Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

29 січня 2016 року позивач - [PERSON] звернулась до Запорізького районного суду Запорізької області з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. 01 лютого 2016 року відкрито провадження у справі. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 09 листопада 2002 року по 17 травня 2007 року та мають від шлюбу спільного сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 08 листопада 2004 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Однак, з листопада 2004 року відповідач [PERSON] припинив будь-яке спілкування з сім'єю, жодного разу не поцікавився станом здоров'я дитини, її навчанням, дозвіллям, інтересами. Відповідачем [PERSON] також не виконується вказане рішення суду про стягнення аліментів на утримання спільної дитини сторін. Будь-яких спроб повернутися до родини відповідач протягом останніх одинадцяти років не здійснював. Враховуючи викладене, позивач просила суд задовольнити позов та позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно дитини - [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечили з тих підстав, що обставини, викладені в позовній заяві позивачем, не відповідають дійсності. Відповідач зазначив, що протягом всього часу з 2004 року він намагався виконати рішення суду та сплатити аліменти, але [PERSON] не приймала гроші і вони поверталися йому. Крім того, він неодноразово намагався зустрітися зі своїм сином, але його колишня дружина [PERSON] категорично цьому перешкоджала і не допускала його до сина. Відповідач бажає спілкуватися зі своїм рідним сином, бажає приймати участь у його вихованні та просив суд відмовити в задоволенні позову. В судовому засіданні представник Служби у справах дітей Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області, як органу опіки та піклування, у відповідності до ч.ч. 4, 5 ст. 19 Сімейного кодексу України надала суду висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього спільного сина сторін та підтримала вказаний висновок. Суд, вислухавши сторони та їх представників, представника органу опіки та піклування, дослідивши подані докази, прийшов до наступних висновків. В матеріалах справи міститься копія свідоцтва про народження [PERSON], який народився [INFO] (а.с. 8). Батьками дитини у вказаному документі зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). Як вбачається з копії довідки, яка видана Житлово-експлуатаційною дільницею № 2 ВРЕЖО № 6 за вихідним номером 2476 від 01 жовтня 2009 року, єдиним членом родини позивача [PERSON] є її син - [PERSON] (а.с. 9). Згідно до копії розрахунку заборгованості по аліментам за виконавчим листом № 2-4033 від 08 листопада 2004 року, боржник у виконавчому провадженні [PERSON] станом на 14 вересня 2015 року має заборгованість за аліментами перед стягувачем [PERSON] на утримання спільного сина [PERSON] в сумі 48859,15 гривень (а.с. 10, 11). В судовому засіданні була допитана свідок [PERSON], яка є дружиною відповідача [PERSON] та пояснила, що у її чоловіка від першого шлюбу є син [PERSON], який проживає разом з його колишньою дружиною [PERSON] Кілька разів вона зі своїм чоловіком [PERSON] приїжджали до [PERSON], оскільки чоловік хотів побачитись з сином, але позивач [PERSON] одразу викликала співробітників міліції, не даючи йому побачити свого сина. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він товаришує з відповідачем [PERSON] та одного разу (точний час він не пам'ятає) він разом з відповідачем їхали на автомобілі по місту Запоріжжю та випадково побачили [PERSON] Коли вони зупинили автомобіль, [PERSON] підійшов до [PERSON] і деякий час вони про щось розмовляли. Розмови він не чув, оскільки знаходився в автомобілі. Через короткий час [PERSON] почала голосно кричати і згодом до них підійшов співробітник міліції та розмова припинилась. Про що конкретно вони розмовляли, він не знає, але зі слів [PERSON] розмова стосувалась його побачень із сином. В судовому засіданні відповідачем до справи додано копії його листів, які він направляв до ВДВС Запорізького РУЮ Запорізької області 01 жовтня 2013 року та 04 листопада 2008 року (з відмітками про отримання органом ДВС), в яких відповідач [PERSON] просив посприяти в переданні грошей для оплати аліментів своїй колишній дружині [PERSON], оскільки вона відмовляється отримувати гроші від відповідача (а.с. 72, 73). Відповідач також долучив до матеріалів справи копії квитанції, які свідчать про часткову сплату ним аліментів на утримання свого сина [PERSON] (а.с. 65-71). У відповідності до ч. 1 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток - ч. 2 ст. 150 СК України. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 статті 164 Сімейного кодексу України, мати або можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона або він: 1.не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2.ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3.жорстоко поводяться з дитиною; 4.є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5.вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6.засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Вказаний перелік є вичерпним та не підлягає розширеному тлумаченню. Як вбачається зі змісту позовної заяви та з поданих позивачем доказів, позов про позбавлення відповідача батьківських прав подано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України - за ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог, суд виходить з наступного. Пріоритетність інтересів дитини визначена статтею 3 "Конвенції про права дитини" (далі - Конвенція) від 20 листопада 1989 року (Ратифікована Україною 27 лютого 1991 року): в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У відповідності до ч. 1 ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Суд констатує наявність в цій справі підстав вважати, що відповідач [PERSON] в недостатній мірі виконує свої обов'язки з виховання дитини, про що свідчить його низька ініціативність стосовно сплати аліментів на дитину та стосовно участі у вихованні свого сина [PERSON], адже протягом тривалого часу він не намагався вирішити питання про надання йому можливості бачитися з сином ані шляхом звернення до органу опіки та піклування, ані в судовому порядку. В той же час, суд констатує наявність певних дій позивача [PERSON], якими вона фактично перешкоджає здійсненню [PERSON] своїх батьківських обов'язків щодо їх спільної з ним дитини. Ці дії проявляються в неприйнятті належного виконання судового рішення зі стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та в створенні перешкод до побачень відповідача з їх спільним сином [PERSON]. Враховуючи викладене, суд вважає, що застосування до відповідача [PERSON] такого заходу, як позбавлення батьківських прав, є передчасним і, у даному випадку, не відповідає інтересам дитини. Так, як роз'яснено Верховним Судом України в п. 15 Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав", позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Вказане свідчить про те, що такий крайній захід, як позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] не буде відповідати ані ступеню неналежності виконання ним батьківських обов'язків, ані інтересам неповнолітньої дитини. З урахуванням наведених вище обставин, суд вважає, що висновок органу опіки та піклування № 02-22/1796 від 12 квітня 2016 року про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо дитини [PERSON] є передчасним. За таких обставин, позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed