторними спробами самогубства через конфлікти в родині. З батьками проведено профілактичні бесіди щодо налагодження взаємовідносин із донькою [PERSON] задля недопущення повторної спроби самогубства, поінформовано про захист прав дитини та інше. Як вбачається з листа директора Центру соціально-психологічної реабілітації дітей №02-02/58 від 05.02.2018 року (а.с.11), [PERSON], 2003 року народження перебуває в закладі з 13.07.2017 року по теперішній час у зв'язку зі складними життєвими обставинами. За час перебування дитини в закладі, батько [PERSON] жодного разу не відвідав дитину, не цікавився її життям та здоров'ям. [PERSON] декілька разів телефонувала батькові, але він казав, що зайнятий і передзвонить, та з власної ініціативи ніколи не телефонував. Батько фактично самоусунувся від виконання батьківських обов'язків. Із довідки Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області №127 від 07.02.2018 року (а.с.12) слідує, що [PERSON], 1981 року народження, офіційно не працевлаштований. Характеристикою, виданою Лиманською сільською радою Татарбунарського району Одеської області (а.с.13) підтверджується, що [PERSON] за час проживання на території сільської ради зарекомендував себе із задовільної сторони. Зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS]. Разом з ним проживає його співмешканка [PERSON], 1994 року народження та двоє неповнолітніх дітей. Таким чином, в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що відповідач [PERSON], як батько неповнолітньої [PERSON], 2003 року народження свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо виховання та утримання дитини. При цьому, батько дитини - [PERSON] самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не цікавиться її життям, здоров'ям та розвитком. Згідно поданої до суду заяви, відповідач не заперечує проти позбавлення його батьківських прав щодо цієї дитини(а.с.23). На теперішній час дівчинка знаходиться на повному утриманні в Центрі соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Тарутинської районної державної адміністрації (а.с.11). Стаття 150 Сімейного кодексу України передбачає права і обов'язки батьків виховувати своїх дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, здобуття освіти, готувати їх до самостійного життя. Згідно ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Це означає, що мати чи батько вважаються такими, що ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків, якщо вони за станом свого психічного здоров'я усвідомлюють значення своїх дій та можуть керувати ними, а також якщо вони мають юридичну і фактичну можливість до вчинення відповідних дій, які становлять зміст батьківського обов'язку. Ухилення від виконання юридичного обов'язку, це завжди акт свідомої поведінки, оскільки відповідач має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій, взагалі не спілкується з дитиною, не проявляє до неї щонайменшої батьківської турботи без поважних причин, тобто свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками. На підставі викладеного, з урахуванням всіх обставин справи, провівши ретельний аналіз можливих наслідків запропонованого заходу, виходячи з найкращих інтересів дитини, приймаючи до уваги висновок Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області (а.с.3) щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача, суд вважає можливим та доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] [INFO] відносно його неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], задовольнивши вимоги позову в цій частині. При цьому, особа, позбавлена батьківських прав, відповідно до ст.166 СК України, втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов'язків щодо її виховання; перестає бути законним представником дитини; втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім'ям з дітьми; не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов'язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Разом з тим, відповідно до вимог ч.2 ст.166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини, тому згідно ст.ст.180,181 Сімейного Кодексу України [PERSON] зобов'язаний утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з урахуванням вимог ст.182 Сімейного Кодексу України, на користь опікуна, прийомних батьків, батьків-вихователів або закладу, де буде утримуватись дитина, до її повноліття. Відповідно до ст.191 Сімейного Кодексу України аліменти на дітей присуджуються за рішенням суду з дня пред'явлення позову, тобто, у даному випадку, з 28.02.2018 року. Крім того, відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати, від оплати яких, згідно закону, звільнено позивача при подачі позову. Попередити [PERSON], що позбавлення батьківських прав не звільняє його від обов'язку по утриманню дитини.

Outcome: approved