Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-28 00:00:00

24 березня 2016 року [PERSON] звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що вона зареєстрована та фактично мешкає в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS]. З нею в квартирі зареєстрований її колишній чоловік [PERSON], 1968 року народження. Фактично відповідач за вищезазначеною адресою не проживає з 2006 року, житлом не користується, не оплачує комунальні послуги та не бере участі в його утриманні, але до теперішнього часу залишається зареєстрованим та не бажає в добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку. Зазначене спричиняє позивачу, значну матеріальну шкоду, у зв'язку з чим, просила суд усунути порушення її прав з боку [PERSON] 1968 року народження, шляхом визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та зняти його з реєстрації у квартирі, в якій мешкає позивач, що знаходиться за адресою [ADDRESS] В судове засідання позивач не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач заперечень проти позову не надав, в судове засідання не з'явився, про день, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив та про розгляд справи в його відсутність не клопотав, на підставі чого відповідно до ст. 224 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, тому суд вважає можливим розглянути справу у його відсутність. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позовна заява підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Згідно ст. 163 Житлового Кодексу України, у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктом 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою ст. 71 Житлового Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Житлового Кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Судом встановлено, що позивач зареєстрована та мешкає за адресою: [ADDRESS]. У вищезазначеній квартирі зареєстровані: позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] Проте [PERSON] у спірній квартирі не проживає з 2006 року, що підтверджується актом від 29 січня 2016 року, складеного комісією в складі: головного інженера ДУ-№1 [PERSON], техніків [PERSON] та [PERSON], бухгалтера [PERSON], паспортиста [PERSON], сусідів [PERSON], [PERSON] та депутата Гвардійської сільської ради [PERSON], відповідно до якого, [PERSON], 1968 року народження зареєстрований за адресою: [ADDRESS], але фактично за цією адресою не проживає з 2006 року, місце його знаходження невідоме. Встановлено, що відповідач без поважних причин більше 6 місяців не проживає в квартирі [ADDRESS], але з реєстрації не знявся, чим ставить позивача у скрутне матеріальне становище, яка повинна сплачувати комунальні послуги за відповідача. Таким чином, вимога позивача стосовно визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] підлягає задоволенню. Що стосується позовної вимоги про зняття відповідача з реєстрації за вищевказаною адресою, то вона задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Тобто спеціальним законодавством, зокрема Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", підзаконними нормативними актами, визначено позасудовий порядок вирішення і оформлення питань зняття з реєстрації місця проживання особи, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та інших органів державної влади. Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи, що відноситься до компетенції органів Державної міграційної служби України, і суд не вбачає правових підстав для задоволення позову в цій частині, оскільки у такий спосіб суд своїм рішенням всупереч вимог закону підмінив би юрисдикційну діяльність іншого органу державної влади. А тому, в цій частині позовних вимог позивачу слід відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial