Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-15 00:00:00

13.08.2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про зобовязання не чинити перешкоди, в якій просив: - зобовязати [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] провести перевірку як документально, так і в натурі, щодо наявності стану, умов збереження та використання технологічного обладнання, яке передане за договором купівлі-продажу у розстрочку від 11.02.2016 року. В обгрунтування совїх вимог вказав, що 11.02.2016 року між ним та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу у розстрочку від 11.02.2016 року, за яким він передав відповідачу технологічне обладнання, право вланості на яке збереглося за ним, оскільки згідно умов договору право власності на нього перейде до відповідача після сплати кінцевого платежу. Але відповідач в порушення вимог ч. 3 ст. 28 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» не надав йому можливості перевірити документально і в натурі наявність, стан, умови збереження та використання обладнання , яке придбане за договором, чим порушив його права як обтяжувача обладнання. 11.09.2018 року відповідач звернувся до суду з відзивом на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. В якості обгрунтування своєї позиції вказав, що [PERSON] відвантажив йому несправне обладнання у звзку з чим він направив на його адресу лист про відмову від договору, в якому прохав останнього повернути йому сплачені за обладнання кошти та узгодити порядок повернення обладнання, що свідчить про його намір на першу вимогу [PERSON] надати йому доступ до обладнання. Вважає, що твердження позивача про ненадання йому можливості перевірити обладнання є безпідставними, необгрунтованими та не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами. 19.09.2018 року позивач через канцелярію суду надав відповідь на відзив, в якому пояснив, що станом на день подання відповіді на відзив відповідач не надав йому можливості провести перевірку та письмово не проінформував його про час, дату та місце її проведення, чим порушив його права як обтяжувача згідно ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Ухвалою суду від 22.08.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, ухвалено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження і призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 26.09.2018 року закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечували. Учасники справи надали пояснення аналогічні викладеним у їх заявах по справі. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників по справі та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні, як окремо, так і в цілому з точки зору належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємного звязку, всі докази по справі суд прийшов до наступного. Судом встановлено наступні обставини справи. 11.02.2016 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу у розстрочку, за яким продавець відповідно до умов цього договору зобовязався виготовити і передати покупцю технологічне обладнання, а покупець зобовязався прийняти та оплатити на умовах розстрочення платежу обладнання, згідно найменування та номерів, які визначені у взаємоузгодженому сторонами переліку Додатку №1 до цього договору від 11.02.2016, копія якого міститься у матеріалах справи. Відповідно до п. 5.1 цього договору, продавець зобовязаний вручити покупцю разом з обладнанням акт прийому-передачі обладнання, який покупець зобовязаний підписати. Так, 24.02.2016 року між сторонами було підписано акт прийому-передачі майна, відповідно до якого покупець [PERSON] прийняв, а продавець [PERSON] передав майно відповідно до переліку, визначеного Додатком №1 до Договору купівлі-продажу в розстрочку від 11.02.2016 року. Пунктом 5.3 договору передбачено, що право власності на обладнання, передане згідно з даним договором у розпорядження покупця, переходить до нього після сплати продавцю кінцевого (останнього) платежу, - що свідчить про те, що право власності, через несплату покупцем [PERSON] (відповідачем по справі) всієї суми вартості за відповідне технологічне обладнання, до нього не перейшло. Проти чого не заперечував і сам відповідач у своєму відзиві на позовну заяву. 04.08.2018 року позивачем [PERSON] на адресу відповідача [PERSON] поштовим рекомендованим листом надіслане повідомлення від 03.08.2018 року, докази отримання якого останнім у матеріалах справи відсутні, в якому він зобовязав [PERSON] проінформувати його протягом однієї доби про час, дату та місце проведення документальної перевірки та перевірки в натурі наявності, стану, умов збереження та використання технологічного обладнання, яке передано відповідно до умов договору купівлі-продажу в розстрочку від 11.02.2016 року. При цьому, 16.06.2017 року відповідачем [PERSON] на адресу позивача [PERSON] було направлено поштою цінним листом лист-повідомлення від 16.06.2017 року, в якому просив [PERSON] узгодити з ним порядок повернення обладнання, що також свідчить про намір відповідача повернути позивачу отримане за договором технологічне обладнання. Крім того, відповідачем позивачу було направлено лист-запрошення від 18.09.2018 року для проведення перевірки щодо наявності, стану, умов збереження та використання технологічного обладнання, а також повідомлено про адресу місцезнаходження вказаного майна і необхідність узгодження дати для забезпечення доступу до обладнання. При вирішенні справи по суті суд керується наступними положеннями чинного законодавства. Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ч 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. При цьому, ч. 2 цієї статті визначено, що суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. З урахуванням викладеного, суд констатує, що відсутність факту порушення права унеможливлює здійснення їх ефективного захисту та суперечить сутності та завданням цивільного судочинства. Згідно ч.ч. 1,3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами 1,5 та 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, у відповідності з принципом змагальності, обовязок доказування покладений на сторін у справі, тому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Разом з тим відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Проаналізувавши зміст вказаних листів та пояснення сторін, викладені у заявах по справі, суд вважає, що твердження позивача щодо ненадання йому можливості провести вказану перевірку технологічного обладнання, яке знаходиться у відповідача, є безпідставними та необгрунтованими, такими, що не підтверджуються жодними належними, допустимими і достовірними доказами по справі. При цьому, як було встановлено судом сам відповідач не заперечує проти надання позивачу можливості проведення відповідної перевірки, не приховує місця знаходження технологічного обладнання та виявляє ініціативу щодо узгодження часу її проведення. Зазначене у своїй сукупності дає підстави вважати, що вимога позивача про зобовязання відповідача надати йому можливість провести перевірку технологічного обладнання є безпідставною, оскільки відповідач не заперечує проти її проведення, що у свою чергу свідчить про відсутність порушення прав позивача у розумінні приписів ст. 2 ЦПК України. Крім того, ціль Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантувати права, які є практичними та ефективними, а\~\~ не теоретичними або ілюзорними (рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II). Крім того, за змістом п. 151 рішення Європейського суду з прав людини від 22.06.2004 року у справі "Броньовський проти Польщі", оцінюючи, чи було дотримано вимоги статті 1 Першого протоколу, суд повинен провести всебічний аналіз різних інтересів, яких торкається ця справа, виходячи при цьому з того, що Конвенція покликана охороняти права, які є "практичними та ефективними". Суд повинен перевірити, що приховується за видимістю, та проаналізувати реальні чинники ситуації, яка оскаржується.\~ Тому,\~з огляду\~на вищевикладене,\~встановивши на\~підставі детально\~проаналізованих положень\~чинного цивільного\~законодавства викладені\~вище реальні\~та дійсні\~обставини справи,\~і визначивши\~фактично виниклі\~на їх\~основі між\~сторонами правовідносини,\~суд вважає\~неможливим захистити\~те право,\~порушення якого\~має тільки\~ілюзорний характер. При цьому, на думку суду викладене у повідомленнні [PERSON] від 03.08.2018 року зобовязання [PERSON] проінформувати його протягом однієї доби про час, дату та місце проведення перевірки є необгрунтованим, оскільки відповідне зобовязання не випливає ані з суті договірних відносин між сторонами, ані з положень чинного законодавства. Крім цього, дане повідомлення було надіслано [PERSON] 04.08.2018 року, відомості щодо отримання якого останнім відсутні, а 13.08.2018 року [PERSON] звернувся до суду, не надавши можливості відповідачу врегулювати спір у позасудовому порядку. Разом з тим, суд критично ставиться до доводів позивача щодо порушення його прав як обтяжувача, передбачених ч. 3 ст. 8 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію їх обтяжень», відповідно до якої обтяжувач має право у будь-який час протягом строку дії обтяження за умови попереднього письмового повідомлення боржника перевіряти документально і в натурі наявність, стан, умови збереження та використання предмета обтяження, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 2 вказаного закону, обтяжувач - уповноважений орган (особа) при публічному обтяженні; кредитор за забезпеченим рухомим майном зобовязанням; власник рухомого майна, що знаходиться у володінні боржника; будь-яка інша особа, на користь якої встановлюється договірне обтяження; особа, яка здійснює управління рухомим майном в інтересах кредитора. Згідно ч. 1 ст. 3 цього закону, обтяженням є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон повязує виникнення прав і обовязків щодо рухомого майна. При цьому, згідно ст. 11 даного закону, обтяження рухомого майна реєструються в Державному реєстрі в порядку, встановленому цим Законом. Отже, позивач мав би статус обтяжувача у розумінні ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію їх обтяжень» та на виниклі між ним та відповідачем поширювалась би дія його положень, зокрема, щодо наділення його правом проведення перевірок, за умови реєстрації відповідного обтяження на технологічне обладнання у державному реєстрі, а тому посилання позивача на порушення вказаних прав є необгрунтованим. Частиною 4\~ст. 10 ЦПК України\~унормовано, що суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до\~ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. У рішенні від 10.11.2005 р. [PERSON] Європейського Суду з прав людини у справі «Какуллі\~проти Туреччини» зазначається, що згідно з практикою, закон є чинним положенням, яке застосовується з урахуванням тлумачення, яке дають йому компетентні суди. Обґрунтованим є\~рішення,\~ухвалене на\~підставі повно\~і всебічно\~зясованих обставин,\~на які\~сторони посилаються\~як на\~підставу своїх\~вимог і\~заперечень,\~підтверджених тими\~доказами,\~які були\~досліджені в\~судовому засіданні. (ч. 5\~ст. 263 ЦПК України). Відповідно до п. 3 ч. 4\~ст. 265 ЦПК України\~у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників по справі та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. На підставі викладеного, приймаючи до уваги наведене вище у сукупності, зокрема, беручи до уваги відсутність факту порушення прав позивача, ставлячи за мету забезпечення ефективного захиститу саме порушених прав, свобод та інтересів особи, враховуючи обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, які не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи та не були підтверджені відповідними доказами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що позбавлені належного доказового обґрунтування, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на положеннях, а відтак задоволенню не підлягають. Крім цього, ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 22.08.2018 року заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено; заборонено [PERSON] передавати третім особам на будь-яких договірних підставах технологічне обладнання по відновленню зношених шин, яке передане йому за договором купівлі-продажу у розстрочку від 11.02.2016 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову, - на підставі чого у звязку з повною відмовою у задоволенні позову захід забезпечення позову, накладений ухвалою суду від 22.08.2018 року, підлягає скасуванню. Виходячи з положень ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивачу відмовлено у задоволенні позову, суд вважає за необхідне судові витрати, повязані з розглядом справи, покласти саме на позивача.

Outcome: dismissed