Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання права власності на 1/3 частини квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позову вказує на те, що 04.12.1997 року Відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району м. Києва було видано Свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого спірна квартира належала в рівних долях [PERSON], її сину [PERSON] та її дочці [PERSON]. Після смерті матері, яка померла [INFO], позивач успадкував 1/3 частину спірної квартири в порядку спадкування за заповітом. Згодом, проводячи прибирання квартири він натрапив на паспорт радянського зразка своєї сестри, [PERSON], з якого вбачалось, що остання з серпня 1990 року мала постійну прописку у [ADDRESS], на підставі чого у позивача виникли сумніви щодо законності проведення приватизації, у зв'язку з чим останній звернувся до суду. Рішенням Печерського районного суду м. Києва Розпорядження Органу приватизації державного житлового фонду Печерської районної державної адміністрації м. Києва від 04.12.1997 року про приватизацію квартири та свідоцтво про право власності на житло від 04.12.1997 року визнано частково недійсним в частині відповідно приватизації та визнання права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON]. Визнано [PERSON] такою, що втратила право користування спірною квартирою. В 2011 та 2012 роках позивач неодноразово звертався до відповідача з заявою про видачу свідоцтва про право власності на квартиру на його ім'я, але з різних підстав йому було в цьому відмовлено. В серпні 2014 року позивач звернувся знову до відповідача вже з заявою про приватизацію на своє ім'я 1/3 частини спірної квартири, права власності на яку була позбавлена [PERSON], але знову отримав відмову у зв'язку з тим, що частину квартири неможливо приватизувати. 15.05.2015 року позивач доповнив свою позовну заяву та просив визнати за ним право власності на 1/3 частину спірної квартири за набувальною давністю, оскільки з моменту народження, а саме з 25.03.1975 року до теперішнього часу постійно проживав у спірній квартирі та зазначає, що добросовісно, відкрито та безперервно володів цим майном більше десяти років. Зазначив, що постійно сплачує комунальні послуги, які надаються за цією адресою. Після смерті матері переоформив відповідні договори про надання послуг, заборгованості по квартплаті та комунальних послуг не має. Тому на підставі статті 344 ЦК України просив визнати за ним за набувальною давністю право власності на 1/3 частини спірної квартири, право користування якою втратила [PERSON] згідно рішення Печерського районного суду м. Києва від 29.03.2010 року. У судовому засіданні позивач підтримав вимоги позовної заяви, просив їх задовольнити, посилаючись на викладені у позові обставини. Печерська районна в місті Києві державна адміністрація у судове засідання свого представника не направила, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується повідомлення про вручення поштового відправлення, яке міститься в матеріалах справи, про причин неявки суду не повідомили. Разом з тим, 15.04.2015 року від відповідача до суду надійшли письмові заперечення по справі, в яких окрім іншого також просили розглядати справу у відсутність їх представника. Вислухавши пояснення позивача, оцінивши зібрані у справі докази, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено судом, 04.12.1997 року відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району м. Києва було видано Свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого квартира квартира [ADDRESS] належала в рівних долях [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9). [INFO] померла [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 14.01.2008 року, актовий запис № 1122 (а.с. 10). 08.01.2008 року на випадок своєї смерті [PERSON] залишила заповіт, відповідно до якого заповіла все своє майно сину - [PERSON] (а.с.11, 12). 29.07.2008 року позивач отримав Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину квартири [ADDRESS], що залишилась після померлої [PERSON] (а.с.13-14). Як зазначає позивач, після смерті матері проводячи прибирання квартири він натрапив на паспорт радянського зразка своєї сестри, [PERSON], з якого вбачалось, що остання з серпня 1990 року мала постійну прописку у [ADDRESS] у зв`язку з чим у позивача виникли сумніви щодо законності проведення приватизації, тому він звернувся до суду з відповідним позовом. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29.03.2010 року позов [PERSON] до [PERSON], Органу приватизації державного житлового фонду Печерської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, скасування охоронних свідоцтв (броні), визнання неправомірним та скасування Розпорядження про приватизацію та свідоцтва про право власності на житло - задоволено частково. Визнані недійсними охоронні свідоцтва (бронь) № 75 від 14.01.1986 року, № 2/1773 від 26.09.1989 року, № 429 від 20.06.1992 року, № 279 від 11.08.1994 року та № 59 від 31.10.1997 року, видані [PERSON] щодо квартири [ADDRESS]. Визнано частково недійсним Розпорядження Органу приватизації державного житлового фонду Печерської районної державної адміністрації м.Києва від 04.12.1997 року про приватизацію квартири та свідоцтво про право власності на житло від 04.12.1997 року в частині відповідно приватизації та визнання права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON]. Визнано [PERSON] такою, що втратила право користування спірною квартирою (а.с.15-19). Позивач звернувся до відповідача з заявою про приватизацію 1/3 частини спірної квартири, але листом від 14.08.2014 року за вих.№ 166 позивачу було повідомлено про те, що приватизувати 1/3 частину квартири [ADDRESS], на яку згідно рішення Печерського районного суду м. Києва від 29.03.2010 року втратила право [PERSON], згідно норм чинного законодавства позивач не може, оскільки відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, а не їх частини (а.с.24). Аналогічні пояснення були зазначені і в запереченнях відповідача, які надійшли на адресу суду 15.04.2015 року (а.с.33). Таким чином, судом встановлено, що на час розгляду справи 2/3 частини спірної квартири належать на праві власності [PERSON]. Право власності на 1/3 частину спірної квартири, яка належала [PERSON], припинено на підставі рішення Печерського районного суду м.Києва від 29.03.2010 року. Згідно відомостей, зазначених у довідці Форми №3 від 18.02.2015 року за №362, виданою Комунальним підприємством по утриманню та експлуатації житлового фонду «Липкижитлосервіс», позивач дійсно зареєстрований і мешкає в квартирі [ADDRESS] з 30.05.1991 року (а.с.25). Факт реєстрації позивача у спірній квартирі з 30.05.1991 року підтверджується також відміткою Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві у паспорті позивача (а.с.7-8). Позивачем укладено договори про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 08.05.2009р., 17.03.2011р., про надання телекомунікаційних послуг від 01.03.2008р., 25.03.2013р., про користування електричною енергією від 05.01.2013р., згідно яких він несе витрати по утриманню квартири та систематично сплачує комунальні послуги за користування квартирою (а.с. 45-64). Заборгованість по квартплаті та комунальним послугам відсутня, що підтверджується довідкою ЖЕД "Липкижитлосервіс" від 06.05.2015 року № 48 (а.с 65). Крім того позивач зазначив, що для облаштування житла ним було проведено ремонт спірної квартири, здійснено заміну електролічильника, придбано меблі, на підтвердження чого надав відповідні документи (а.с. 66-78). Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 328 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Зміст даної статті визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю, а саме: - володіння має бути добросовісним; - володіння мусить бути відкритим, очевидним дляв всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним; - володіння повинно бути безперервним протягом визначених строків. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абз. другому п. 9 постанови № 5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз'яснив, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Набувальна давність - один із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що повинен закінчиться визначений у Кодексі строк. При цьому п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Враховуючи, що ЦК України набув чинності з 01 січня 2004 року (п. 1 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України), норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року, тому, визнання судом права власності за набувальною давністю не може мати місця раніше 01 січня 2011 року. Судом встановлено, що [PERSON] проживає та зареєстрований (прописаний) в квартирі [ADDRESS] з 30.05.1991 року, тому, для позивача момент виникнення права власності за набувальною давністю є 01 січня 2011 року, а строк володіння майном становить більше 10 років. Виходячи з викладеного вище вбачається, що [PERSON] більше десяти років добросовісно, відкрито та безперервно володіє та користується 1/3 часткою спірної квартири, право користування якою втратила [PERSON] згідно рішення Печерського районного суду м.Києва від 29.03.2010 року, здійснював в квартирі ремонт, утримує квартиру, сплачує квартплату та житлово-комунальні послуги. Виходячи з вищевикладеного суд приходить до висновку, що є всі законні підстави для визнання права власності за набувальною давністю за позивачем на 1/3 частину квартири [ADDRESS] у судовому порядку, оскільки даний засіб набуття права власності можна віднести до первісного, через те, що права набувача не ґрунтуються на попередній власності, а залежать тільки від сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 Цивільного Кодексу України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого, безперервного володіння майном як своїм. З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved