Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-24 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], Серафинецької сільської ради, в якому просить визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивувала тим, що по [ADDRESS] в колишньому колгоспному дворі станом на 15.04.1991 року проживали її дід - [PERSON], баба - [PERSON], їх син - [PERSON] та прабаба [PERSON]. Мама позивача - [PERSON] є дочкою [PERSON] та [PERSON]. Позивач є їх внукою. В дворі стала постійно проживати з 25.06.1996 року. Вищевказаний двір був колгоспного двору, головою двору був [PERSON]. [INFO] померла [PERSON]. 09.11.1991 року [PERSON] вибув з двору, [INFO] померла [PERSON]. 28.03.2003 року [PERSON] в Серафинецькій сільській раді склав заповіт, який на випадок смерті залишив позивачу все належне йому майно. [PERSON] помер [INFO] і після його смерті відкрилася спадщина. [PERSON] постійно проживала з дідом на час відкриття спадщини, продовжує проживати в будинку по даний час і відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України є такою, що прийняла спадщину. Позивач стала спадкоємцем і має право на спадкове майно, але нотаріус не має можливості видати свідоцтво про право на спадщину, так як житловий будинок є власністю колишнього колгоспного двору і частки колишніх членів цього двору не визначені. В судове засідання сторони та їх представники не з'явилися. Подали до суду заяви про розгляд справи в їх відсутності. Представник позивача позовні вимоги підтримує. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] позов визнають повністю, претензій до житлового будинку та господарських будівель не мають. Серафинецька сільська рада не заперечує проти позову. За таких обставин судом прийнято рішення про розгляд справи у відсутності сторін. Згідно вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Із копії свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 15 січня 1988 року, виданого на підставі рішення виконкому Городенківської районної Ради народних депутатів № 209 від 14.10.1987 року слідує, що в цілому жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] дійсно належить на праві особистої власності колгоспному двору, головою якого є [PERSON]. Згідно з технічною документацією житлове господарство, розташоване в [ADDRESS], складається з житлового будинку, позначеного на схемі в технічному паспорті літерою «А», побудованого 1960 р., загальною площею 50,8 кв.м., житловою площею 36,1 кв.м., стайні, комори, сараю, вбиральні, криниці, огорожі, вимощення. З виписки з інвентаризаційних матеріалів Вих № 7556 від 2.02.2016 р., виданою ОКП «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», встановлено, що згідно архівних даних станом на 31.12.2012 р. під реєстровим номером 429 зареєстровано, що власником майна, розташованого в [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності виданого виконкомом Городенківської районної Ради 15.01.1988 р. на підставі рішення цього ж виконкому № 209 від 14.10.1987 р. є [PERSON] (голова колгоспного двору). З висновку про вартість майна, визначеного ЕТВО «Придністров'я» вартість житлового будинку з надвірними спорудами станом на 03.03.2016 року становить 54750 грн. Ч.3 ст.5 Цивільного кодексу України (2004 р.) визначено: якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав і обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до ч. 6 п. а Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Довідкою № 32, виданою Серафинецькою сільською радою встановлено, що станом на 15.04.1991 року в будинку в [ADDRESS], були зареєстровані та проживали: голова господарства - [PERSON], [INFO], дружина - [PERSON], [INFO], син - [PERSON], [INFO], мама - [PERSON], [INFO], померла [INFO]. [PERSON] померла [INFO], про що свідчить повторне свідоцтво про смерть серії [NUMBER]. [PERSON] померла [INFO], про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER]. Згідно ст.ст. 524, 529 ЦК УРСР, який діяв на час смерті [PERSON], [PERSON], спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом; при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв; визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. З копії повторного свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] слідує, що його батьками були [PERSON] та [PERSON]. [PERSON], 1934 року народження та [PERSON], 1937 року народження одружилися 14.04.1957 р., що підтверджено копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER]. Померлі [PERSON], [PERSON] заповіту не вчиняли. Після їх смерті спадщину прийняв [PERSON], так як на час смерті проживав разом з ними, що стверджено випискою з погосподарської книги № 5 Серафинецької сільської ради № 40 від 02.03.16 р. За заповітом від 28.03.2003 р., посвідченим виконавчим комітетом Серафинецької сільської ради, зареєстрованим в реєстрі за № 30, [PERSON] заповів на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що належатиме йому і на що він за законом матиме право - онуці [PERSON]. [PERSON] був батьком матері позивача - [PERSON], про що свідчать її свідоцтво про народження серії [NUMBER], видане 15.03.1958 року, та свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER], видане 2.05.1978 р., яким стверджено, що [PERSON] після реєстрації шлюбу змінила прізвище [PERSON] на [PERSON]. [PERSON] помер [INFO], що стверджено копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданим Серафинецькою сільською радою. Внаслідок його смерті відкрилась спадщина. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно з ст. 1223 ЦК України - право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємцями можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини, вказано в ч. 1 ст. 1222 ЦК України. За ст.ст. 1268-1269 Цивільного кодексу України прийняття спадщини - це: постійне проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини або подання спадкоємцем, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Ч. 1 ст. 1270 згаданого кодексу визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що спадкоємцем [PERSON] за заповітом від 28.03.2003 р. є [PERSON] (позивач). Позивач прийняла спадщину після смерті [PERSON], оскільки на момент його смерті була зареєстрована і проживала разом із спадкодавцем, про що свідчить виписка з погосподарської книги № 5 Серафинецької сільської ради № 40 від 02.03.16 р. Відповідно до ч. 1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно з вимогами ч.1 ст. 1297 згаданого кодексу - спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. З постанови в.о. державного нотаріуса Городенківської районної державної нотаріальної контори № 258/02-31 від 01.03.2016 р., слідує, що позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті її діда [PERSON], померлого [INFO] на житловий будинок [ADDRESS]. Оскільки згідно свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок, вищезгадане господарство відносилось до колгоспного двору, а отже кожному з членів колгоспного двору належить відповідна частка житлового будинку. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.91 р. № 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок", право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. З довідки № 272 від 21.04.2016 року, виданої виконавчим комітетом Серафинецької сільської ради слідує, що загальна площа земельної ділянки за адресою [ADDRESS] становить 0,28 га, в тому числі для будівництва та обслуговування житлового будинку - 0,25 га, для ведення особистого селянського господарства - 0,03 га. Позивач фактично успадкувала житловий будинок з господарськими будівлями, розташований по [ADDRESS], однак оформити документи не має можливості через реєстрацію господарства як колгоспного двору. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Згідно ст. 328 цього ж кодексу право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В силу вимог ст. 392 ЦК України - власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно до ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відмови власника від права власності. Згідно п.4 ч.1ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та члена його сім'ї. Судом встановлено, що відповідачі по справі - [PERSON], [PERSON] позов визнають повністю, претензій до житлового будинку та господарських будівель не мають, що стверджено поданими до суду заявами. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином суд, належно оцінивши зібрані у справі докази, вважає, що факти, викладені позивачем в позовній заяві в обґрунтування своїх позовних вимог є достовірними, і сумніву не викликають, також не встановлено неправомірності набуття позивачем права власності на житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS], визнання права власності не порушує прав чи інтересів будь-яких інших осіб, у зв'язку з чим, позовні вимоги підлягають повному задоволенню при визнанні їх відповідачами. На підставі ст.ст. 524, 529, 548, 549 ЦК УРСР, ст.ст. 316, 317, 325, 328, 346, 365, 392, 1216, 1222, 1233, 1268-1270 ЦК України,

Outcome: approved