Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-18 00:00:00

23.12.2019 року [PERSON] звернувся до суду з наданим позовом, мотивуючи тим, що 29.10.1996 року між ним та [PERSON] , був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна - житлового будинку [ADDRESS] . Цей договір був зареєстрований за № 661 Первомайською філією Південної Товарної Біржі, але в нотаріальному порядку засвідчений не був. Після укладення договору покупець та продавець здійснили всі дії на його виконання, а саме [PERSON] передала, а [PERSON] отримав в управління та користування вказаний житловий будинок, сплативши продавцю договірну вартість цього майна в загальній сумі 8568 грн. В подальшому позивач не зареєстрував право власності на даний житловий будинок. В зв`язку з недодержанням нотаріальної форми посвідчення договору позивач не має змоги в майбутньому вчиняти цивільні правочини, в тому числі певні дії по відсудженню будинку. Нотаріально засвідчити укладений договір на даний час неможливо, оскільки продавець [PERSON] померла [INFO] . Після її смерті Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа за № 779/2002. Спадкоємць, який прийняв спадщину - [PERSON] , в зв`язку з чим є відповідачем. Крім того, вищезазначений будинок розташований на земельній ділянці площею 0,2400 га, яка була надана колишній власниці будинку [PERSON] в приватну власність для обслуговування жилого будинку. Договір купівлі-продажу земельної ділянки з нею не укладався, оскільки сторони вважали, що з переходом права власності на будинок до [PERSON] , перейшло і право власності на земельну ділянку, на якій він розташований. За таких обставин просить визнати за ним право власності на житловий будинок та на земельну ділянку. Представник позивача в судове засідання надала заяву з проханням слухати справу у її відсутність, підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлений вчасно і належним чином, у відповідності до ст. 130 ЦПК України, проте не надав відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк. Враховуючи вказані факти, згоду позивача, що викладена у його письмовій заяві, відсутність подання до суду відповідачем відзиву на позовну заяву та будь-яких інших з його боку клопотань, суд вважає за можливе у відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України постановити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. В порядку ст.280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та згоди представника позивача. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вирішуючи справу на підставі наявних у ній письмових доказів, суд приходить до висновку про те, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 29.10.1996 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна № 661, що посвідчений Первомайською філією Південної Товарної Біржі, вказне підтверджуєься копією даного договору. Із зазначеного договору вбачається, що [PERSON] продала позивачу житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] . Нотаріально договір не посвідчувався. Продавець [PERSON] померла [INFO] в м. Дніпропетровськ, про що в книзі актів реєстрації актів про смерть відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Кіровської районної ради міста Дніпропетровська 14.11.1997 року зроблено запис за № 2581, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії 1- КИ № 16802 . Спадкоємцем після смерті матері став її син [PERSON] , що підтверджується копією спадкової справи після смерті [PERSON] , що померла [INFO] , виданої Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 24 травня 1996 року. Згідно відповіді КП "Первомайське МБТІ" № 588/04-02-03 від 06.12.2019 року станом на 31.12.2012 року по даним паперових носіїв інформації бюро право власності на нерухоме майно по [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про парво приватної власності на житловий будинок, виданого виконавчим комітетом Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області від 17.01.1994 року. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлене судом. Відповідно до ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Згідно зі ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Ухиляння будь-якої із сторін договору від його нотаріального оформлення на час його укладення є умовним в силу п.9 Додатку №1 до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №121 від 09.06.1998 року, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 р. за N 399/2839, яка діяла на час укладення договору, відповідно до якого біржовий договір купівлі-продажу визнано правовстановлюючим документом, а згідно ст.15 Закону "Про товарну біржу" реєстрація договору на біржі прирівнювалась до нотаріального оформлення. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Судом встановлено, що всі умови договору купівлі-продажу сторонами виконані. За таких обставин суд вважає, що наявні підстави для визнання за позивачем право власності на житловий будинок. Щодо визнання за позивачем права власності на земельну ділянку, суд виходить з наступного. Із Державного акту на право приватної власності на землю серії І-МК 24.01.1994 року, виданого на підставі рішення ХІІІ сесії Кам`янобалківської сільської ради народних депутатів ХХІ скликання від 15.12.1993 року, вбачається, що [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,24 га в межах згідно з планом, розташовану на території села Кам`яна Балка Первомайського району для обслуговування жилого будинку. Договір купівлі-продажу земельної ділянки [PERSON] з [PERSON] не укладав. З часу укладення договору купівлі-продажу позивач користується земельною ділянкою в особистих цілях. Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Встановлено, що при укладенні договору купівлі-продажу будинку від 29.10.1996 року, питання щодо набуття [PERSON] права власності на земельну ділянку, яка призначена для обслуговування житлового будинку не вирішувалось. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі №6-253цс16, за змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно статті 120 ЗК України при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Отже, враховуючи вищезазначене, слід визнати за позивачем право власності на земельну ділянки, оскільки при переході права власності на житловий будинок до нього фактично перейшло і право власності на земельну ділянку, на якій цей будинок розташований. За таких обставин позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved