Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-08 00:00:00

23 лютого 2018 року Татарбунарська РДА Одеської області звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд позбавити батьківських прав: [PERSON] відносно дітей - [PERSON] та [PERSON], та відповідача [PERSON] - відносно дитини [PERSON], посилаючись на те, що [PERSON] та [PERSON], які проживають разом без реєстрації шлюбних відносин, є біологічними батьками [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Однак, відомості про батька, в актовому записі про народженння [PERSON], внесені зі слів матері відповідно до ст.135 СК України. Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 14.02.2017 року, у відповідачів [PERSON] та [PERSON] було відібрано дітей без позбавлення батьківських прав, враховуючи, що останні ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків щодо виховання та утримання малолітніх [PERSON] та [PERSON] та стягнуто з них аліменти на утримання дітей. Розпорядженням Татарбунарської районної державної адміністрації за №76/А-2017 від 15.03.2017 року, [PERSON] та [PERSON] надано статут дітей, позбавлених батьківського піклування та влаштовано до центру соціально- психологічної реабілітації служби у справах дітей Тарутинської районної державної адміністрації. На підставі розпорядження виконуючого обов'язки голови Болградської районної державної адміністрації №190/А-2017 від 02.06.2017 року, діти влаштовані на виховання та спільне проживання в прийомну сім'ю [PERSON] та [PERSON], де перебувають по сьогоднішній день. За час перебування малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] в закладі соціального захисту для дітей та в прийомній сім'ї, відповідачі жодного разу їх не відвідали, не поцікавились їх життям, здоров'ям, участі в утриманні та вихованні дітей не приймали. За вказаний період вони до служби у справах дітей з проханням посприяти у поверненні дітей в сім'ю не звертались. Відібрання дитини від батьків без позбавлення батьківських прав є тимчасовою, превентивною мірою, оскільки надає батькам можливість усунути причини, які перешкоджали належному вихованню дитини. Проте, на теперішній час відповідачі не використали шанс, наданий судом, щодо зміни способу життя, не змінили своє ставлення до виконання батьківських обов'язків. В будинку, за місцем проживання, не створені належні умови для виховання та навчання дітей, стан житла антисанітарний, відсутній запас харчових продуктів, дров та вугілля, двір та город в занедбаному стані. Відповідачі продовжують вести антисоціальний спосіб життя, не працюють, зловживають алкоголем. Вказані обставини стали підставою звернення позивача до суду з позовом про позбавлення відповідачів батьківських прав. Під час розгляду справи, судом було вчинено наступні процесуальні дії. Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 14 березня 2018 року було прийнято справу до розгляду та відкрито провадження. Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 03 липня 2018 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду на 09 жовтня 2018 року. Представник позивача до судового засідання не з'явилась. Надала суду заяву, в якій просила вимоги позову задовольнити в повному обсязі, розглянути справу за її відсутності. В разі неявки відповідачів не заперечувала проти ухвалення рішення при заочному розгляді справи (а.с.41). Відповідачі жодного разу в судове засідання не з'явились. Згідно довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області від 16.03.2018 року та 13.03.2018 року (а.с.23,24), [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], зареєстровані в [ADDRESS]. Судові повістки, відповідно до вимог п. 2 ч.7 ст.128 ЦПК України надсилалися відповідачам за адресою їх місця проживання, зареєстрованому у встановленому законом порядку і отримані ними завчасно, відповідно до вимог ч.2 ст.130 ЦПК України, що підтверджується надісланими до суду повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с.,а.с.26-27, 32, 38-39 ). Однак, [PERSON] та [PERSON] причини своїх неявок суду не повідомили, заяви про розгляд справи в їх відсутність або заперечення проти позову суду не надали. Крім того, ними не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - орган опіки та піклування виконкому Білоліської сільської ради Татарбунарського району Одеської області в судове засідання не з'явився, надавши заяву про слухання справи у відсутність їх представника, вимоги позову Татарбунарської районної державної адміністрації підтримала в повному обсязі (а.с. 33). Отже, суд вважає, що відповідачі були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи. Повідомлень про причини неявки, письмових заперечень від них не надходило. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача без повідомлення причини, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло відзиву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення спору. Оскільки не має відомостей про причину неявки відповідачів, на підставі ч.4 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність та ухвалити по справі заочне рішення згідно наявних доказів, на що позивач згоден, про що постановлено ухвалу суду. В зв'язку з цим, в силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного. Згідно ст.19 Конвенції про права дитини, держави - учасниці зобов'язані вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до п.2 ч.1 статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України в п.п.15, 16 постанови від 30 березня 2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що розглядаючи справи даної категорії, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи та характеру ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. У п.6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Виходячи зі ст.18 Конвенції з прав дитини, батьки або, у відповідних випадках, законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Європейський суд з прав людини у справі "Савіни проти України" (заява № 39948/06), зокрема у пункті 49 зазначив, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Судом встановлено, що матір'ю малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] є [PERSON], що підтверджується копіями повторних свідоцтв про народження: серії [NUMBER] та серії [NUMBER], виданих Татарбунарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 23.12.2016 року та 10.12.2016 року, відповідно (а.с.7,8). Відповідно до витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження № 00017428809 від 12.12.2016 року (а.с.9), відомості про батька [PERSON], [INFO], записані відповідно до ч.1 ст. 135 Сімейного кодексу України. Копією повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Татарбунарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 23.12.2016 року (а.с.7), також підтверджується, що батьком [PERSON], [INFO], є [PERSON]. Заочним рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області, ухваленим 14 лютого 2017 року (а.с.3-4) вирішено відібрати малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] від матері [PERSON] без позбавлення батьківських прав, відібрати малолітнього [PERSON], від батька [PERSON] без позбавлення батьківських прав. Крім того, з [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] в розмірі 1/3 частки зі всіх видів доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення ними повноліття, на користь опікуна, прийомних батьків, батьків-вихователів або закладу, де будуть утримуватися діти та з [PERSON] - аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] в розмір 1/4 частки зі всіх видів доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення ним повноліття, на користь опікуна, прийомних батьків, батьків-вихователів або закладу, де буде утримуватись дитина. Відповідно до копій розпоряджень Татарбунарської РДА Одеської області №74/А-2017 від 10.03.2017 року (а.с.5) та № 76/А-2017 від 15.03.2017 року (а.с.6) [PERSON] та [PERSON] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування та влаштовано останніх до державного закладу на повне державне забезпечення. Копією рішення Білоліської сільської ради Татарбунарського району Одеської області за № 36-ВК від 14.11.2017 року (а.с.11) вирішено вважати недоцільним повернення малолітніх дітей в біологічну сім'ю та звернутися до служби у справах дітей Татарбунарської РДА з проханням порушити перед судом питання про позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON]. Довідкою центра соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Тарутинської РДА Одеської області № 10 від 14.02.2018 року (а.с.10) повідомляється, що діти [PERSON] та [PERSON] перебували у закладі з 14.04.2017 року по 08.06.2017 року. За час перебування останніх у закладі відповідачі жодного разу не відвідали їх, не телефонували, не цікавилися здоров'ям та розвитком дітей. З висновку органу опіки та піклування Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області за № 01-30/654 від 16.02.2018 року слідує: вважати за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню до її малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] та позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] (а.с.12). Листом Татарбунарського районного центра соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді за № 03-05/41 від 01.02.2018 року (а.с.15) підтверджується, що на протязі 2017 року спеціалісти ТРЦСССДМ неодноразово, через сільську раду викликали на особисту розмову [PERSON], але вона жодного раз не з'явилася. Також 10 жовтня 2017 року було вислано письмове запрошення для даної особи, яке вона проігнорувала, підтвердження цього міститься в матеріалах справи на аркуші 15 зв. - 16. Як видно з характеристик за № 609 на [PERSON] та за № 610 на [PERSON], виданих виконавчим комітетом Білоліської сільської ради Татарбунарського району Одеської області 16.11.2017 року (а.с.13,14), останні характеризуються вкрай негативно, зловживають алкогольними напоями, перебувають на обліку сімей, що опинилися в складних життєвих обставинах, мати та батько безвідповідально ставляться до виконання батьківських обов'язків щодо утримання дітей, мати часто відсутня вдома. За термін, призначений судом для усунення недоліків для повернення дітей до біологічної сім'ї, належних висновків не зробили. Актами обстеження матеріально-побутових умов проживання № 17 від 12.05.2017 року (а.с.17); № 25 від 18.10.2017 року (а.с.18); №31 від 26.10.2017 року (а.с.19) та № 28 від 10.05.2018 року (а.с.35) підтверджується, що житлові умови в будинку відповідачів незадовільні, мати протягом доби вдома не з'являється, часто знаходиться в нетверезому стані, подвір'я захаращено, все проросло бур'янами, вже другий рік паркан розібраний, шибки в будинку вибиті, закриті фанерою. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані займатись вихованням дитини. При цьому, передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язків батьківського піклування щодо неї. Згідно ч.4.ст.155 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладання на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ч.1 ст.165 Сімейного Кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачі свідомо нехтують своїми обов'язками щодо виховання дітей, враховуючи той факт, що вони тривалий час не підтримують з дітьми стосунків, не беруть участі у їх вихованні, не використали своє право і, водночас, обов'язок, закріплені в ч.3 ст.170 СК України, на звернення до суду з позовом про повернення дітей у сім'ю. А отже, у суду є підстави для застосування крайнього заходу впливу до відповідачів у вигляді позбавлення їх батьківських прав, що також обумовлюється необхідністю захисту інтересів дітей. Згідно ч.3 ст.166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Однак враховуючи, що заочним рішенням суду від 14.02.2017 року за № 515/2095/16-ц стягнуто аліменти з [PERSON] на утримання [PERSON] та [PERSON], та з [PERSON] - на утримання [PERSON], то підстави для застосування норми ч.2 ст.166 СК України - відсутні. Також, суд вважає за необхідне роз'яснити відповідачам їх право, передбачене ст.169 Сімейного кодексу України, на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав, під час розгляду якого буде перевірено, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення її батьківських прав.

Outcome: approved