Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-02 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, посилаючись на те, що відповідачка [PERSON] позичила у позивача гроші у сумі 2000 ГРН (дві тисячі) гривень, строком на тиждень не пізніше 01.08.2016 року. Оскільки сторони у справі знаходилися у дружніх стосунках, тому за неодноразовим та наполегливим проханням, у інтересах відповідачці позивачем було перераховано дві суми коштів, вважаючи що кошти будуть через тиждень повернуті, на підтвердження "укладення договору позики" додаю копії перерахувань на рахунок відповідача та її довіреної особи позичальника, де вказано, що дійсно "позичала" у позивача грошову суму у розмірі 1400 (одна тисяча чотириста гривень) та 600 (шістсот гривень), строком до 01.08.2016 року, у вигляді банківського переводу. Позивач неодноразово звертався до [PERSON], у телефонній розмові, за допомогою SMS, viber про повернення коштів, на мій рахунок було перераховано лише 500 (п'ятсот) гривень. На сьогоднішній день залишається борг у сумі 1500 ГРН (одна тисяча п'ятсот гривень), термін надання коштів близько до 01.08.2016 р. (тиждень після зарахування, згідно домовленості) пройшов. Відповідач ухиляється від повернення суми боргу, чим порушив взяті на себе зобов'язання. Тому позивач вимушений звернутися до суду з зазначеним позовом. Позивач у судовому засіданні підтримав позов в повному обсязі, просив суд його задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову надала пояснення відповідні письмовим запереченням, та зазначила що відповідач дійсно надавав її кошти але зазначені кошти були передані оскільки позивач та відповідач перебували в стосунках без реєстрації шлюбу. Суд, заслухавши сторін по справі, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання документа (частина перша статті 207 ЦК України). Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, якій посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зіст. 1049 ЦК України,позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1ст. 610 ЦК України,порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов'язання. Як передбачено ч.1 ст.612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За змістом ч.2 ст.625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6червня2012р. у справі №6-49цс12, від 24жовтня2011р. у справі №6-38цс11). У зв'язку з тим, що зобов'язання за займом не виконувались відповідачем належним чином, позивач відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України має право на отримання трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В судовому засіданні встановлено, що відповідно квитанції «ПриватБанку» номер [NUMBER] від 03.07.2016 року позивач здійснив переказ - на карту «ПриватБанку» фізичної особи - [PERSON] грошей у розмірі 1400 (одна тисяча чотириста гривень). Відповідно квитанції «ПриватБанку» номер [NUMBER] від 11 липня 2016 року позивач здійснив переказ - на карту «ПриватБанку» фізичної особи [PERSON] грошей у розмірі 600 (шістсот гривень). Відповідно до розрахунків позивача відповідач повинен сплатити на його користь з урахуванням індексу інфляції суму у розмірі 1607 (одна тисяча шістсот сім) гривень, та борг за кожен день прострочки, а саме за період від 01.08.2016 - 01.02.2017 р. у розмірі 3% річних - 23(двадцять три) гривні, окрім того подвійну ставку НБУ за період від 01.08.2016 - 01.02.2017 р. у сумі - 220 (двісті двадцять) гривень. В свою чергу, відповідач посилається у своїх заперечення на відсутність боргових зобов'язань перед позивачем , однак не заперечує що дійсно отримувала кошти від позивача, але зазначає що цей переказ мав іншу правову природу. Окрім того, як вбачається з позову та пояснень позивача у судовому засіданні та не заперечується відповідачем, частина коштів у розмірі 500 грн. що переказані на рахунок позивача відповідачем повернуто. Відповідно до ч. 1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У цьому випадку судом не встановлено обставин, за яких позивач може бути звільнений від доказування обставин, на які він посилається. Відповідно до статті 57 ЦПК України «Докази» доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, як мають значення для вирішення справи; ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відео записів, висновків експертів; а відповідно до положень статті 58 ЦПК України «Належність доказів» належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень; суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Як вбачається з досліджених судом матеріалів справи, позивачем не надано суду доказів, укладання між позивачем та позивачем договірних зобов'язань, а саме договору позики або письмової розписки,або іншого документу на підтвердження зобов'язань. Також, суд не приймає надані позивачем банківські квитанцію номер [NUMBER] від 11 липня 2016 року (виписки) з ПАТ «КБ «ПриватБанк» оскільки вона не відображає відомостей щодо призначення платежу, що позбавляє суд можливості виявити справжню правову природу передачі коштів. Окрім того, як вбачається з квитанції номер [NUMBER] від 3 липня 2016 року (виписки) з ПАТ «КБ «ПриватБанк» частина грошей які позивач бажає стягнути з відповідача перерахована іншій особі [PERSON]. З урахуванням вище викладеного, суд вважає що ці документи не є належними доказами, на підтвердження обставин, на які посилається позивач як на підстави своїх вимог. Стосовно вимог позивача щодо стягнення на його користь з відповідача моральної шкоди суд враховує наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування,а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Постанова Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995року передбачає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Однак, моральна шкода на стягненні якої наполягає позивач судом вважається не доведеною, позивачем не надано доказів спричинення йому такої шкоди. При цьому, відповідно до положень статті 10 Цивільного процесуального кодексу України «Змагальність сторін» цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України . Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогамист.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Як вбачається з тексту позову, позивач просив стягнути з відповідача грошові кошти відповідно до ст. 1046, 1049 ЦК України, проте суд вважає що позивач не вірно обрав спосіб захисту своїх прав, оскільки відповідні відносини між сторонами визначені нормами глави 83 ЦК України. Зважаючи на викладене, оцінивши зібрані докази кожний окремо та в сукупності і взаємозв'язку на належність, допустимість, достовірність і достатність, суд вважає, що позивачем під час судового розгляду справи не надано достатніх, належних та допустимих доказів, які свідчать про те, що між сторонами виникли та тривають договірні зобов'язання в повній мірі не узгоджується з дослідженими судом доказами та встановленими судом обставинами.

Outcome: dismissed