Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-02 00:00:00

22 квітня 2019 року позивач звернулася до суду з дійсним позовом до ПАТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, винагороди за підсумком роботи за 2016 рік та одноразової грошової вихідної допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що 08.07.2016 року була прийнята на роботу до Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії ПАТ «Українська залізниця». 17.07.2017 року вона була звільнена з роботи на підставі п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату. До березня 2017 року заробітна плата відповідачем сплачувалась своєчасно. На день звільнення позивача нарахована, але не виплачена їй заробітна плата з березня по 17 липня 2017 року, грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку та одноразова грошова вихідна допомога у розмірі одного середньомісячного заробітку, згідно ст. 44 КЗпП України, загалом складає 25\~120 грн. 96 коп., а саме: за березень 2017 року - 4680,73 грн..; за квітень 2017 року 3445,87 грн.; за травень 2017 року 3445,87 грн; за червень 2017 року 0,00 грн.; за липень 2017 року - 12219,99 грн., (складається із суми заробітної плати за липень 2017 року, компенсація за невикористану щорічну відпустку, одноразова вихідна допомога у розмірі одного середньомісячного заробітку. По теперішній час суми, що належать позивачу від відповідача не виплачені. При зверненні до суду позивач просила стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості із заробітної плати за березень 2017 року 4680,73 грн. грн., за квітень 2017 року 3445,87 грн., за травень 2017 року 3445,87 грн., за червень 2017 року 0,00 грн., за липень 2017 року - 12219,99 грн., в тому числі, компенсація за невикористану щорічну відпустку 5985,60 грн., вихідна допомога при звільненні 5688,68 грн., та винагороду за підсумком роботи за 2016 ріку розмірі 2029,50 грн., а всього в сумі 25\~120,96 грн. Ухвалою суду від 03 вересня 2019 року було прийнято відмову позивача від позову в частині позовних вимог, а саме в частині стягнення з ПАТ «Українська залізниця» винагороди за підсумком роботи за 2016 рік у розмір 2029,50 грн. Позивач [PERSON] належним чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи до суду не з`явився, позов просила розглянути за своєї відсутності, вимоги задовольнити (а.с.22) Представник відповідача Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Донецька залізниця" Комісарова А.В., яка діє на підставі довіреності, від 29 грудня 2018 (а.с.33) про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідно до наданого 28.05.2019 року відзиву на позовну заяву (а.с.27-32), представник відповідача зазначив, що за період з 01 по 15 березня 2017 року [PERSON] було нараховано та виплачено заборгованість у заробітній платі у розмірі 1663,33 грн. З 16.03.2017 року, у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та виробничих підрозділів підпорядкованих дирекції, викликаних припиненням переміщення вантажу через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей шляхами залізничного та автомобільного сполучення, відповідно до Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15.03.2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», введеного в дію\~Указом Президента України від 15.03.2017 року № 62/2017, нарахування заробітної плати було припинено. Наслідком вищевказаного рішення є відсутність зв`язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», а також передачі з непідконтрольної території первинних документів. Вважає, що слід відмовити у задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі. Суд, розглянувши надані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, закріплено, що кожна людина має право на працю, на вiльний вибiр роботи, на справедливi i сприятливі умови працi та на захист вiд безробiття. Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 1); в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством (стаття 33). Відповідно до ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. Під час судоовго розгляду встановлено, що відповідно до копії трудової книжки [NUMBER] [PERSON] з 01.07.2002 року працевлаштувалася електромонтером з ремонту та обслуговування пристроїв сигналізації, централізації та блокування ОЗР на період практики Ясинуватської дистанції сигналізації та зв`язку Донецької залізниці (а.с.8). З 01.07.2002 року [PERSON] працевлаштувалася електромонтером з ремонту та обслуговування пристроїв сигналізації, централізації та блокування ОЗР на період практики Ясинуватської дистанції сигналізації та зв`язку Донецької залізниці (а.с.8). З 08.07.2016 року [PERSON] прийнята до Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (а.с.11). Згідно з наказом №384-П від 15.03.2017 року в.о. начальника регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» «Про встановлення простою» у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування, встановлено початок простою по причинах, не залежних від робітників з 16.03.2017 року для всіх працівників апарату управління. Доручено начальниками структурних підрозділів встановити відповідними наказами початок простою з 16.03.2017 року для всіх працівників, підпорядкованих їм структурних підрозділів; забезпечити облік використання часу знаходження працівників у простої; оплату за час простою провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою в робочі дні (зміни) згідно графіку роботи. Згідно наказу СП Донецька дирекція залізничних перевезень «Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» «Про припинення трудового договору» № 6987/ДН-ОС від 10 липня 2017 року [PERSON] , табельний номер 0149, звільнена з посади електромеханіка дільниці ІІ групи ВП «Ясинуватська дистанція сигналізації та зв`язку» за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату з 17 липня 2017 року, про що також зроблений відповідний запис в її трудовій книжці (а.с.11). Відповідно до зазначеного наказу позивачу передбачена виплата одноразової грошової допомоги у розмірі 1-го середньомісячного заробітку згідно ст. 44 КЗпП України та компенсації за 29 днів відпустки. Вказані обставини справи підтверджуються матеріалами справи та не спростовуються сторонами. Однак, при звільненні всі відповідні розрахунки роботодавцем з працівником проведені не були. Визначаючи розмір наявної заборгованості по заробітній платі, суд бере до уваги довідки-розрахунки заробітної плати, надані позивачем. Так, позивачу було нарахована заробітна плата у період: за березень 2017 року 4680,73 грн., в тому числі оплата вимушеного простою 1546,44 грн.; за квітень 2017 року 3445,87 грн., в тому числі оплата вимушеного простою 3382,84 грн., за травень 2017 року 3445,87 грн., в тому числі оплата вимушеного простою 3382,84 грн., за червень 2017 року 0,00 грн., за липень 2017 року - 12219,99 грн., в тому числі оплата вимушеного простою 322,17 грн., компенсація за невикористану щорічну відпустку 5985,60 грн., вихідна допомога при звільненні 5688,68 грн. (а.с. 12-16) Крім того, судом приймається до уваги надана відповідачем відомість на виплату грошей № 7 за березень 2017 року, відповідно до якої позивачу було виплачено заробітну плату за період з 01 березня 2017 року по 15 березня 2017 року в розмірі 1663,33 грн. (а.с. 34, 35-37), сума зазначена з вирахуванням ПДФО, ставка якого становить 18%, та військового збору, ставка якого становить 1,5%. Отже, з урахуванням зазначених податків, сума нарахування за період з 01 по 15 березня 2017 року становить 2091,75 грн. Нарахована сума за березень 2017 року становить 4680,73 грн., залишок складає 2588,98 грн. Таким, чином розмір заборгованості із заробітної плати за березень 2017 року становить 2588,98 грн. Згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу, наданих ПФУ з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5, розмір нарахованої заробітної плати [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) за березень 2017 року становить 4680 грн. 73 коп., за квітень, травень, червень, липень 2017 року дані відсутні (а.с.68). Згідно зі ст. ст. 94,97\~КЗпП України власник або уповноважений ним орган мають виплачувати заробітну плату за виконану роботу та не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами та колективними договорами. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці, відповідно до актів законодавства і колективного договору, на підставі укладеного трудового договору, а згідно зі ст. 22 цього Закону, суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до вимог ст.\~116\~КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП України,Законом України «Про оплату праці», позивач перебувала з відповідачем в трудових відносинах до 17 липня 2017 року, але при звільненні не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду з прав людини та нормам діючого законодавства України. Суд не приймає до уваги посилання відповідача на відсутність первинних документів, як підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо, лежить на працедавцеві, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, тим більше, що відповідачем не надано суду жодних доказів того, що він у будь-який спосіб намагався виправити цю ситуацію. Також суд не приймає до уваги посилання відповідача на форс мажорні обставини, оскільки належна оплата праці є конституційним правом людини та наявність викладених обставин може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язань проте не звільняє роботодавця від обов`язку здійснювати оплату праці та належно виконувати передбачені чинним законодавством гарантії. Враховуючи, що відповідач в порушення Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Закону України «Про оплату праці» не надав суду документів щодо нарахування позивачу заробітної плати за період з березня по липень 2017 року, наявності або відсутності заборгованості по оплаті праці за цей період, проте в відзиві не заперечує, що нарахування позивачу заробітної плати припинено через відсутність первинних документів та розрахунок з позивачем при його звільненні не проведено, тому суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. \~Відповідач належними та допустимими доказами у відповідності зі ст.ст. 76-81 ЦПК України, не спростував відомості, наведені у вказаних документах (розрахункових листках), наданих позивачем, та не надав доказів, що відомості, які відображені в них, є недостовірними. Відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією роботодавця. Зазначений висновок узгоджується з правовим висновком щодо застосування наведеної норми, якій був викладений у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17. Враховуючи, що відповідач не виконав своїх зобов`язань, щодо виплати позивачу заробітної плати за період з 15 березня по 17 липня 2017 року, тому суд вважає, що таке порушення підлягає судовому захисту з відновленням прав працівника на належну оплату праці. Суд приймає до уваги як належний доказ по справі надані позивачем розрахункові листи за період березень - липень 2017 року, відповідно до яких позивачу нараховувалася заробітна плата за час простою, а також наказ про звільнення позивача з роботи, оскільки зазначені документи не мають суперечностей та не викликають у суду сумнівів, щодо їх достовірності, оскільки факт наявності та розмір зазначеної заборгованості із заробітної плати відповідачем не спростовано. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за 29 днів щорічної відпустки та вихідної допомоги у розмірі середнього заробітку, суд виходить з наступного. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до положень п. 2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої\~наказом Держкомстатом України від 13 січня 2004 року № 5, Фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входить, зокрема, оплата, а також суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, у розмірах, передбачених законодавством. Наявність невикористаних днів відпустки [PERSON] підтверджується наказом (розпорядженням) № 6987/ДН-ос від 10.07.2017 року про припинення трудового договору (контракту) (а.с. 66), тому вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до\~статті 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст.36\~та п. 1, 2 і 6 ст.40 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Як вбачається із матеріалів справи, а саме, наказу про припинення трудового договору з [PERSON] №6987/ДН-ос від 10.07.2017 року (а.с.78), позивач має право на отримання вихідної допомоги в розмірі одного середнього місячного заробітку. Така допомога не була виплачена і зазначена обставина за наявними матеріалами справи відповідачем визнається. У зв`язку з наведеним, суд приходить до переконання, що право позивача на отримання компенсації за 29 днів невикористаної щорічної відпустки та одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку є безспірним, а тому вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в цій частині. Таким чином вимоги позивача підлягають частковому задоволенню у розмірі 21 700 грн. 71 коп., оскільки саме зазначена сума вираховується з наданих позивачем розрахунків заробітної плати за березень 2017 року - липень 2017 року. Відповідно до ч. 1ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 6 цієї статті передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються всі судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно до вимог Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою справляється судовий збір у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Законом України «Про Державний бюджет на 2019рік», встановлено розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01.01.2019 року у сумі 1921 грн. Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою 22.04.2019 року, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1ст.5 Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір у сумі 768 грн. 40 коп., що пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial