Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], як законного представника [PERSON], за участю органу опіки та піклування Вінницької міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи позов тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] відповідно до договору дарування від 04.082013 року. В її квартирі була зареєстрована [PERSON] разом із своєю дитиною [PERSON], 2014 року народження. 28.07.2014 року заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у цивільній справі №127/12334/14-ц позов [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування Вінницької міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задоволено. Усунуто перешкоди в користуванні [PERSON] належною їй на праві власності квартирою [ADDRESS], визнавши [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування даною квартирою. Рішення набрало законної сили. Згоди на реєстрацію відповідача та дитини в своїй квартирі вона не надавала. Відповідач разом з дитиною не проживає в даній квартирі, що підтверджується актом. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Дані обставини створюють їй матеріальні труднощі та перешкоди в користуванні, володінні та розпорядженні власністю, порушують її права. Просить усунути перешкоди в користуванні власністю, визнавши [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з наведених у позові підстав та суду пояснили, що вона є власником квартири [ADDRESS] відповідно до договору дарування від 04.082013 року. Після народження дитини відповідач без її згоди зареєструвала в квартирі дитину. Відповідач разом з дитиною не проживають в квартирі з квітня 2012 року. Їй відомо, що відповідач вийшла заміж та разом з чоловіком та дитиною проживають в іншому житлі, адреса якого їй невідома. Відповідач не є членом її сім'ї. Вона проживає разом з батьком та сином, які є інвалідами та потребують особливого догляду, тому виникла потреба продати квартиру та придбати приватний будинок, однак вона немає можливості продати квартиру, оскільки в квартирі зареєстрована дитина [PERSON] Крім того вона змушена сплачувати кошти за комунальні послуги, які нараховуються на зареєстровану особу. Просить позов задовольнити, судові витрати залишити без відшкодування. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, будучи належним чином повідомлена про день та час розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутність не надала. Орган опіки та піклування Вінницької міської ради в судове засідання свого представника не направив, хоча своєчасно був повідомлений про час і місце судового розгляду справи. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення спору, суд ухвалив розглянути справу у відсутності відповідача в порядку ч. 4 ст. 169 ЦПК України та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, оцінивши надані суду докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за заявою осіб, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Як встановлено в судовому засіданні, відповідно до договору дарування квартири від 04.08.2013 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності позивач є власником квартири [ADDRESS]. Відповідно до даного договору квартиру позивачу було подаровано її батьком [PERSON], який на даний час проживає та зареєстрований в [ADDRESS]. Як вбачається з акту від 23.04.2014 року [PERSON] не проживає в [ADDRESS] з квітня 2012 року, також не проживає в квартирі її малолітній син [PERSON]. 28.07.2014 року заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у цивільній справі №127/12334/14-ц позов [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування Вінницької міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задоволено. Усунуто перешкоди в користуванні [PERSON] належною їй на праві власності квартирою [ADDRESS], визнавши [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування даною квартирою. Рішення суду набрало законної сили. Відповідно до положень ст. ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Відповідно до положень ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником квартири квартири [ADDRESS]. Як вбачається з довідки Товариства з обмеженою відповідальністю "Житлово-Експлуатаційне Об'єднання" від 25.03.2014 року №1307 [PERSON], 1991 року народження та її син [PERSON], 2014 року народження, зареєстровані [ADDRESS]. Відповідач в належній позивачу квартирі не проживає з квітня 2012 року, що підтверджується актом ТОВ "Житлово-експлуатаційне об'єднання" від 23.04.2014 року, також в квартирі не проживає її малолітній син [PERSON] Договір найму між позивачем та відповідачем не укладався, доказів того, що відповідач разом з дитиною постійно проживали разом з позивачем та про те, що відповідач вела спільне господарство, а отже разом з дитиною можуть бути визнані членами сім'ї позивача, відповідачем до суду не надано. Натомість позивачем доведено, що вона є власником майна і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується її право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищезазначене, аналізуючи встановлені фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підтверджені належними доказами у справі, а тому позов слід задовольнити, судові витрати залишити без відшкодування. На підставі викладеного,

Outcome: approved