Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

13.10.2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те що він є власником квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстровані відповідачі, але за даною адресою не проживають більше 10 років. Витрат по утриманню квартири не здійснюють. Будь-якої домовленості про збереження за ними житлової площі за період їх не проживання не існує. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09.12.2020 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання. В судове засідання позивач не зявився, через канцелярію суду від представника позивача надійшла заява в якій він просив слухати справу в його відсутність та відсутність позивача, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. В судове засідання відповідачі не з`явилися, повідомлялися належним чином про час і місце розгляду справи, зокрема і шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті Фастівського міськрайонного суду Київської області, причини неявки суду не відомі, заяв про розгляд справи в їх відсутність до суду не надходило. Зі згоди представника позивача, суд, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Перевіряючи доводи позивача, судом встановлено, що [PERSON] , позивач по справі є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору дарування квартири посвідченого 26.02.1993 року державним нотаріусом Фастівської міської державної нотаріальної контори Савчук Т.П., зареєстровано в реєстрі за номером 490. Відповідно до довідки виданої КП ФРМ «Фастівська ЖЕК» № 00312, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані : [PERSON] (власник), [PERSON] (син), [PERSON] (дочка), [PERSON] (колишня дружина). Як вбачається з довідок виданих Головою Будинкового комітету Трухан О.Л. від 09.06.2020 року, 09.08.2020 року та від 03.10.2020 року, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але фактично не проживають з 08.01.2020 року по даний час. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до п.2 ст.405 ЦК України, член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі вітсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01.11.1996 року №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або для відмови їй у цьому. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. В той же час, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Небажання відповідачів надавати докази, давало суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням знайшли своє підтвердження, є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Outcome: approved