Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-31 00:00:00

23 жовтня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: служба у справах дітей виконавчого комітету Нововолинської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. 25 січня 2016 року [PERSON] подала до суду уточнену позовну заяву. Просить суд надати дозвіл на оформлення усіх необхідних для перетину кордону проїзних документів на тимчасовий виїзд дитини [PERSON], [INFO] за кордон без згоди її батька [PERSON] та надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України громадянці України [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу її батька [PERSON] до країн Шенгенської зони, Болгарії, Туреччини, Єгипту, Об'єднаних Арабських Еміратів у супроводі матері [PERSON] на строк 3 (три) роки, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили. Свої вимоги обґрунтовує тим, що між нею та відповідачем 26 листопада 2011 року було укладено шлюб, [INFO] року у шлюбі народилась донька [PERSON], 27 серпня 2014 року шлюб розірвано. З моменту розірвання шлюбу та до даного часу донька [PERSON] проживає з позивачем і перебуває на повному її утриманні. Відповідач з моменту розірвання шлюбу не бере жодної участі у вихованні дитини. Позивач вказує, що з метою досудового врегулювання даного спору вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон для відпочинку і оздоровлення. Однак відповідач такого дозволу не надавав, з цього приводу спричиняв сварки, які супроводжувались погрозами фізичної розправи з позивачем, свою відмову щодо надання дозвілу відповідач ні чим не обґрунтовував. Позивач вважає, що така позиція відповідача по відношенню до їхньої неповнолітньої дочки шкодить її інтересам та не сприяє їъ всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими обов'язками. Крім того позивач зазначила, що відносно відповідача у Нововолинському міському суді знаходиться справа по обвинуваченню відповідача у кримінальному правопорушенні, передбаченому ст.307 КК України, а саме незаконному збуті наркотичних речовин, вчиненому повторно. Тому позивач змушена звернутись до суду за захистом своїх та неповнолітньої дочки прав та інтересів. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, від її імені діє представник [PERSON], який подав до суду письмову заяву, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить справу розглянути у його відсутності, стягнути судові витрати в розмірі 160,00 грн. за розміщення оголошення в газеті, не заперечує проти ухвалення рішення при заочному розгляді справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином через оголошення в газеті "Волинь-нова", про причини неявки в судове засідання не повідомив. Представник третьої особи: служби у справах дітей виконавчого комітету Нововолинської міської ради [PERSON] подала до суду письмову заяву, просила справу розглянути у її відсутності, не заперечує проти ухвалення рішення при заочному розгляді справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, з'ясувавши обставини справи та дослідивши матеріали справи приходить до висновку, що позовна заява підставна та підлягає до задоволення з наступних підстав. Із рішення Нововолинського міського суду Волинської області, яке набрало законної сили 09 вересня 2014 року вбачається, що шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 26 листопада 2011 року у відділі РАЦС Нововолинського МУЮ Волинської області, актовий запис №414 - розірвано (а.с.4). Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 13.11.2012 року вбачається, що батьками [PERSON], [INFO] записані позивач [PERSON] та відповідач [PERSON], про що зроблено відповідний запис за №571 (а.с.5). Із акту складено сусідами позивача від 15 грудня 2015 року вбачається, що [PERSON], [INFO] проживає разом із матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Батько малолітньої [PERSON] - [PERSON] жодного разу не приходив до своєї дочки, участі у її вихованні не приймає (а.с.39). Із витягу медичної картки [PERSON], [INFO] вбачається, що дитина хворіє, у зв'язку із чим потребує оздоровлення (а.с.41-46). Судом встановлено, що між сторонами по справі виникали суперечки та конфлікти, відповідач погрожував позивачу фізичною розправою. Дані обставини підтверджено, висновками за матеріалами ЄО Нововолинського МВ УМВС та листами Нововолинського МВ УМВС на ім'я позивача щодо дій відповідача (а.с.47-54). Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 лютого 1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У принципі 2 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Відповідно до принципу 4 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитині має належати право на здоровий ріст та розвиток. Статтею 33 Конституції України гарантовано кожному громадянину свободу пересування, вільне право залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст.51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до повноліття. Статтею 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до частин 1, 3, 4 ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Зважаючи на ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Стаття 8 СК України встановлює, що особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовано цим Кодексом, вони регулюються нормами Цивільного кодексу України. Частиною другою ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини. Згідно з нормам ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Таке представництво дитини батьками можливо як після порушення прав дитини, так і для попередження можливого порушення. Відповідно до норм ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З огляду на ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків можливий на підставі рішення суду. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на встановлені судом обставини, спір між сторонами виник у зв'язку з ігноруванням відповідачем необхідності вчинення дій нотаріального характеру щодо надання згоди одного з батьків на виїзд дітей за кордон. З огляду на матеріали справи, неможливість отримання позивачем [PERSON] від відповідача [PERSON] заяви з дозволом на тимчасовий виїзд дитини за межі України та оформлення необхідних документів для цих поїздок обумовлено саме антагоністичними відносинами між ними, як батьком та матір'ю через особисті стосунки, а це призводить до порушень прав дитини. Чинним законодавством України не встановлено обмеження щодо виїзду дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Зважаючи на наявні в матеріалах справи медичні документи, малолітня дочка сторін по справі потребує оздоровлення. Відповідач не маючи істотних та обґрунтованих заперечень, практично чинить позивачу перешкоди у здійсненні її обов'язків, передбачених ст. 51 Конституції України та ст. 150 СК України. Суд зважає на те, що у позивача [PERSON] з огляду на поведінку відповідача [PERSON] відсутні гарантії отримання згоди від нього у вигляді оформленої нотаріально заяви про надання згоди на виїзд дітини за кордон, при розгляді даної справи не було встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд малолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування в інших країнах, позовні вимоги заявлені саме в інтересах малолітньої дитини, яка часто хворіє та потребує відпочинку та оздоровлення і у зв'язку з цим суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог та дозволяє позивачу [PERSON] матері дитини [PERSON], [INFO], виготовити усі необхідні проїзні документи на тимчасовий виїзд дитини [PERSON], [INFO] за кордон без згоди її батька відповідача [PERSON] та надає дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України громадянці України [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу її батька відповідача [PERSON] до країн Шенгенської зони, Болгарії, Туреччини, Єгипту, Об'єднаних Арабських Еміратів у супроводі матері позивача [PERSON] на строк 3 роки, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України у зв'язку із задоволенням позовних вимог суд стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] 487,20 грн. судових витрат по оплаті судового збору, 160,00 грн. за розміщення оголошення в газеті, всього: 647, 20 грн. судових витрат, що підтверджується документально та пропорційно до задоволення позовних вимог (а.с.1, 71,74,75).

Outcome: approved