Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Друга Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що [INFO] померла її сестра, [PERSON], і після її смерті відкрилась спадщина, яка складається у тому числі і із 4/20 частки домоволодіння [ADDRESS], яку остання прийняла в спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON], який помер в грудні 2012 року, оскільки мешкала разом із ним в спадковому домоволодінні. Однак, позивач зазначає, що право власності за померлою [PERSON] з невідомих їй причин не було зареєстровано в ДМБТІ після спливу шестимісячного строку для прийняття спадщини, не зважаючи на те, що померла [PERSON] зверталася із заявою до ДМБТІ. Далі позивач зазначає, що вона звернулася із заявою про прийняття спадщини до Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори і 20.12.2013 року отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки в неї відсутні будь -які правовстановлюючі документи на 4/20 частки домоволодіння [ADDRESS]. У зв'язку з чим позивач вимушена звернутися до суду, та просить суд в уточненій позовній заяві визнати за нею, [PERSON] право власності на 2/20 частки домоволодіння [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті сестри [PERSON], померлої [INFO]. Позивач та її представник в судовому засіданні уточнену позовну заяву підтримали в повному обсязі, про вищевказані обставини не заперечували, просили уточнену позовну заяву задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] а також відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти уточнених позовних вимог заперечували з огляду на їх безпідставність та необґрунтованість, просили відмовити в задоволенні позову. Представник Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, надали суду письмову заяву в якій просили розглядати справу у їх відсутність. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори у судове засідання не з'явився, надали суду заяву, в якій просять справу розглядати без їх участі та винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Суд, заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, доходить висновку, що позов підлягає задоволенню по наступних підставах. Так, судом встановлені наступні обставини та визначені виниклі відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належало 4/20 частини домоволодіння [ADDRESS], що підтверджується Договором дарування від 25.01.1973 року, посвідченого Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою. Судом також встановлено, що [PERSON] за своє життя, а саме 22.05.2010 року, склав заповіт, яким належне йому майно у вигляді домоволодіння [ADDRESS] разом із земельною ділянкою заповів відповідачам [PERSON] та [PERSON] (а.с. 27). Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] помер [INFO], відтак після його смерті відкрилась спадщина на відповідне спадкове майно, у тому числі на 4/20 частини вищевказаного домоволодіння. За змістом ст.ст. 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно вимог ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, спадкують половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). При цьому як випливає зі змісту ст. 1220 ЦК України статус непрацездатності спадкоємця повинен належати йому на момент відкриття спадщини. Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України, даних в п. 19 постанови Пленуму від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» перелік осіб, які мають право на обов'язкову частку, що визначений цією статтею є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. Той зі спадкоємців, який має право на обов'язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обов'язкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За змістом ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Частиною 3 ст.1268 встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Судом встановлено, що [PERSON] на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] була непрацездатною, та проживала разом із таким спадкодавцем, від спадщини у встановленому законом порядку не відмовилась. Висновок суду щодо непрацездатності [PERSON] ґрунтується на змісті ст. 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року (з наступними змінами та доповненнями) якою визначено, що непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону. На час відкриття спадщини, що відкрилась внаслідок смерті [PERSON], позивач досягла віку 71 рік та була непрацездатною особою, а тому мала право на обов'язкову частку у спадщині, у вигляді 2/20 частки домоволодіння [ADDRESS]. Таким чином, суд доходить висновку, що після смерті [PERSON] спадщину у вигляді обов'язкової частки в розмірі 2/20 частини домоволодіння [ADDRESS] прийняла дружина померлого - [PERSON], як спадкоємець першої черги за законом. Оскільки така частка має статус обов'язкової, то вона спадкувалась незалежно від змісту вищевказаного заповіту [PERSON]. Із матеріалів даної цивільної справи вбачається, що [PERSON] також померла [INFO] у віці 74 років, про що Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції 20 травня 2013 року зроблено відповідний актовий запис за № 3555 (а.с.6.). Відповідно до вимог ч.1 ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Судом встановлено, що позивач по справі є рідною сестрою [PERSON], а відтак є спадкоємцем другої черги за законом. Під час розгляду справи, оглядом спадкової справи та дослідженням відомостей із Спадкового реєстру, судом спадкоємців першої черги, що б претендували на спірне майно, не встановлено. Відповідно до ч. 2 ст. 1258 ЦК України кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. З огляду на наведені вимоги матеріального закону та встановлені судом фактичні обставини справи, суд доходить висновку, що позивач по справі одержав право на спадкування спірного майна у вигляді 2/20 частки домоволодіння [ADDRESS] Суд відхиляє доводи відповідачів та їх представника щодо того, що такі 2/20 частки домоволодіння [ADDRESS] не можуть входити до спадкової маси після смерті [PERSON] через відсутність у такого спадкодавця державної реєстрації на таке спадкове майно та відповідного свідоцтва на таке спадкове майно. Так, частиною 3 ст. 1296 ЦК України прямо передбачено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. А тому в силу даної вимоги матеріального закону відсутність у спадкодавця [PERSON] відповідного свідоцтва про право на спадщину не може позбавляти спадкоємця яким є позивач, права на відповідну спадщину. З приводу відсутності державної реєстрації на речове право на таке спадкове майно суд зазначає, що відсутність державної реєстрації права на майно, зазначеного у свідоцтві про право на спадщину, не може позбавляти спадкоємця права на таку спадщину. Оскільки [PERSON] була спадщина прийнята, проте таким спадкоємцем не було здійснено державну реєстрацію права на спадкове майно, то суд бере до уваги те, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до положень ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З аналізу вищенаведених норм матеріального закону випливає, що у разі не здійснення державної реєстрації права власності на спадкове майно, яке входить до складу спадщини, особа не втрачає права на таку спадщину, а лише позбавляється можливості здійснення права власності у повному обсязі (права відчуження тощо). Суд зауважує, що ст. 1299 ЦК України, якою було передбачено обов'язок спадкоємця зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна, було виключено згідно із Законом України від 04.07.2013 р. N 402-VII. Відповідно до п. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно. На думку суду, момент визнання певного речового права не можна ототожнювати із моментом виникнення такого права на річ. Також із матеріалів справи вбачається, що позивач вчасно звернулася до органу нотаріату із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], однак 18.12.2013 року державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Л.Ю. Олехнович було відмовлено позивачеві у видачі відповідного свідоцтва про право на спадщину та рекомендовано звернутись до суду (а.с. 5). В обґрунтування вказаної відмови нотаріусом була покладена обставина відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, а саме: правовстановлюючих документів на вищевказане нерухоме майно на ім'я її сестри [PERSON]. У відповідності до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа має звернутися до суду за правилами позовного провадження. З огляду на наведене, цивільне право позивача підлягає захисту у судовому порядку. За таких підстав, суд доходить висновку про те, що вказане майно у вигляді 2/20 частки домоволодіння [ADDRESS] входить до складу спадщини, що залишилася після смерті [PERSON], а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, у зв'язку з чим за позивачем слід визнати право власності на 2/20 частки домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті сестри [PERSON], померлої [INFO]. Також відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, враховуючи підстави та предмет спору, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] пропорційно до розміру задоволених позовних вимог понесені та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 114 (сто чотирнадцять) грн. 70 коп. та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] пропорційно до розміру задоволених позовних вимог понесені та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 114 (сто чотирнадцять) грн. 70 коп. На підставі викладеного, ст.ст. 16, 1216, 1217, 1218, 1268, 1297, 1299 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 11, 57-60, 88, 130, 174, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

Outcome: approved