Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору поруки недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач [PERSON] є дружиною [PERSON] з 2007 року. Позивач восени минулого року від свого чоловіка дізналась, що відповідач звернувся з позовом до її чоловіка та неї про стягнення суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, процентів нарахованих за користування кредитом та пені. Зі змісту даного договору позивач дізналась, що з метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобовязання за кредитним договором між нею та банком було укладеного договір поруки №164827 від 11.12.2007 року, відповідно до якого позивач нібито зобовязалась відповідати в повному обсязі по виконанню її чоловіком усіх зобовязань, що виникли у нього з кредитного договору із солідарною відповідальністю. У звязку з тим, що даний договір позивач не підписувала, в судовій справі №127/20886/16-ц було проведено судово почеркознавчу експертизу. Відповідно до висновку експерта Київського науково дослідного інституту судових експертиз, підписи від імені поручителя в договорі № 164827 від 11 грудня 2007 року виконані не позивачем, а іншою особою. У звязку з вище викладеним, позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому просила визнати недійсним договір поруки № 164827 від 11.12.2007 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] Представник позивача [PERSON] в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, у разі неявки відповідача просить винести заочне рішення. Представник відповідача ПАТ «УкрСиббанк» в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи, а тому суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, оскільки позивач не заперечувала проти такого порядку розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно договору поруки № 164827 від 11.12.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір поруки (а. с. 10). Згідно п. 1.1 даного договору поручитель зобовязується перед кредитором відповідати за невиконання [PERSON] усіх його зобовязань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту 11266752000 від 11 грудня 2007 року. Згідно свідоцтва про шлюб від 16.12.2007 року, серії 1-АМ № 048822 позивач уклала шлюб та змінила прізвище з «Бондарчук» на «Гончарук» (а. с. 4). Судом встановлено, що ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, справа № 127/20886/16-ц. В процесі розгляду справи № 127/20886/16-ц ухвалою суду було проведено судово - почеркознавчу експертизу. Згідно висновку експерта Вінницького відділення Київського науково- дослідного інституту судових експертиз № 6684/6685/17-21 від 22.12.2017 року, підписи від імені поручителя [PERSON] в договорі № 164827 від 11 грудня 2007 року виконані не позивачем, а іншою особою (а. с. 5- 8). Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У ч. 1 цієї ж статті зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. У разі не підписання договору особою, зазначеною в ньому як сторона, за умови підтвердження цього факту належними доказами, при встановленні, що нею не вчинялись дії, спрямовані на виникнення відповідних правовідносин, такий договір за позовом цієї особи (або іншої заінтересованої особи) може бути визнаний недійсним у зв'язку з невідповідністю його вимогам ч. 3 і 5 ст. 203 ЦК України, а саме: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч. 1 ст. 216 ЦК України). Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ст. ст. 77, 81 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання в наявності підстав для задоволення позову, оскільки права позивача порушені відповідачем, а тому підлягають захисту. Згідно з вимогами ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з даним позовом позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 704,80 грн. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 704,80 грн. судового збору. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved