Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-06 00:00:00

23.12.2019 позивач [PERSON] звернувся до суду із вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він є власником квартири [ADDRESS] . В даній квартирі зареєстрований, але більше року, не проживає відповідач [PERSON] , який являється сином позивача і з дозволу позивача був зареєстрований в зазначеній квартирі. Посилаючись на те, що квартира являється особистою власністю позивача, останній просить задовольнити заявлені вимоги, так як подальша реєстрація відповідача чинить певні перешкоди в реалізації законних прав як власника будинку. Ухвалою суду від 10.01.2020 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання на 12.03.2020 (а.с.17-18). Судом сторонам було направлено копії ухвали про відкриття провадження у справі, а відповідачу також надіслано і копію позову з додатком (а.с.20,21,22). Відповідач відзив на позовну заяву у встановлений строк не надав, копію ухвали та копію позовної заяви з додатками отримав 22.01.2020 (а.с.25). Ухвалою від 12.03.2020 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 07.04.2020 о 15.00 год. (а.с.29). В судове засідання позивач не з`явився, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити (а.с.41). Відповідач про дату, час та місце проведення судового розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с.40), в судове засідання не з`явився, причини неявки суд не повідомив, заяв чи буди-яких клопотань не подав. Крім того, виклик відповідача в судове засідання здійснювався шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України (а.с.33), у зв'язку з тим, що судові повістки, які направлялися на адресу відповідача за зареєстрованим місцем проживання, поверталися до суду без вручення з відмітками поштового відділення про повернення в зв`язку з «адресат відсутній» (а.с.26). Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Так, судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 13.12.2019, посвідченого Камінською Л.В., приватним нотаріусом Радомишльського районного нотаріального округу Житомирської області та зареєстрованого в реєстрі за № 2429, належить квартира [ADDRESS] (а.с.10,11). Як вбачається з копії довідки № 984 від 20.12.2019, виданої ПП "ЖИТЛОРЕМСЕРВІС-9", [PERSON] дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] : дружина [PERSON] , син [PERSON] (а.с.8). 19.12.2019, 20.03.2020 депутатами Радомишльської міської ради Житомирської області в присутності сусідів [PERSON] та [PERSON] , складено Акти обстеження соціального стану, з яких вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак, не проживав та не проживає (а.с.9,35). Факт відсутності [PERSON] підтверджено письмовими поясненнями сусідів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.36,37,38). Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За правилами ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відтак визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням має наслідок зняття її з реєстрації. При цьому, зняття з реєстрації місця проживання особи на підставі вимог підзаконного нормативного акту, а саме п. 26 Правил, не є порушенням положень нормативно-правових актів вищої юридичної сили, а саме: Конституції, законів України та міжнародних договорів, так як реєстрація місця проживання є лише внесенням інформації до державних реєстрів про місце проживання особи та не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши зазначені вимоги закону, взявши до уваги фактичні взаємини між сторонами, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню. Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved