Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

24 квітня 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], Білопільської районної державної нотаріальної контори, третьої особи: Путивльської районної державної нотаріальної контори, - про визнання дійсним договору купівлі-продажу будинку та визнання права власності на ? частину будинку, встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, мотивуючи позовні вимоги тим, що на початку 1997 року між [PERSON], з однієї сторони, та подружжям [PERSON] ( 27.07.1942 р.н.) та [PERSON] ( 18.05.1950 р.н.) з другої сторони, відбулась усна домовленість з приводу укладення договору купівлі-продажу жилого будинку, що розташований за адресою: с.Вири, вул. Вигонянка, будинок № 39, Білопільського району Сумської області. 28.01.1997 року для укладення зазначеного вище договору [PERSON] та [PERSON] було продано квартиру [ADDRESS], право власності на яку підтверджено свідоцтвом про право власності на житло від 05.12.1995 року. 04.06.1997 року зі слів померлої [PERSON], (матері позивачки), вона разом з її чоловіком [PERSON] та [PERSON] приїздили до будинку № 39, що знаходиться на вулиці Вигонянка в с.Вири, Білопільського району, Сумської області. [PERSON] на правах власника будинку повідомила, що даний будинок з 04.06.1997 року належить останнім, а вона забирає сплачені за нього [PERSON] кошти у розмірі 7000 (сім тисяч) доларів США. Після зазначеного між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу будинку, що розташований за адресою: вулиця Вигонянка, будинок № 39, село Вири, Білопільського району, Сумської області, відповідно до якого [PERSON] зобовязується до 01.01.1998 року нотаріально посвідчити його. Також в цей день продавцем за даним договором надано такі документи: довідка від 30.05.1997 року № 66, видана виконкомом Вирівської сільської ради народних депутатів гр.[PERSON], жителю [INFO] в тому, що по Вирівській сільській раді страхової заборгованості не має, заборони на оформлення договору купівлі-продажу не має, арешту не має; страхове свідоцтво від 02.06.1997 року № 413843 видане [PERSON], яка проживає в [INFO]. Відповідно до зазначеного письмового договору при здійсненні даного правочину присутніми були свідки: [PERSON], мешканка вул.Вигонянка, 41 с.Вири, Білопільського району, Сумської області та [PERSON], мешканець вул.Вигонянка, 42, с.Вири, Білопільського району, Сумської області. Після вищевказаного подружжя- Чернявський А.О. та [PERSON] разом з онуками [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], опікуна яких відповідно до рішення виконкому Ковпаківської районної ради народних депутатів у м.Суми від 28.01.1997 року № 9 призначено [PERSON] (у звязку з перебуванням їх матері, [PERSON], у місцях позбавлення волі) прописалися, вселилися та почали проживати у вказаному вище будинку. Донька [PERSON]- позивачка [PERSON],- яка є матірю [PERSON] та [PERSON], в той час знаходилася в закладі відбування покарань. Зі слів померлої [PERSON], [PERSON] повідомлено та надано особисто на зберігання, на підтвердження своїх намірів здійснення нотаріального посвідчення вищевказаного договору, довіреність на свого сина - [PERSON] від 19.06.1997р. № 1349, посвідчену завідуючим Путивльської державної нотаріальної контори [PERSON], якою та уповноважила останнього продати належний їй будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в с.Вири по вул. Вигонянка, 39, Білопільського району Сумської області. Також [PERSON] надано довідку-характеристику, видану на імя останньої від 25.06.1997 року № 7000067, в якій зазначено, що будинок під № 39 по вул. Вигонянка, в с.Вири, Білопільського району, Сумської області, зареєстровано в бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі під номером чотири, дана довідка-характеристика видана для Улянівської нотаріальної контори з метою продажу зазначеного будинку. Позивачка зазначає, що родина [PERSON] володіла та користувалася даним житловим будинком, виконавши всі умови зазначеного вище договору, а саме сплативши кошти в повному обсязі, фактично заселилася в будинок. Вони прописалися там, підписали договір купівлі-продажу, здійснювали поточний ремонт і тому були повністю впевнені в тому, що вони є законними власниками. Оскільки строк для здійснення нотаріального посвідчення договору встановлено до 01.01.1998 року, після його спливу [PERSON], як вона розповідала позивачці, неодноразово зверталася до [PERSON], щоб здійснити зазначений правочин, на що остання постійно знаходила виправдання і повідомляла: «Не переймайтесь, будинок належить вам, ви в ньому законно проживаєте і ми згодом нотаріально обовязково посвідчимо договір». Зазначаючи, що зазначений договір відповідно до чинного на момент його укладення законодавства повинен бути визнаний дійсним з підстав того, що подружжя [PERSON] виконало всі вимоги договору, тоді як [PERSON] (та довірений нею [PERSON]) ухилялася від виконання його умов, а саме від його нотаріального посвідчення, - в цій частині позову просить його задовольнити. [PERSON] стосується встановлення факту спільного та постійного проживання зі спадкодавцем та визнання права власності в порядку спадкування за законом на ? частину будинку, та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, позивачка обгрунтовує цю частину позову наступним. 29.09.2012 року померла мати позивачки - [PERSON], про що 01.10.2012 року видано свідоцтво про смерть серії 1-БП № 1280120. Державним нотаріусом Улянівської державної нотаріальної контори Білопільського району Сумської області заведено спадкову справу № 45/2013. 14.11.2000 року позивачка, [PERSON], прописалася, заселилася і почала постійно проживати в купленому її матірю [PERSON] та її вітчимом [PERSON] будинку номер 39 по вулиці Вигонянка в селі Вири Білопільського району Сумської області, в якому і проживає і на сьогоднішній день. Після смерті матері позивача залишилося спадкове майно, що складалося із земельної частки (паю) та зазначеного вище будинку. Позивачка вказує, що на момент відкриття спадщини дані правовідносини регулювалися чинним Цивільним кодексом України, що після смерті [PERSON] позивачка- її донька, разом з чоловіком покійної, [PERSON], які є спадкоємцями першої черги, здійснили її поховання та фактично прийняли у спадщину будинок, тобто вступили у володіння, користування та розпорядження нерухомим майном спадкодавця. Позивачка зазначає, що зважаючи на той факт, що вона на час смерті матері постійно проживала разом з матірю, - тому вона вважає, що фактично прийняла спадщину. Це й стало причиною того, що в строк до шести місяців після відкриття спадщини позивачка не зверталася із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини. Земельну частку (паї) успадкував чоловік померлої, а вітчим позивачки,- [PERSON] Підставою прийняття спадщини позивачка вважає норми ЦК ч.3,5 ст. 1268 УК України, відповідно до яких спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України ( шість місяців), він не заявив відмову від неї. Незалежно від часу прийнятття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Позивачка зазначає, що у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.Таким чином вважає, що ? частки зазначеного будинку прийнята нею, позивачем, що факт належності будинку померлій матері позивача документально підтверджується доказами, а тому є підстави для задоволення позову та прийняття рішення про визнання за позивачкою, [PERSON], яка є спадкоємцем першої черги, права власності на ? частину будинку № 39, що розташований на вул. Вигонянка с.Вири Білопільського району Сумської області в порядку спадкування за законом. [PERSON] визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, позивачка зазначає, що відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. [PERSON] 24.02.1999 року померла [PERSON], яка відповідно до вищевказаного договору купівлі-продажу будинку продала та зобовязалася нотаріально посвідчити його. [PERSON] 24.12.2015 року відповідач отримав дублікат свідоцтва про право на спадщину, посвідчений державним нотаріусом Путивльської районної державної нотаріальної контори Сумської області, в якому зазначається, що [PERSON] ( 16.02.1948 р.н.) є спадкоємцем та те, що спадщина, на яку видано дане свідоцтво складається з: житлового будинку з надвірними спорудами загальною площею 72,4 кв.м., що знаходиться по вулиці Вигонянка в с.Вири, Білопільського району, Сумської області. Вважаючи, що дане свідоцтво про право на спадщину необхідно визнати недійсним, відповідно до п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року « Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у звязку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свої вимоги позивач мотивує тим, що нотаріус при оформленні права на спадщину не врахував те, що в даному випадку Свідоцтво про право на спадщину має бути скасовано з вищевказаних підстав, а саме: визначений в свідоцтві будинок вже був відчужений спадкодавцем [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу будинку. З часу смерті [PERSON], з 1999 року, спадкоємець [PERSON] не оформляв спадщину за померлою матірю, оскільки достовірно знав, що будинок за адресою: Білопільський район, с.Вири, вул. Вигонянка, 39, за життя матірю проданий. Вважає, що свідоцтво про право на спадщину [PERSON] отримав внаслідок впливу та прохань третіх осіб. Вважаючи, що договір, укладений 04.06.1997 року між [PERSON] з однієї сторони та подружжям [PERSON] та [PERSON] з другої сторони, має бути визнаний судом дійсним та укладеним, враховуючи, що текст такої домовленості викладений письмово, розрахунок проведений у присутності свідків, покупці вселилися та зареєструвалися у будинку, тобто вчинені конкретні дії на підтвердження укладання договору купівлі-продажу будинку, що факт спільного проживання спадкодавця зі спадкоємцем підтверджується наявним штампом в паспорті позивача, адреса на якому повністю збігається з адресою реєстрації та місця проживання спадкодавця- Чернявської Ю.В., а тому позивачка є такою, яка фактично прийняла спадщину. Також, з огляду на те, що фактично житловий будинок за адресою: вулиця Вигонянка,39, село Вири, Білопільського району Сумської області не належав [PERSON], свідоцтво про право на спадщину, яке отримане відповідачем [PERSON], має бути визнане недійсним та реєстрація права власності на зазначений житловий будинок за останнім має бути скасована, позивачка, уточнивши пізніше позовні вимоги, просить суд : 1) визнати дійсним договір купівлі-продажу будинку за адресою: Сумська область, Білопільський район, с.Вири, вул. Вигонянка, 39, укладений 04.06.1997 року між [PERSON] як продавцем та [PERSON] та [PERSON] як покупцями, та визнати право власності за [PERSON] ( зареєстрована: [INFO]) після смерті спадкодавця [PERSON] на спадкове майно - ? частину житлового будинку номер 39, який розташований за адресою : вулиця Вигонянка, село Вири, Білопільського району Сумської області, загальна площа якого становить 72,4 кв.м. з надвірними спорудами та будівлями; 2) встановити факт постійного проживання [PERSON] ( [INFO], проживає за адресою: 41850, Сумська область, Білопільський район, с.Вири, вул. Вигонянка, буд. № 39) на час відкриття спадщини, а саме на 2012 рік разом із спадкодавцем [PERSON], яка померла 29.09.2012 року; 3) визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом від 24.12.2015 року, серія НВА № 424593, видане державним нотаріусом Путивльської районної державної нотаріальної контори Сумської області [PERSON] Олексійовитчу на спадщину, що складається з: житлового будинку з надвірними спорудами загальною площею 72, 4 кв.м., який знаходиться по вулиці Вигонянка, 39, в с.Вири, Білопільського району Сумської області. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представники [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю і просили їх задовольнити. В судовому засіданні від 29 листопада 2017 року позивачка [PERSON] заявила про відмову від надання правової допомоги адвокатом [PERSON], у звязку з укладенням угоди з адвокатом [PERSON], та позивачка [PERSON] уточнила позовні вимоги та просила вважати вірним резолютивну частину позовної заяви, а саме п. 1) визнати дійсним договір купівлі-продажу будинку за адресою: Сумська область, Білопільський район, с.Вири, вул. Вигонянка, 39, укладений 04.06.1997 року між [PERSON] як продавцем та [PERSON] і [PERSON] як покупцями, та визнати право власності за [PERSON] ( зареєстрована: [INFO]) після смерті спадкодавця [PERSON] на спадкове майно - ? частину житлового будинку номер 39, який розташований за адресою: вулиця Вигонянка, село Вири, Білопільського району Сумської області, загальна площа якого становить 72,4 кв.м. з надвірними спорудами та будівлями; Решту позовних вимог залишити в силі без змін. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] первісних позовних вимог та уточнених позовних вимог [PERSON] не визнала повністю і просила відмовити в задоволенні позову. Представник Білопільської районної державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, направив до суду заяву про розгляд справи без участі представника, при винесенні рішення покладається на розсуд суду. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, направив до суду заяву про розгляд справи без участі представника. Суд, заслухавши пояснення позивача [PERSON], її представників [PERSON], [PERSON], свідка [PERSON], дослідивши докази по справі, прийшов до наступних висновків. [PERSON] суду пояснила, що її матір, [PERSON], [INFO], раніше проживала в м.Суми, мікрорайон Тепличний, у трикімнатній приватизованій квартирі за адресою: [ADDRESS]. Зазначену квартиру мати з вітчимом продали у 1997 році. З квартири вони виписали позивачку, так як остання знаходилась з 1995 року по 1997 рік в місцях позбавлення волі. Повернулась із місць позбавлення волі влітку 1997 року до матері вже в с.Вири, де проживали її доньки. Але її вітчим, [PERSON], відмовився її прописувати за новою адресою, тому вона прописалася на вул. Калініна, 36 в м.Суми, її прописала [PERSON] до себе. В 2000 році її за адресою: с.Вири, вул. Вигонянка, 39, прописав вітчим. Їй мати розповідала, що вона з вітчимом у 1997 році квартиру в м.Суми продали за 5970 ( 6 тисяч) гривень, позичили 8 тисяч грн. У її батьків не вистачало грошей для оформлення договору купівлі-продажу будинку в с.Вири, так як домовилися купити за - 9 тисяч доларів, а віддали батьки тільки 7000 (сім) тисяч доларів, не вистачало 2 тисячі доларів. Батьки не зверталися до суду, так як не було документів. Знайшлися документи - у квітні 2016 року, коли її виселяли із будинку. На час смерті матері 29.09.2012 року вона проживала у [INFO], за оформленням будинку до суду не зверталася, так як будинок належить батькам. Чоловік матері, [PERSON], оформив спадщину- земельний пай матері. 09.12.2016 року помер вітчим позивачки [PERSON] Позивачка памятає, що [PERSON] виїхала з с.Вири в 1996 чи 1997 році та більше не поверталася в с.Вири, а померла [PERSON] у 1999 році. Яким чином [PERSON] уклала договір купівлі-продажу будинку, якщо виїхала з с.Вири у 1996 році, позивачка не знає. Не знає вона і коли укладався цей договір, в якому місці та в який час, так як знайшла цей договір у 2016 році, і з жодним свідком укладення зазначеного договору вона не спілкувалась. Договір укладався у 1996 році, а вона звільнилася з місць позбавлення волі у 1997 році. Її мати розповідала їй, що частину коштів за будинок віддали, а решту планували дозбирати і віддати пізніше. Їй невідомо чому батьки не зверталися до суду і якими способами вимагали посвідчити договір. Її мати та вітчим були зареєстровні у [INFO] як квартиранти. Вона особисто не бачила як передавалися кошти за будинок і нічим вона не може підтвердити їх передачу. Вона вирішила, що вона є спадкоємицею на будинок, але факт прийняття спадщини вона не знає чим підтвердити. Вважає, що всі зібрані [PERSON] документи для продажу будинку є підтвердженням готування до укладення договору купівлі-продажу будинку № 39 по вул. Вигонянка в с.Вири. Пояснити, коли продавець отримала гроші за будинок: до підписання угоди чи після, вона також не може. Після смерті [PERSON] з позовом про її виселення з будинку № 39 по вул. Вигонянка в с.Вири до 2016 року ніхто не звертався. Також позивачка пригадала, що її батьки проводили воду у будинок, газ, побудували туалет в будинку, огорожу, пофарбували дах, платили всі платежі за утримання будинку. У 2016 році їй вітчим [PERSON] став говорити, щоб вона виселялася з будинку, так як він збирався продавати будинок. Можливо хотів виїхати в Крим. Після її відмови виселятися [PERSON] звернувся з позовом до суду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, посилаючись на слабкий стан здоровя. В листах, адресованих суду, вказав, що позов не визнає повністю, так як [PERSON] з донькою здійснили самозахоплення подвіря. Ніяких прав на будинок позивачка та її донька не мають, так як законний спадкоємець лише він, вважає позов обманом з боку позивачки, так як ніяких коштів ні його матері, ні йому за будинок ніхто не передавав, розписки на підтвердження цього факту позивачка не представила. Просить відмовити в задоволенні позову [PERSON] Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він працював разом із [PERSON], спілкувався з ним та знає з його слів про обставини справи, а саме, що велися переговори між сторонами щодо купівлі будинку, а кошти, отримані від продажу подружжям [PERSON] квартири в м.Суми, були витрачені на придбання [PERSON] автомобіля іноземного виробництва та решта коштів витрачалися на утримання двох неповнолітніх дітей позивачки, яких на той час виховувало і утримувало подружжя [PERSON]. Заробітної плати на той час в колгоспі не виплачували. [PERSON] розповідав йому, що кошти на газифікацію будинку давав йому [PERSON] [PERSON][PERSON] надав [PERSON] завдаток, але згодом його забрав з метою газифікації, що у подружжя [PERSON] не було необхідної суми для покупки домоволодіння, оскільки воно коштувало дорого. Інших доходів вони не мали. [PERSON] не говорив що було укладено письмовий договір про намір здійснити у майбутньому купівлю-продаж житлового будинку разом із господарськими будівлями та спорудами. Відповідно до ст. 227 ЦК України 1963 року(657 ЦК України) договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо однією із сторін є громадянин. Стаття 47 ЦК (1963р.), 220 ЦК України передбачає, що невиконання цієї вимоги тягне за собою недійсність угоди. Із матеріалів справи слідує, що спірний будинок відповідно до правовстановлюючих документів на праві власності належав [PERSON] Позивачка вказує в позові, що ще у 1997 році між сторонами- Гашенко К.І. та подружжям [PERSON] було досягнуто згоди про купівлю будинку, що [PERSON] та її чоловік- Чернявський А.О. передали гроші у сумі 7000 (сім тисяч) доларів США ще у 1997 році вони були передані її матірю- Чернявською Ю.В. [PERSON] Однак, не зважаючи на це, [PERSON] нотаріально посвідчувати угоду відмовилася. Із вищезазначеного слідує, що за вказаних обставин необхідно вважати, що право [PERSON] як покупця було порушено на час виплати ними покупної ціни будинку [PERSON] і відмови останньої укласти нотаріально посвідчену угоду, тобто в 1997 році. Та з цього часу необхідно вираховувати і строк позовної давності, передбачений ст. 71 ЦК(1963р.) (ст.257 ЦК(2004р.). Тобто за період з 1997 року (час передачі коштів як оплату вартості будинку) по 2001 рік позов про захист порушеного права до суду не подавався жодною із сторін угоди. Відповідно до ч.2 ст. 47 ЦК (1963р.), ст.220 ЦК (2004р.), якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від цього, суд вправі на вимогу сторони, яка виконала угоду, визнати її дійсною. В тому ж разі, якщо сторони не досягли відповідної домовленості щодо умов вчинення договору купівлі-продажу будинку та нотаріально його не оформили, передача коштів і будинку не є підставою для визнання договору купівлі-продажу дійсним на умовах, запропонованих іншою стороною. Як вбачається із матеріалів справи, між сторонами угоди не було досягнуто домовленості по суттєвим умовам договору, а саме, по ціні угоди, (свідок [PERSON] підтвердив, що велися переговори про укладення угоди). Наявність таких переговорів не заперечувала і позивачка. Позивачка не довела, що в подальшому угода відносно такої суттєвої умови договору купівлі-продажу, як ціна, між сторонами була досягнута. Така істотна умова договору купівлі-продажу будинку, як ціна, в силу ст. 59 ЦПК України показами свідків не підтверджується, вони можуть лише підтвердити щодо розбіжності в ціні. Позивачка поселилась у будинок та користувалась ним, проводячи поточний ремонт та оплату комунальних послуг. Сам факт дозволу проживати у будинку і проводити ремонт у ньому не являється безспірним доказом наявності згоди по всім суттєвим умовам договору купівлі-продажу. Згідно зі ст. 153 ЦК УРСР ( ст. 638 ЦК України) і розясненнями, даними в п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року, договір вважається укладеним, якщо між сторонами в належній формі досягнуто угоди по всім існуючим умовам: ціна та інші суттєві умови угоди, що укладається в простій письмовій формі, не можуть бути встановлені на підставі показів свідків, крім випадків кримінально караних діянь. За правилами ч.2 ст. 48 ЦК УРСР ( ч.2 ст. 216 ЦК України) якщо угоду не було укладено в письмовій формі, її ціна та інші суттєві умови не можуть встановлюватися показами свідків ( за виключенням кримінально караних дій). Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає чи зобовязується передати майно (товар) у власність іншій стороні ( покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну суму. Одним із предметів договору купівлі-продажу є житловий будинок ( його частка), квартира, усадьба, дача, садовий будинок, земельна ділянка та інше рухоме майно. Договір купівлі-продажу будинку відноситься до двосторонніх договорів, оскільки права та обовязки виникають у обох сторін ( у продавця та покупця). Цей договір завжди оплатний, так як покупець обовязково винагороджує продавця за отриманий від нього товар. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 ( зі змінами та доповненнями) «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», в пункті 4 якого дано роз'яснення про те, що «по основаниям несоблюдения нотариальной формы признаются недействительными только те сделки, которые в соответствии с действующим законодательством подлежат обязательному нотариальному удостоверению, в частности, договора пожизненого содержания (ухода), залога, мены, купли-продажи, дарения жилого дома, квартиры, его части и т.д.». Якщо така угода виконана повністю або частково однією із сторін, а інша сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі частини 2 ст. 47 ( ч.2 ст. 219,220) ЦК України на вимогу сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Якщо ж сторони не досягли обопільної домовленості відносно істотних умов договору і в зв'язку з цим нотаріально його не оформили, виконана сторонами передача коштів і предмета догорору не може слугувати підставою для визнання договору купівлі-продажу дійсним на умовах, які пропонуються однією із сторін і не можуть ці умови підтверджуватися показами свідків ( ст. 59 ЦПК). Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купілі-продажу земельної ділянки, майнового комплексу, житлового будинку(квартири) або іншого нерухомого майна укладається в письмовому виді і підлягає нотаріальному посвіченню та державній реєстрації. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального оформлення, суд вправі на вимогу сторони, яка виконала угоду, визнати її дійсною ( ч.2 ст. 220 ЦК). Виходячи з вимог і змісту вказаних норм та ст. 638 ЦК України, договір купілі-продажу будинку вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не тільки щодо предмету договору купівлі-продажу, але і досягли згоди по всім суттєвим його умовам. Стосовно доводів позивачки та її представника про порушення у звязку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, та те, що нотаріус при видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину не врахував, що в даному випадку свідоцтво про право на спадщину має бути скасовано у звязку з тим, що визначений в свідоцтві будинок вже був відчужений спадкодавцем [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу будинку суд зазначає наступне. Як вбачається зі\~ст. 1301 ЦК України\~свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 27\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до\~статті 1301 ЦК України\~свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Отже, з урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Позивач має довести, а суд встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог чи відмову в їх задоволенні. Проте, як встановлено судом, позивач [PERSON] у встановленому законом порядку не прийняла спадщину після померлої 29.09. 2012 року [PERSON], з дня смерті якої пройшло понад 5 років, та рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 24 червня 2016 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON]О про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, скасування свідоцтв про право на спадщину за законом відмовлено( а.с.140-142). Їй було відомо про відкриття спадщини у звязку зі смертю матері, перешкод для звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не було. Таким чином, хоча позивачка і є спадкоємицею померлої [PERSON] першої черги, проте, на час розгляду справи судом, вона не є такою, що прийняла спадщину, яка залишилася після смерті матері. Відповідно до ч. 1\~ст. 230 ЦК України \~правочин визнається судом недійсним якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша\~статті 229 цього Кодексу). Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Як роз'яснено в п. 19\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~відповідно до\~статей 229-233 ЦК\~правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. В пункті 20 даної постанови роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми\~статті 230 ЦК України\~не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Відповідно до ч. 3\~ст. 202 ЦК України\~одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших особі лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Крім того, з узагальнень ВСУ «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24 грудня 2008 року вбачається, що за правилами недійсності правочинів не можна визнавати документи, які за своїм змістом не є правочинами. Вбачається, що до таких документів слід відносити, наприклад, рішення органів державної влади; свідоцтва (про право власності на житло, про право на спадщину, про придбання майна з публічних торгів, державний акт на земельну ділянку, ордер тощо); рішення, записи про реєстрацію (реєстрація домоволодіння, актів громадянського стану); протоколи загальних зборів господарських товариств, рішення загальних зборів громадських об'єднань, розпорядження про реєстрацію за місцем проживання фізичної особи та багато інших документів (акт приймання-передачі, товарний чек). Доводи позивачки про недійсність свідоцтва про право на спадщину у звязку з порушеннями нотаріуса при оформленні права на спадщину та неврахування відчуження спірного будинку за договором купівлі-продажу фактично зводяться до оскарження рішення Білопільського районного суду Сумської області від 24 червня 2016 року, яким в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON]О про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, скасування свідоцтв про право на спадщину за законом, - було відмовлено (а.с.140-142). Посилання позивачки на письмову форму договору, на проведений розрахунок у присутності свідків при оформлені договору купівлі-продажу, вселення та реєстрацію у спірному будинку, не є в даному випадку належними і допустимими доказами, оскільки не містять у собі інформації щодо предмета доказування, яким є законність видачі відповідачу свідоцтва про право на спадщину, а стосуються претензій позивачки на чужий житловий будинок, успадкований іншою особою, який ніколи не був у власності матері позивачки і ніколи матірю позивачки не купувався. Належних і допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо відчуження будинку спадкодавцем [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу від 04.06.1997 року покупцям [PERSON] та [PERSON] позивачка в порушення вимог ч. 1\~ст. 60 ЦПК України\~не надала. Копія документа, який позивачка назвала договором купівлі-продажу будинку, що міститься на а.с.15, є надрукованим текстом, який, як вона пояснила в судовому засіданні, вона знайшла у квітні 2016 року, не завіреним нотаріально, без предявлення суду оригіналу документу, на вимогу суду позивачка протягом усього часу розгляду справи так і не представила суду оригінал названого нею договору купівлі- продажу, в якому зазначено про домовленість між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] про продаж будинку за 7000 (сім тисяч) доларів США. На підтвердження передачі коштів до так званого договору не приєднана розписка про отримання стороною договору вказаної суми коштів. А отже, позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом іншого спадкоємця, відповідача [PERSON], який у встановленому законом порядку звернувся до нотаріальної контори та прийняв спадщину задоволенню не підлягають ( а.с.14). Заперечуючи проти позову, представник відповідача [PERSON] просила застосувати наслідки спливу позовної давності, так як позивачем пропущено трирічний строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, і у позовній заяві позивач не просить визнати причини пропуску строку поважними та поновити його. Відповідно до ст. ст.\~256,\~257 ЦК України \~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, і загальна\~позовна\~давність встановлюється тривалістю у три роки. Стаття 266 ЦК України\~ передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до\~статті 253 ЦК України\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша\~статті 261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п'ята\~статті 261 ЦК України). За правилами ч. 3\~ст. 267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4\~ст. 267 ЦК України). Відповідно до п. 11\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення»\~встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до\~\~ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Суд не застосовує строк позовної давності, так як позов [PERSON] до [PERSON] не доведено і він є необґрунтованим та судом встановлена безпідставність позовних вимог [PERSON], яка не є стороною угоди купівлі- продажу будинку № 39 по вул. Вигонянка в с.Вири Білопільського району Сумської області. Звертаючись до суду з аналогічним позовом 18.04.2016 року до Вирівської сільської ради Білопільського району, [PERSON], третіх осіб: Путивльської районної державної нотаріальної контори Сумської області, Філії «Білопільська госпрозрахункова виробнича дільниця Комунального підприємства «Сумське міське бюро технічної інвентаризації» про визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами за набувальною давністю та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом ( справа № 573/761/16-ц, пров. № 2/573/313/16),- позивач [PERSON] вказувала іншу підставу для визнання права власності на будинок № 39 по вул. Вигонінка с. Вири, Білопільського району Сумської області- набувальну давність і зовсім не вказувала на існування договору купівлі- продажу, на який посилається у даній справі. Рішенням Білопільсьокго районого суду Сумської області від 17 листопада 2016 року( справа № 573/761/16-ц, пров.№ 2/573/313/16), [PERSON] було відмовлено у задоволенні вищезазначеного позову (а.с. 136-139). Зазначеним рішення суду встановлено, що «[PERSON] фактично мешкає у будинку № 17 по вулиці Вигонянка в с.Вири Білопільського району, де утримує власне господарство. Та що [PERSON] з дружиною [PERSON] поселились у будинок [PERSON] як квартиранти на дружніх та довірливих стосунках із власницею будинку, не укладаючи договору найму. У майбутньому вони дійсно хотіли його придбати, тому і провели там газ, постійно ремонтували будинок. Але це домоволодіння так і не купили. Крім того, з письмової заяви рідного брата позивачки по лінії матері - [PERSON] вбачається, що [PERSON] ніякої участі у побудові та ремонті будинку по вул. Вигонянка в с.Вири Білопільського району не приймала та у спірному будинку не проживає з 2001 року, оскільки мешкає по вул. Вигонянка, 17 у с. Вири Білопільського району. Аналогічні письмові заяви подали суду [PERSON] та [PERSON], мешканці вул. Вигонянка Білопільського району. Таким чином, на підставі показів сторін, свідків, досліджених письмових доказів судом встановлено, що в порядку спадкування за законом після [PERSON] одноособовим власником житлового будинку № 39 по вул. Вигонянка в с.Вири Білопільського району є відповідач [PERSON] [PERSON] позивачки [PERSON] вказаний будинок не купувала, а разом із чоловіком [PERSON] проживала в ньому як квартирант. Позивачка з 2001 року не проживала і не проживає на даний час за вказаною адресою. Суд зазначає, що [PERSON] було відомо, хто є власником будинку № 39 по вул. Вигонянка в с.Вири Білопільського району Сумської області, а також про те, що будинок документально на матір не оформлявся і на нього можуть претендувати спадкоємці [PERSON]І.» ( а.с.136-139). Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 24 червня 2016 року відмовлено [PERSON] у задоволенні позову до [PERSON] про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, скасування свідоцтв про право на спадщину за законом. Зазначеним рішення суду встановлено що «[PERSON] у судовому засіданні зазначила, що проживала окремо від матері та вітчима по вул. Вигонянка, 17 в с.Вири Білопільського району. Вказані обставини були встановлені рішенням Білопільського районного суду від 12 квітня 2016 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: Білопільський районний сектор УДМС України в Сумській області, орган опіки та піклування Вирівської сільської ради Білопільського району Сумської області, служба у справах дітей Білопільської РДА про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Зокрема, було встановлено, що [PERSON] фактично мешкає з 2001 року у будинку № 17 по вулиці Вигонянка в с.Вири Білопільського району. Рішення суду набрало законної сили 06 червня 2016 року, тому дані обставини доказуванню не підлягають відповідно до вимог ч.3 ст. 61 ЦПК України» ( а.с.140- 142). Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 06 квітня 2017 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: Білопільський районний сектор УДМС України в Сумській області, орган опіки та піклування Вирівської сільської ради Білопільського району Сумської області, служба у справах дітей Білопільської РДА про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим притміщенням, - відмовлено. Зазначеним судовим рішенням встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON], а також неповнолітній син останньої [PERSON], [INFO], не є членами сім»ї позивача [PERSON] Останні на час розгляду справи зняті з реєстрації за адресою: Білопільський район, с.Вири, вул. Вигонянка, 39. Проте, з лютого 2017 року [PERSON] та з березня 2017 року [PERSON] на час розгляду справи проживають у спірному будинку без дозволу позивача. Також зазначеним рішенням встановлено, що відповідачка [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що ані вона, ані її мати, [PERSON], не є родичами та членами сім'ї позивача та його померлої матері- Гашенко [PERSON] на їх проживання та реєстрацію у будинку останні їм не давали. Проте, жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту купівлі-продажу будинку № 39 по вул. Вигонянка в с.Вири Білопільського району всупереч ст. 60 ЦПК України суду не надано». «Згідно з довідкою Вирівської сільської ради від 03 листопада 2015 року [PERSON], яка зареєстрована в [INFO], фактично за вказаною адресою не проживає з 2007 року. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що з вересня 2014 року до початку березня 2017 року проживала разом з дітьми в м.Суми на квартирі, яку винаймала. Відповідно до довідки депутата Вирівської сільської ради [PERSON] від 08 лютого 2016 року, у будинку №39 по вул. Вигонянка в с.Вири Білопільського району речі [PERSON] та [PERSON] відсутні. Остання у судовому засіданні викладені в довідці депутата обставини заперечувала, проте належними і допустимими доказами їх не спростувала, а відтак, у суду не має підстав сумніватися у достовірності даних, викладених у вищевказаній довідці. Відповідачка [PERSON], хоча й була з 14 листопада 2000 року зареєстрована [INFO], але з 2001 року по січень включно 2017 року за вказаною адресою не проживала. Доказів поважності причин відсутності протягом вказаного періоду у спірному будинку остання суду не надала. На час розгляду справи судом [PERSON] знята з реєстрації в с.Вири Білопільського району по вул. Вигонянка, 39, але з лютого поточного року проживає за даною адресою без реєстрації. Крім того, судом також встановлено, що відповідачка [PERSON] з 26 грудня 2006 року була зареєстрована в [INFO], проте з 01 вересня 2014 року по лютий включно 2017 року разом з неповнолітнім сином, [PERSON], за вказаною адресою не проживали. В ході судового розгляду справи [PERSON] також знята з реєстрації за вказаною адресою: Білопільський район с.Вири, вул. Вигонянка, 39, проте з березня 2017 року проживає у спірному будинку без реєстрації» ( а.с. 143-145). Не підлягають доведенню факти, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, що передбачено ст. 61 ЦПК України. Тобто вищезазначеними судовими рішеннями встановлено, що договір купівлі-продажу будинку № 39 по вулиці Вигонянка в селі Вири між [PERSON] і [PERSON] з одного боку та продавцем [PERSON] з іншого боку документально не оформлявся, оскільки судовими рішеннями вказані факти встановлені договір купівлі-продажу не укладався, про що стверджував єдиний учасник даних правовідносин [PERSON] ще за життя, під час розгляду вказаних судових справ. Доказів передавання коштів як сплати вартості будинку з боку подружжя [PERSON] [PERSON] чи ї сину, [PERSON]О, вищевказаними судовими рішеннями встановлено не було, у зв'язку з цим договір купівлі-продажу не може вважатися дійсним. Сторонами не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору купівлі-продажу, не додержано вимог нотаріального посвідчення правочину, позивачем не доведено факт ухилення [PERSON] від нотаріального посвідчення договору, факту передачі коштів покупцями, як і сплати коштів за будинок за обумовленою ціною продавцю. Позивач вважає, що прийняла спадщину після смерті матері, [PERSON], бо мала реєстрацію за однією адресою із спадкодавцем, але, як встановлено судовим рішенням, фактично її не прийняла, бо проживала в іншому будинку. Сама [PERSON] не заперечує того факту, що знала про смерть матері, що спадщину прийняв та переоформив на себе вітчим [PERSON] і жодних заяв до нотаріальної контори не подавала протягом тривалого строку. Вона зверталася до суду із вимогами надання їй додаткового строку для прийнятття спадщини після смерті матері, коли постало питання про виселення із вказаного домоволодіння. Таким чином, [PERSON] не цікавилася спадщиною матері та не виявляла бажання її приймати. Тому судовим рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 24 червня 2016 року ( справа № 573/982/1267-ц, пров. № 2/573/387/16) їй відмовлено у наданні додаткового строку для прийняття спадщини так як встановлено факт її неприйняття. Невчинення дій свідчить про відмову від спадкового майна. Не зважаючи на відмову у встановленні факту прийняття спадщини та наданні додаткового строку, [PERSON] знову звертається до суду з вказаною вимогою (повторно). В судовому засіданні було допитано в якості свідка [PERSON], який підтримував дружні стосунки із [PERSON], який пояснив, що після продажу квартири [PERSON] її чоловік частину коштів витратив на придбання автомобіля, в а іншу частину коштів витратив на проживання, бо мали на утриманні онуків, заробітної плати у колгоспі не виплачували. [PERSON][PERSON] надав [PERSON] завдаток, але згодом його забрав з метою газифікації, що у подружжя [PERSON] не було необхідної суми для покупки домоволодіння, оскільки воно коштувало дорого. Інших доходів вони не мали. [PERSON] не говорив що було укладено письмовий договір про намір здійснити у майбутньому купівлю-продаж житлового будинку разом із господарськими будівлями та спорудами. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні від 11 вересня 2017 року пояснила, що їй відомо про домовленості між сторонами щодо ціни позову зі слів матері. [PERSON] домоволодіння домовилися продати за ціною у 9000( дев'ять тисяч) доларів, але такої суми не було у подружжя [PERSON], тому останні сплатили 7000 (сім тисяч) доларів. Про місце і час укладення договору купівлі-продажу, погодження істотних умов- їй нічого не відомо, а також невідомо чи передавалися кошти покупцями продавцю. [PERSON] не заперечувала, що власниця будинку [PERSON] виїхала із с.Вири до міста Путивль у 1996 році та не приїжджала до села протягом усього часу. Їй невідомо, яким чином вона могла укласти договір купівлі-продажу будинку у 1997 році та поставити у ньому свій підпис. Знає, що влітку 1997 року вона надала довіреність на продажу цього будинку своєму сину [PERSON]. Крім цього, сума виручена від продажу квартири не співпадає із ціною житлового будинку № 39 по вулиці Вигонянка в селі Вири Білопільського району Сумської області. [PERSON] не змогла пояснити звідки у подружжя [PERSON] знайшлася більша сума коштів. Таким чином, аналізуючи зібрані у справі докази, суд дійшов до висновку про неправомірність заявленого позову, що жодних доказів позивачем не представлено на підтвердження заявлених вимог. Вважаючи позовні вимоги [PERSON], заявлені у позові від 24.04.2017 року до [PERSON], Білопільської районної державної нотаріальної контори необґрунтованими, суд відмовляє в задоволенні позову [PERSON], без застосування наслідків спливу строку позовної давності. Згідно із ч. 1\~ст. 88 цього Кодексу\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч.4 цієї статті, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. Ст. 79 ЦПК України\~визначені види судових витрат, до яких відносяться витрати пов'язані з розглядом справи, зокрема витрати на правову допомогу. Право на правову допомогу гарантовано статтями\~8,\~59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті\~12,\~42,\~56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений\~Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті\~79, статтях\~84,\~88,\~89 ЦПК. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З матеріалів справи вбачається, що 03 липня 2017 року між адвокатом [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про надання правових послуг адвокатом (а.с.81,82). Адвокат [PERSON] надавала [PERSON] по справі правову допомогу, про що свідчать наявні в матеріалах справи платіжні документи до вказаного договору про надання правової допомоги, приймала участь у розгляді справи. Понесені витрати відповідача на правову допомогу підтверджуються квитанціями про оплату [PERSON] наданих послуг, що містяться в матеріалах справи.( а.с.123: на суму 650 грн., 650 грн., та а.с.135: на суму 1450 грн., 200 грн., 319 грн.,а.с.244: 522 грн.34 коп., 640 грн., 940 грн., 640 грн.), що разом становлять суму 5971 грн. 34 коп. Таким чином, підлягають стягненню з позивача на користь відповідача витрати, понесені відповідачем на правову допомогу в загальній сумі 5971 грн. 34 коп. На підставі вищезазначеного,

Outcome: approved