Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою , що втратила право користування житлом, мотивуючи його тим, що вона [PERSON] , є власником квартири номер [ADDRESS] , що підтверджується копією дублікату договору купівлі продажу від 24.03.2004 року та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30.03.2004 р. В будинку зареєстровані позивач, [PERSON] , та її син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Довідкою ОСББ «КСМБ» від 02.12.2019 року №64. Актом обстеження факту проживання сім`ї від 12.12.2019 року, складеним комісією у складі депутата Хорольської міської ради [PERSON] .М. та сусідів керуючої справами виконкому міської ради [PERSON] М.О. встановлено, що в квартирі позивача зареєстрований, але не проживає з 2010 року її син [PERSON] . Відповідач житло залишив добровільно. Витрат на утримання будинку та сплату за житлово-комунальні послуги не несе, його особистих речей у будинку немає. Це створює позивачу певні незручності зокрема по сплаті комунальних послуг, утриманню будинку, а також оформленню субсидії. Зважаючи на норми законодавства, які визначають поняття сім`ї, та осіб, які належать до членів сім`ї, [PERSON] , не є членом сім`ї позивача, так як з 2010 року не має із нею спільного побуту, взаємних прав та обов`язків, не веде спільного господарства. Будь які домовленості щодо порядку користування будинком між позивачем та відповідачем відсутні. Крім того формальна реєстрація відповідача у квартирі позивача перешкоджає їй вільно володіти, користуватися і розпоряджатися квартирою. Посилаючись на положення ст.ст. 15, 391, 405 ЦК України позивач просить задовольнити його вимоги. Ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 27.12.2019 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 18.02.2020 року закрито підтовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. В судове засідання позивач [PERSON] не з"явилася, але в заяві прохала провести розгляд справи у її відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча належним чином був повідомлений відповідно до ч. 11\~ст.128\~ЦПК України про дату, час і місце розгляду справи, відзиву не подав, а тому на підставі ст.\~280\~ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого заперечень від позивача не надходило. За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 280 ЦПК України, судом проведено заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши, відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України, докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає позов таким, що підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Судом встановлено, що відповідно до копії дублікату договору купівлі продажу від 24.03.2004 року та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30.03.2004 р. позивачу [PERSON] належить квартира [ADDRESS] . (а.с.7-8). З наведеного вбачається, що законним власником квартири є [PERSON] . За даною адресою зареєстрований також відповідач [PERSON] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї виданої ОСББ " КСМБ" № 64 від 02.12.2019 року (а.с.9). Відповідно до ст. 41, 47 Конституції України право приватної власності є непорушним, кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду, а згідно ст. 55 права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник жилого будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї та інших осіб. Аналогічне правило міститься в статті 150 ЖК Української РСР, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Тобто проживання членів сім`ї у житловому приміщенні, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. У разі виникнення спору між власником та особами, які проживали з ним як члени сім`ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України. Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням власника. Так, згідно цієї норми закону член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідач не проживає в квартирі позивача більше дев"яти років, що підтверджено дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Отже,

Outcome: approved