Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду 06 серпня 2013 року з позовними вимогами про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки дійсним, визнання права власності на земельну ділянку. В обґрунтування зазначила, що 06 червня 2008 року між нею та відповідачами було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0515 га, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Вказана земельна ділянка належала відповідачам на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.08.2005 року серії ВСІ № 788969. Після укладення договору від 06.06.2008 р. сторони повністю виконали умови договору, відповідачами було передано їй, позивачу, у власність земельну ділянку площею 0,0515 га, а вона сплатила відповідачам обумовлену суму за земельну ділянку в розмірі 2 500 грн., що підтверджується розписками відповідачів. Однак на момент укладення між нею з відповідачами правочину, Акт про право власності на земельну ділянку відповідачі не мали, оскільки процедура оформлення права власності на землю займає тривалий час і для нотаріального оформлення договору купівлі-продажу землі треба отримати кадастровий номер земельної ділянки. Тому вони з відповідачами домовилися укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки за домашнім право чином з подальшим оформлення його нотаріально. Відповідачами було надано [PERSON] нотаріальну довіреність на представництво їх інтересів щодо оформлення належної їм земельної ділянки, вони оформили на себе право власності на земельну ділянку. Однак з невідомих причин ухиляються від нотаріального посвідчення укладеного між ними договору, посилаючись на постійну зайнятість та мотивуючи тим, що договір між ними укладено, гроші отримано та майно передано, а тому взаємних обов'язків між ними нема. Позивач просить визнати дійсним договір купівлі-продажу від 06.06.2008 року, згідно з яким позивач купила, а відповідачі продали земельну ділянку площею 0,0515 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], та визнати за нею, позивачем, право власності на цю ділянку. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася. Представник позивача [PERSON] звернулася до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, на позові наполягає, просить задовольнити вимоги в повному обсязі (а.с.58). Відповідач [PERSON] звернулася до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнає (а.с.62). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, по дату була повідомлена своєчасно та належним чином (а.с.43). Відповідач [PERSON] звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає (а.с.52). Третя особа [PERSON] звернулася до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню (а.с.59). Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. У судовому засіданні встановлено, що 05.08.2005р. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] отримали свідоцтва про право на спадщину за законом, згідно яким є власниками по 1/3 частині кожен земельної ділянки [ADDRESS] після смерті [PERSON] (а.с.11-16 - копії свідоцтва, витягів про реєстрацію в спадковому реєстрі). 06 червня 2008 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] отримали від [PERSON] (після реєстрації шлюбу 31.10.2009р. [PERSON]) в присутності [PERSON] по 2500 грн. в якості розрахунку за продану дачу (а.с.8-10 - копії розписок). Частиною 3 ст. 640 ЦК України встановлено, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ст.182 ЦК України (із змінами, внесеними згідно із Законом N 1878-VI (1878-17 ) від 11.02.2010 право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відповідно до частини 1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію майнових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Відповідно до частини 4 ст. 334 ЦК України право на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Порядок проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно здійснюється у порядку, визначеному Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень". Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений позивачем та відповідачами, підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, тому не може бути визнаний судом дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України, і, відповідно, відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на спірну земельну ділянку.

Outcome: dismissed