Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

29 грудня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з указаним позовом, із урахуванням доповнених позовних вимог станом на 13 січня 2017\~року, просив визнати протиправним та скасувати наказ начальника 4\~військового представництва [PERSON] оборони України (по стройовій частині) № 69 від 30 листопада 2016 року, відповідно до якого його звільнено з посади інженера-технолога 4 військового представництва [PERSON] оборони України за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України; поновити його на посаді інженера-технолога 1347 військового представництва [PERSON] оборони України (правонаступника 4 військового представництва [PERSON] оборони України); стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 30 листопада 2016 року по день ухвалення рішення у справі, з урахуванням листків непрацездатності з 14\~листопада 2016 року по 30 грудня 2016 року. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 7 вересня 2011 року він працював на посаді інженера-технолога 4 військового представництва [PERSON] оборони України. Наказом начальника 4\~військового представництва [PERSON] оборони України (по стройовій частині) № 69 від 30 листопада 2016 року його було звільнено з посади інженера-технолога 4 військового представництва [PERSON] оборони України за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Маючи можливість для переведення його на іншу роботу, яка б відповідала його кваліфікації, освіті та досвіду роботи, йому у порушення ст.\~49-2 КЗпП України не було запропоновано роботи на підприємстві. Крім того, з 14 листопада 2016 року і до 30 грудня 2016 року, тобто і станом на день звільнення, він хворів, що підтверджується відповідними листками непрацездатності, а відтак роботодавець за змістом положень ч.\~4\~ст. 40 КЗпП України не міг звільнити його з роботи в період його тимчасової непрацездатності за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. У день звільнення йому не було видано копії наказу про звільнення, трудову книжку, а також не проведено повний розрахунок при звільненні. Ухвалою Соснівського районного суду м.\~Черкаси від 13 січня 2017\~року, яку внесено до журналу судового засідання, клопотання позивача було задоволено та залучено [PERSON] оборони України до участі у справі в якості співвідповідача із 1347 військовим представництвом [PERSON] оборони України. Ухвалою Соснівського районного суду м.\~Черкаси від 6 березня 2017\~року, яку внесено до журналу судового засідання, виключено 1347\~військове представництво [PERSON] оборони України з числа відповідачів у справі та залучено його до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] оборони України. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та просив його задовольнити із заявлених у позовній заяві підстав. Додатково пояснив, що 28 лютого 2017 року він отримав грошові кошти від довольчого органу розформованого 4 військового представництва [PERSON] оборони України в якості оплати тимчасової непрацездатності. Представник [PERSON] оборони України [PERSON] проти задоволення позову заперечив. Пояснив, що позивача [PERSON] було завчасно повідомлено про наступне його звільнення у звязку з розформуванням 4\~військового представництва [PERSON] оборони України; йому було завчасно запропоновано вакантні посади, від яких він відмовився; він відмовився отримати копію наказу про звільнення та трудову книжку, що підтверджується актами, які було складено уповноваженими на це особами. Представник третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача 1347\~військового представництва [PERSON] оборони України [PERSON] проти задоволення позову [PERSON], а особливо в частині можливості поновлення його на роботі у 1347 військовому представництві [PERSON] оборони України, заперечував. Додатково пояснив, що не все в позові відповідає дійсності. Зокрема, позивач зазначав про обовязок відповідача працевлаштувати його та про наявність відповідної можливості це зробити, але 1347 військове представництво [PERSON] оборони України не мало такої можливості, оскільки не є правонаступником ліквідованого 4\~військового представництва [PERSON] оборони України. Щодо неотримання позивачем трудової книжки та копії наказу про звільнення то ці документи йому вручались, але він відмовився їх отримати у лікарняному закладі. Представники третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача 1347\~військового представництва [PERSON] оборони України\~ [PERSON] та [PERSON] проти задоволення позову [PERSON] заперечили з тих самих підстав. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані у ній докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. За змістом ст. 1 Закону України «Про державне оборонне замовлення» державні замовники з оборонного замовлення (далі - державні замовники) - визначені Кабінетом Міністрів України центральні органи виконавчої влади, інші державні органи - головні розпорядники бюджетних коштів, військові формування, утворені відповідно до законів України. Судом установлено, що у військові сфері одним із таких державних замовників є [PERSON] оборони України, до структури якого входить Управління військових представництв і останнє здійснює управління військовими представництвами [PERSON] оборони України. Частиною 3 статті 9 Закону України «Про державне оборонне замовлення» державні замовники мають право розміщувати на підприємствах, в установах та організаціях, визначених виконавцями, свої представництва або залучати до такої роботи на договірній основі інших державних замовників. Діяльність зазначених представництв провадиться відповідно до положення, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Згідно із п. 5 Положення про представництва державних замовників з оборонного замовлення на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1107 від 21\~жовтня 2009 року, рішення про утворення на підприємствах представництв чи їх ліквідацію (розформування) приймається державними замовниками. Представництва є підрозділами відповідних державних замовників. Кількість та розташування представництв, їх організаційно-штатна структура та організаційно-штатна структура відділів, управлінь, структурних підрозділів державних замовників з питань контролю за відповідністю розроблення і виготовлення продукції оборонного призначення вимогам нормативних документів та технічної документації (далі - контроль якості) та приймання продукції оборонного призначення, кошторис витрат на утримання затверджуються відповідними державними замовниками виходячи з обсягу та трудомісткості завдань, що покладаються на представництва. Представництва, що залучаються до виконання заходів, зазначених у підпункті 11 пункту 9 цього Положення, та представництва Міноборони, що залучаються до виконання заходів, зазначених у підпунктах 11 і 12 пункту 9 цього Положення, мають статус військових представництв. [PERSON] із 7 вересня 2011 року працював на посаді цивільного працівника інженера-технолога 4\~військового представництва [PERSON] оборони України, яке за своєю суттю є структурним підрозділом [PERSON] оборони України без статусу юридичної особи. Відповідно до спільної директиви [PERSON] оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України віл 21 квітня 2015 року № Д-322/1/12дск «Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України в 2015 році», з метою удосконалення організаційно-штатних структур військових частин Збройних Сил України, зокрема, 4 військове представництво [PERSON] оборони України (м. Черкаси) підлягало розформуванню. Спільною директивою [PERSON] оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України віл 20 квітня 2016 року № Д-322/1/6дск «Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України в 2016 році» вирішено розформувати, зокрема, 4 військове представництво [PERSON] оборони України з подальшою передачею завдань з проведення контролю якості та приймання речового майна до Центру розвитку та супроводження матеріального забезпечення Збройних Сил України. Відповідно до п. 3 витягу із наказу № 31 від 26 липня 2016 року начальника управління військових представництв [PERSON] оборони України для здійснення контролю за дотриманням встановленого порядку розформування 4 військового представництва [PERSON] оборони України створено ліквідаційну комісію (а.с.\~54). Згідно із п. 9 витягу із зазначеного наказу, голова ліквідаційної комісії мав розробити план роботи комісії та організувати роботу такої з 17 серпня 2016 року по 30 листопада 2016 року включно; по закінченні проведення організаційних заходів ліквідаційні комісії мають скласти ліквідаційні акти (п. 12 витягу із наказу). 30 листопада 2016\~року начальником управління військових представництв [PERSON] оборони України було затверджено ліквідаційний акт розформування 4 військового представництва [PERSON] оборони України (а.с. 73-75). Із змісту цього ліквідаційного акта встановлено, що до штату 4\~військового представництва [PERSON] оборони України входили один офіцер (начальник представництва підполковник [PERSON]О.), а також два працівники Збройних Сил України (у тому числі й інженер-технолог 1 категорії [PERSON]В.). Відповідно до витягу з наказу 4 військового представництва [PERSON] оборони України (по стройовій частині) № 69 від 30 листопада 2016 року [PERSON], інженера-технолога, звільнено відповідно до п. 1 ст.\~40 КЗпП України у звязку з розформуванням 4 військового представництва [PERSON] оборони України (а.с. 45). Таким чином, спір про поновлення на роботі [PERSON], який є цивільним працівником Збройних Сил України, за своєю природою є цивільно-правовим спором, який підлягає розгляду Соснівським районним судом м. Черкаси як місцевим судом загальної юрисдикції, за місцем проживання позивача. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Зі змісту зазначеної норми вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, як ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників. Вживані у цій нормі поняття: ліквідація, реорганізація, перепрофілювання, банкрутство, скорочення чисельності або штату працівників - стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів. Визначення юридичної особи, поняття та порядок ліквідації чи реорганізації юридичної особи містяться в ст. ст. 80, 104 - 111 ЦК України, ст. ст. 62-66, 79-92 ГК України, ст. ст. 1-22 Закону України Про господарські товариства. Згідно з цими нормами підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Підприємство може складатися з виробничих або функціональних структурних підрозділів (виробництв, відділень, цехів, управлінь, бюро, служб тощо) та створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи. Філії та представництва, як і інші структурні підрозділи підприємства, установи, організації не мають статусу юридичних осіб і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством (ст. 95 ЦК України, ч. 4 ст. 64 ГК України). Відтак підставою для розірвання з працівником трудового договору у звязку з ліквідацією підприємства, установи, організації згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України може бути ліквідація або реорганізація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи. Відповідно до ч. 2 ст. 104 ЦК України юридична є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Ліквідація ж структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників у звязку з такими змінами при умові дотримання власником вимог ч. 2 ст.\~40, ст. ст. 42, 43, 492 КЗпП України. Саме до цього зводиться правовий висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 11 липня 2012 року (справа № 6-65цс12). Оскільки [PERSON] оборони України не надано доказів про реорганізацію саме [PERSON] оборони України як юридичної особи, то розформування 4 військового представництва [PERSON] оборони України свідчить лише про зміну внутрішньої організаційної структури цього [PERSON], звільнення [PERSON] відбулось з підстави скорочення штату працівників [PERSON] оборони України, а тому при такому звільненні мало бути дотримано гарантії, визначені ст. 49-2 КЗпП України. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до\~статті 48\~Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Положення ст. 49-2 КЗпП України дають підстави для висновку про те, що у разі звільнення з підстави скорочення штату працівників [PERSON] оборони України, такому працівнику мають бути запропоновані усі наявні посади, які б відповідали його освіті, кваліфікації та досвіду роботи, а також посади з нижчими кваліфікаційними вимогами, які він міг би обіймати, за наявності відповідного волевиявлення. Як встановлено судом, 15 липня 1983 року [PERSON] закінчив Горьківське вище військове училище тилу, спеціальність командна, тактична речового забезпечення військ та має облікову спеціальність ОС\~0918017. 20 травня 2016 року [PERSON] було під його особистий підпис попереджено про наступне скорочення його посади до 30 листопада 2016\~року (а.с. 39). 15 квітня 2016 року [PERSON] було письмово запропоновано посаду «економіст» (ОС 0501077) 356 військового представництва [PERSON] оборони України (м. Красноармійськ Донецької області). Із наданого управлінням військових представництв належним чином засвідченого списку вакантних посад працівників Збройних Сил України станом на 10 жовтня 2016 року випливає, що на той час [PERSON] оборони України мало можливість, але не запропонувало [PERSON], зокрема посаду економіста (ОС\~051077) у 5277 військовому представництві [PERSON] оборони України (облікова спеціальність посади така ж сама, як і спеціальність, яку було запропоновано [PERSON] у 356 військового представництва [PERSON] оборони України). У цьому ж списку міститься ряд інших посад, які [PERSON] міг обійняти, але які йому запропоновано не було, зокрема: посади інженера у 553 ВП МОУ (ОС\~0902117) та інженера у 4277 ВП МОУ (ОС 0902117). Крім того, як було зазначено вище, після розформування 4 військового представництва [PERSON] оборони України, завдання з проведення контролю якості та приймання речового майна перейшло до Центру розвитку та супроводження матеріального забезпечення Збройних Сил України. Проте на запит суду (який було отримано [PERSON] оборони України 17\~лютого 2017 року) [PERSON] оборони України не надало жодної відповіді щодо наявності у Центрі розвитку та супроводження матеріального забезпечення Збройних Сил України вакантних посад станом на 20 травня 2016 року та 30\~листопада 2016 року, які б міг обійняти [PERSON] з огляду на його освіту, рівень кваліфікації та досвід роботи. Така бездіяльність [PERSON] оборони України щодо ненадання відповіді на запит суду також трактується судом на користь позивача [PERSON] Таким чином, роботодавцем [PERSON] [PERSON] оборони України не було дотримано гарантії працевлаштування працівника, у разі скорочення чисельності або штату працівників, що є підставою для визнання незаконним наказу 4 військового представництва [PERSON] оборони України (по стройовій частині) № 69 від 30 листопада 2016 року в частині звільнення [PERSON] з роботи. Суд також звертає увагу й на те, що відповідно до листів тимчасової непрацездатності серії АГЯ № 204235 та серії АГФ № 816937 [PERSON] хворів із 14 листопада 2016 року до 30 грудня 2016 року. Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за\~пунктом 5\~цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Отже, з огляду на внутрішню реорганізацію МОУ шляхом зміни її структури у звязку із розформування структурного підрозділу 4\~Військового представництва [PERSON] оборони України, роботодавець [PERSON] [PERSON] оборони України, не мало права звільняти його за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України в період його тимчасової непрацездатності, що є додатковою та самостійною підставою для його поновлення на роботі. До цього зводиться і правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 26 грудня 2012 року (справа № 6-156цс12). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог\~Закону України\~"Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Таким чином, звільнення [PERSON] є незаконним, тому він має бути поновлений судом на попередній роботі - у 4 військовому представництві [PERSON] оборони України на посаді інженера-технолога. Період із 30\~листопада 2016 року по час вирішення справи судом для [PERSON] є вимушеним прогулом, який підлягає оплаті за рахунок [PERSON] оборони України. Згідно із правовим Висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 16 грудня 2015 року (справа № 6-648цс15) середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок). Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Як убачається із отриманої судом довідки про доходи [PERSON], за місяць звільнення (листопад 2016 року) внаслідок тимчасової непрацездатності йому було нараховано заробітну плату в розмірі 600 грн за рахунок підприємства, тому цей місяць не береться судом за основу при визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Таким чином, розрахунковими місяцями при визначення середнього заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON] є вересень 2016 року (заробітна плата 4\~100 грн) та жовтень 2016 року (заробітна плата 3\~075 грн). За розрахунками суду, у вересні 2016 року було 22 робочих дні, а в жовтні 2016 року 21 робочий день. Таким чином, розмір середньоденного заробітку позивача становить 166\~грн 86 коп. (4100+3075/43=166,86). Оскільки у судовому засіданні 6 березня 2017 року [PERSON] пояснив, що 28 лютого 2017 року на його рахунок було зараховано грошову компенсацію тимчасової непрацездатності згідно з листками непрацездатності серії АГЯ № 204235 та серії АГФ № 816937 (тобто по 30\~грудня 2016 року включно), то з урахуванням того, що 31 грудня 2016\~року був вихідним днем (суботою) - підстав для розрахунку середнього заробітку позивача за листопад 2016 року та грудень 2016 року немає. У січні 2017 року 20 робочих днів, лютому 2017 року 20 робочих днів, березні 2017 року 4 робочих дні (по 6 березня 2017 року включно), тому з [PERSON] оборони України на користь [PERSON] необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 7\~341 грн 84 коп. (44\~робочих дні\~Х\~166,86 грн=7\~341 грн 84 коп.). Водночас, до негайного виконання необхідно допустити, крім поновлення позивача на роботі, й стягнення на користь позивача суми платежу за один місяць (січень 2017 року) у розмірі 3\~337 грн 20 коп. (20\~робочих днів\~Х\~166,86 грн=3\~337 грн 20 коп.). Крім того, у порядку ст. 88 ЦПК України з [PERSON] оборони України в дохід держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1280 грн.

Outcome: approved