Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

30.11.2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами, якими просить визнати за ним в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], померлого [INFO], право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], мотивуючи тим, що державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв'язку з тим, що відсутній правовстановлюючий документ, що посвідчує право власності на спадковий житловий будинок на ім'я спадкодавця [PERSON], який був би зареєстрований у встановленому законом порядку. Позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили позов задовольнити. Також позивач надав до суду письмову заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без його участі. Відповідач [PERSON], сповіщена належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, надала до суду письмову заяву про визнання позову [PERSON] та розгляд справи без її участі. У судовому засіданні були допитані свідки [PERSON], [PERSON], які пояснили, що [PERSON] є сином [PERSON]. Він проживав з батьком, піклувався за батьком, допомагав по господарству. На день смерті батька та протягом шести місяців проживав разом з ним за однією адресою. Дружина спадкодавця [PERSON] разом з чоловіком за однією адресою на день його смерті не проживала. Похованням [PERSON] займався його син [PERSON]. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши учасників процесу, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення представника позивача, свідків, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку від 31.05.1965 року, посвідченого 02.06.1965 року державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори за реєстровим №6-141, [PERSON], як забудовнику, на праві безстрокового користування надана земельна ділянка [ADDRESS]. Згідно довідки №1169 від 18.07.2016 року КП «Ізмаїльське МБТІ» власником житлового будинку по [ADDRESS] являється [PERSON] на підставі договору забудови від 31.05.1965р., реєстр №6-141, посвідчений Ізмаїльською державною нотаріальною конторою. Об'єктів самочинного будівництва немає. Перейменування [ADDRESS] на «[ADDRESS]» здійснено на підставі розпорядження Ізмаїльського м міського голови №57 від 19.02.2016р. Згідно технічної документації, виготовленої КП «Ізмаїльське МБТІ» 15.07.2016р., по [ADDRESS] розташований житловий будинок, який побудований в період часу з 1690р. по 1990р. Дана інформація також підтверджується листом КП «Ізмаїльське МБТІ» за №41 від 16.01.2017 року. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 26.05.1992р. [PERSON] помер [INFO]. Після смерті [PERSON] згідно ст.525 ЦК УРСР (1963 року) відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить зокрема житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS]. За життя спадкодавець [PERSON] заповіту не залишав, що підтверджено Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) за №44282893 від 25.06.2016р. Осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] відповідно до ст. 535 ЦК УРСР (1963 рік), немає. Позивач [PERSON] є спадкоємцем за законом першої черги після смерті [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження позивача серії [NUMBER] від 15.11.1966 року, який спадщину прийняв фактично, оскільки вступив в управління, володіння спадковим майном. Іншій спадкоємець за законом дружина спадкодавця [PERSON] спадщину після [PERSON] не прийняла, оскільки на час відкриття спадщини та протягом шести місяців разом зі спадкодавцем за однією адресою не проживала, в установлений законом строк із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не звернулася. На спадщину у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], не претендує, та не заперечує проти визнання права власності на вказане майно за [PERSON] На звернення позивача [PERSON] до державного нотаріуса Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області Черненко С.М. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, письмовою відповіддю нотаріуса за № 1897/02-14 від 05.11.2016 року, йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв'язку із тим, що відсутній правовстановлюючий документ, що посвідчує право власності на спадковий житловий будинок на ім'я спадкодавця [PERSON], який був би зареєстрований у встановленому законом порядку. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст. 58 Конституції України) ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 1 січня 2004 року. Пленум Верховного Суду України у п.1 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 роз'яснив, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинний на той час закон, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим кодексом. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР (1963 рік), діючого на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР (1963 рік), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (1963 рік), що був чинний на час відкриття спадщини, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно п.1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємець, який фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, вважається таким, що прийняв спадщину. Відповідно ст. 553 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Відповідно до п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як зазначено у Листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.3.3, за змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками N 32 та N 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. У період чинності Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, що затверджена Міністерством комунального господарства Українського РСР 31 січня 1966 року, державна реєстрація нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. Судом встановлено, що наявними у матеріалах справи доказами (у т.ч. довідки КП «Ізмаїльське МБТІ» за № 1169 від 18.07.2016р. та №41 від 16.01.2017 року) підтверджується право власності померлого [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] спадщину після померлого [PERSON] прийняв фактично, оскільки проживав зі спадкодавцем за однією адресою та фактично вступив в управління, володіння спадщиною, осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині немає, іншій спадкоємець [PERSON] спадщину не прийняла та не претендує на неї, з огляду на встановлене позивач обґрунтовано вимагає визнання за ним права власності на спадкову власність. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved