Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-11 00:00:00

20.07.2018 до Марківського районного суду Луганської обасті надійшла позовна заява [PERSON], в якій вона просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування домоволодінням, яке знаходиться в [ADDRESS]. В обґрунтування свого позову посилається на те, що їй на праві власності належить домоволодіння , яке знаходиться в [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] зареєстрований у вищевказаному будинку за цією адресою. В кінці 2007 року відповідач виїхав з смт Марківка, але з реєстраційного обліку не знявся і до цього часу значиться зареєстрованим в житловому будинку, який належить їй на праві власності. Його реєстрація у вказаному будинку створює їй труднощі у здійсненні свого права власності, зокрема для оформлення житлової субсидії, при призначенні якої враховуються доходи всіх зареєстрованих в будинку осіб, чи його продажу. Відповідач не проживає в даному будинку більше 10 років, а тому вважає його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В судове засіданні позивач з'явився, свої вимоги підтриує та просить їх задовільнити з підстав зазначених у позові. Зазначила також, що місце перебування сина їй невідоме, він не спілкується з нею, змінив номер телефону, розлучився з дружиною та десь подівся. ВВажає його безвідповідальним. Відповідач в судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, своїм правом на подачу відзиву не скористався, хоча був належним чином повідомлений про дату, місце та час судового засідання. В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Допитані в судовому засіданні свідки, [PERSON], [PERSON], будучи попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання чи відмову від їх дачі засвідчили суду, що їм відомо, що відповідач [PERSON] є сином позивача та тривалий час не користується будинком та не проживає в ньому. Свідок [PERSON] засвідчила, що зареєстрована та проживає по сусідству зі сторонами за адресою: [ADDRESS] з 2007 року проте навіть не знає відповідача та взагалі не бачила його за місцем реєстрації. Свідок [PERSON] засвідчила, що зареєстрована та проживає по сусідству зі сторонами за адресою: [ADDRESS] з більше 10 років, та з 2014 року не бачила сина [PERSON] за місцем реєстрації. Свідкам також невідомо, щоб позивач забороняла чи здійснювала перешкоди [PERSON] у користуванні житловим приміщенням. Суд, вислухавши пояснення позивача, допитавши свідків, вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази встановив наступні обставини та визначив до них правовідносини. Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.09.2005 [PERSON] успадкувала після смерті [PERSON] житловий будинок по [ADDRESS]. Згідно копії свідоцтва про реєстрацію права власності на нерухоме майно [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на спадщину [NUMBER] від 16.09.2005 належить на праві приватної власності житловий будинок [ADDRESS] В технічному паспорті на житловий будинок [ADDRESS] вказана [PERSON]. Згідно довідки про склад сім'ї та проживання №2396 від 17.07.2018 [PERSON] проживає в [ADDRESS], до складу сім'ї якої входить і її син [PERSON], який мешкає в Російській Федереції. Із акта депутата округу №19 Марківської селищної ради від 18.07.2017 [PERSON] встановлено, що [PERSON] дійсно зареєстрований в [ADDRESS], але за даною адресою не проживає. Таким чином судом встановлено, що між позивачем та відповдачами виникли правовідносини, що регулюються главою 28,32 Цивільного кодексу України "Право власності на житло" та "Право користування чужим майном". Вирішуючи спір по суті заявлених поховних вимог суд виходить з наступного. Згідно з ч.1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97р. відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.97р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Також, правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р., у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р., у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Зі змісту статті 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник житлового будинку, квартири, згідно зі ст. 383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Власник майна, згідно зі ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Виходячи з положень ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За приписами ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідач [PERSON] є членом сім'ї позивача, оскільки є її сином. Так, предявлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є належним способом захисту цивільних прав, що в подальшому є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. Така позиціє підтверджується висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Отже суд вважає, що позивач має право вимагати визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки він відсутній понад один рік. Втрата права користування житловим приміщенням є підставою відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи, яка втратила право користування житловим приміщенням, оскільки зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. Таким чином за наявності рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, особа підлягає зняттю з реєстрації місця проживання на підставі Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Згідно з п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією №24 від 19.07.2018 про сплату судового збору в сумі 704 грн. 80 коп., а тому суд вважає необхідним стягнути їх з відповідача на користь позивача. На підставі викладено,

Outcome: approved