Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

13 липня 2018 року позивач звернулась до суду з позовом, який було доповнено та просила ухвалити рішення, яким: скасувати Постанову від 22.10.2012 року про арешт коштів боржника [PERSON], ідентифікаційний код [NUMBER], що було винесено Другим Київським відділом ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області, зобов'язавши закінчити виконавче провадження № 33986949 та зняти арешт з розрахункових рахунків № [NUMBER], № [NUMBER] в AT «Райфайзен Банк Аваль» м. Києві, МФО 380805, які належать [PERSON], яка мешкає за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування свого позову посилається на те, що при примусовому виконанні виконавчого листа № 6-2848/11 старшим державним виконавцем Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Поляковим О.Г. було винесено постанову про арешт коштів боржника від 22.10.2012 року відповідно до якої накладено арешт на грошові кошти в сумі 24 901, 18 гривень, що містяться на розрахунковому рахунку № [NUMBER], № [NUMBER] в AT «Райфайзен Банк Аваль» м. Києві, МФО 380805, які належать [PERSON]. Позивач стверджує, що на теперішній час нею повністю сплачено суму боргу та виконавче провадження завершено, однак, арешт знятий не був. Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 16.07.2018 року було відкрито провадження по справі та призначено судове засідання. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовну заяву підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Крім того, надала суду оригінали квитанцій про сплату позивачем боргу на користь ПАТ "Альфа-Банк". Представники відповідачів Другого Київського відділу Державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області та Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» у судове засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що на примусовому виконанні у Другому Київському відділі державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 6-2858/11 виданого 05.09.2011 року Новозаводським районним судом м. Чернігова, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Альфа -Банк» грошової суми у розмірі 24 901,18 гривень. Постановою державного виконавця від 22 жовтня 2012 року було накладено арешт на грошові кошти в сумі 24 901, 18 гривень, що містяться на розрахунковому рахунку № [NUMBER], № [NUMBER] в AT «Райфайзен Банк Аваль» м. Києві, МФО 380805, які належать [PERSON]. Разом з тим з листа головного державного виконавця відділу Кіптікова І.О. вих. № 3179 від 30.03.2018 року вбачається, що згідно перевірки бази даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що на примусовому виконанні у Другому Київському відділі державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції перебували виконавчі провадження відкриті відносно [PERSON], в тому числі й ВП № 33986949 з примусового виконання виконавчого листа № 6-2858/11 виданого 05.09.2011 року, виконавче провадження завершено, виконавчий документ повернуто стягувачу, та наразі знищене у зв'язку із закінченням трьохрічного терміну. Відповідно до п. 9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2008 № 2274/5, термін зберігання переданих до архіву виконавчих проваджень становить три роки, вищезазначені виконавчі провадження знищені, у зв'язку з закінченням терміну зберігання. Як вбачається з матеріалів справи позивач, [PERSON], повністю сплатила суму боргу у розмірі 24 901, 18 гривень за виконавчим листом № 6-2858/11 виданого 05.09.2011 року , що підтверджується відповідними квитанціями. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Згідно частини 2 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення такого обтяження. Таким чином суд вважає, що наявність арешту на грошові кошти в сумі 24 901, 18 гривень, що містяться на розрахунковому рахунку № [NUMBER], № [NUMBER] в AT «Райфайзен Банк Аваль» на підставі постанови Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 22.10.2012 року, унеможливлює позивачу володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а від так вимоги в частині скасування постанови та зняття арешту підлягають задоволенню. Вирішуючи питання по суті, суд також бере до уваги відсутність заборгованості позивача перед ПАТ "Альфа-Банк". Позовні вимоги в частині зобов'язання закінчити виконавче провадження № 33986949 задоволенню не підлягають, оскільки зазначене виконавче провадження наразі закінчено, що встановлено в ході розгляду даної справи. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно ч.1 ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На підставі ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України) Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Розглядаючи справу по суті суд бере до уваги, що представник Банку будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, доводів позивача не спростував, у зв'язку з чим, враховуючи диспозитивність процесу, справа розглядається за наявними у ній документами. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 Цивільного процесуального кодексу України) Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Виходячи вищевикладене та

Outcome: partial