Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-29 00:00:00

17.06.2020 року позивач звернувся до суду з позовом, який мотивує тим, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] уклали кредитний договір № б/н від 21.05.2012 року. АТ КБ "ПРИВАТБАНК" свої зобов`язання за угодою виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу кредит у розмірі, встановленому угодою. Однак, відповідач не повернув своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов угоди, тобто, у порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 31.03.2020 року має заборгованість - 75808.60 грн., яка складається з наступного: 1208.52 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 68513,96 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 2000,00 грн. - нарахована пеня; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500.00 грн. - штраф (фіксована частина). 3586.12 грн. - штраф (процентна складова). На підставі зазначеного просять стягнути з відповідача Заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 21.05.2012 року у розмірі 75808.60 грн. станом на 31.03.2020 року та судовий збір в сумі 2102.00 грн. . Представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» у судове засідання не з`явився, про день та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином. До суду від представника позивача Гребенюка О.С. надійшло клопотання про розгляд справи у відсутність представника банку, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила. Відповідач пояснила суду, що отримала кредитну карту в 2012 році та після того її не перевипускала, останній раз кошти на карту вона клала в 2017 році на вимогу представників банку. В 2014 році вона зверталась до банку з пропозицією погасити заборгованість та зробити їй розстрочку виплати, проте працівники банку їй відмовили. Звернулась до суду з заявою в якій просить застосувати строк позовної давності, оскільки вважає що позивачем пропущений строк звернення до суду. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши письмові матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 21.05.2012 року відповідачем [PERSON] була підписана Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку відповідно до якої, останній отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Розмір кредиту в наданій суду заяві не зазначено. Згідно інформації викладеної у вказаній заяві [PERSON] , остання висловила свою згоду з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, при цьому він ознайомився і згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. За вимог ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частиною 1 та 2 ст. 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Таким чином, відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, які долучені позивачем до матеріалів позовної заяви визначено, що Заява разом з Пам`яткою Клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами надання послуг (виконання робіт) і Тарифами становить укладений Договір про надання банківських послуг. В той же час, суд вважає, що позивачем, АТ КБ «ПриватБанк», не надано суду доказів оформлення та укладання між сторонами та відповідно отримання позичальником Пам`ятки Клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг, Правил надання послуг (виконання робіт) і Тарифів, щоб в сукупності із Заявою, свідчило про наявність між сторонами договірних відносин про надання банківських послуг. За вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Мотивуючи свою позицію позивач посилається на постанову від 06.02.2018 у справі № 755/2720/16-ц якою Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зробив висновок, що відповідач підписав заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ «КБ «ПриватБанк», в якій виявив бажання отримати кредитні кошти та підтвердив, що він ознайомлений і погоджується з Умовами та Тарифами банку; при цьому Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та Правила були чинними під час укладення договору.. Разом з тим Постановою Великої Палата Верховного Суду від 30.07.2019 року в справі № 342/180/17 зазначено, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Умови та Правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Також, Постановою Великої Палата Верховного Суду від 30.07.2019 року в справі № 342/180/17 зауважено, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Відповідно до ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Відповідач частково виконувала взяті на себе зобов`язання та частково визнала позовні вимоги в частині основного боргу, оскільки не підписувала жодних умов окрім Анкети-заяви. Разом з тим з наданого розрахунку вбачається, що останній платіж по рахунку відповідачем було проведено 11.04.2017 року, після чого виконувати взяті на себе зобов`язання відповідач припинив. Таким чином, суд погоджується із доводами позивача проте, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за вказаним договором в частині заборгованості за тілом кредиту, яка становить 1208.52 грн., у зв`язку з чим в неї перед ПАТ КБ "Приватбанк" виникла заборгованість. Дана сума заборгованості не оспорюється і відповідачем по справі. Разом з тим, суд враховує, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, а саме розрахунку заборгованості (а.с.12-16), що відповідач у справі [PERSON] припинила виконувати взяті на себе зобов`язання за кредитним договором з 11.04.2017 року та не вчиняла жодних дій направлених на виконання зобов`язання за кредитним договором від 21.05.2012 року, разом з тим ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із вказаним позовом лише 17.06.2020 року. Також, в судовому засіданні відповідач зазначила, що кредитну карту, термін дії якої 3 роки, вона отримала при укладенні договору та більше не перевипускала. Позивач не надав суду належних і допустимих доказів, які б спростували дане твердження. Заявляючи у відповідності до вимог ч. 3 ст. 211 Цивільного процесуального кодексу України клопотання про розгляд справи за її відсутності особа усвідомлює, погоджується та несе ризики неможливості вчасно відреагувати на обставини, які будуть з`ясовані в ході проведення судового засідання, надати відповідні пояснення та додаткові докази або ж заявити клопотання. Заперечуючи щодо доводів позивача [PERSON] подала 30.09.2020 року, в судовому засіданні, заяву про застосування строків позовної давності та відмову у позові відповідно до норм ст. 267 ч.4 ЦПК України . Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). З частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг, передбачена пролонгація дії договору, якщо жодна сторін. За місяць до припинення дії договору, не звертається з заявою про розірвання договору. Однак, суд звертає увагу на те, що вказані умови сторонами по вказаній справі у відповідності до вимог ст. 207, 259 ЦК України як складова договору не підписані, та не можуть вважатися належним та допустимим доказом збільшення строку позовної давності. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України сплата судового збору покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, сплата судового збору покладається на позивача. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed