Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до [PERSON] з позовною заявою, в якій з урахуванням уточнених позовних вимог просить стягнути на її користь аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] в розмірі 900 грн.(а.с.36). Вимоги позову обгрунтовує тим, що відповідач проживає окремо, у добровільному порядку матеріальної допомоги не надає незважаючи на те, що працює і має дохід. Всі зароблені кошти вона витрачає на харчування, лікування, одяг для дитини, однак її доходів на утримання дитини не вистачає. Відповідач у підготовчому засіданні позовні вимоги у зменшеному розмірі в сумі 900 грн. визнав та не заперечив щодо задоволення позову, подавши заяву про визнання позовних вимог (а.с.37). Підтвердив, що саме такий розмір аліментів він спроможний сплачувати, виходячи з свого матеріального становища, на даний час не працює, є інвалідом третьої групи з дитинства, хворіє і двічі на рік змушений лягати в лікарню. На утримання сина він надає кошти кожного місяця в сумі 400-500 грн., а також купує йому одяг та взуття та інші необхідні речі. Він є власником автомобіля Фіат Добло, 2006 року випуску, який придбали для нього батьки. У відповідності до п.11 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" \~за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Частиною 4 ст.206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд не вбачає підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову, передбачених ч. 4 ст. 206 ЦПК України та виносить рішення з підготовчого судового засідання відповідно до ст. 200 ЦПК України. В підготовчому засіданні достовірними та належними доказами встановлено, що спірні правові відносини між сторонами виникли з сімейних відносин. Так, згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов'язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Згідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до роз'яснень, що надані у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Встановлено, що за час перебування сторін в шлюбі у них народився син [PERSON],17.05.2013 р.н (а.с.4). Шлюб між сторонами розірвано згідно рішення Болехівського міського суду від 02.09.2015 року (а.с.5), вони проживають окремо, а син, стан здоров"я якого задовільне, перебуває на утриманні позивача та з нею проживає. Відповідач на даний час не працює, є інвалідом 3 групи та немає на утриманні інших осіб, крім сина [PERSON] та є власником автомобіля Фіат Добло, 2006 року випуску . Обовязок батьків утримувати дитину до досягнення останніми повноліття визначено статтею180 СК України. Таким чином, виходячи із зазначеного принципу рівності обовязків обох батьків щодо дітей, кожен із них зобовязаний забезпечувати утримання дітям не менше відповідного прожиткового мінімуму, що діє на час вирішення спору, при відсутності домовленості між батьками про розмір сплати аліментів. Частина 3 ст. 181 СК України передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в долі від доходу його матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів у твердій грошовій сумі визначається судом за заявою платника або одержувача, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ст.184 СК України). Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів в даному спорі суд, з додерженням вимог ст.182 СК України, встановивши загальний матеріальний стан відповідача, який є інвалідом 3 групи , немає постійного заробітку, відсутність в нього інших осіб, яких він зобовязаний утримувати, стан здоров"я дитини, погоджується з доводами сторін про визначення аліментів в розмірі 900 грн. Позивач звернулася до суду з вимогами 17.01.2018 року, а тому з цього дня слід присудити стягнення аліментів і до досягнення дитиною повноліття. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то відповідач у відповідності до вимог ч.6 ст. 141 ЦПК мав би сплатити судовий збір в сумі 704.80 грн в дохід держави. Твердження відповідача а про те, що він є інвалідом 3 групи з дитинства і звільнений від сплати судового збору, є необгрунтованими. Так, згідно п.9 ч.1 ст.5 ЗУ « Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову. Виходячи з наведеного, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, а відповідач подав заяву про визнання позову до початку розгляду справи по суті, то з відповідача підлягає стягненню в дохід держави 50 відсотків судового збору, тобто 352.40 грн. На підставі наведеного, ст.180-184 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved