Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-03 00:00:00

20.06.2018 [PERSON] звернулася до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON], щодо неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 30 жовтня 2008 року був укладений шлюб між нею та відповідачем [PERSON], який розірваний 02.04.2014. Від цього шлюбу вона виховує дочку [PERSON], [INFO], яка перебуває на її утриманні та проживає з нею. З 22.09.2017 року за рішенням суду відповідач сплачує аліменти на утримання дочки. Відповідач після розірвання шлюбу ні разу не відвідав дитину, не цікавиться її життям, добровільно матеріально не утримує її. Тому позивач просить позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав. Позивач в підготовчому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позбавити відповідача батьківських прав щодо його дочки [PERSON]. Оскільки більше 4 років він з дитиною не спілкується, не цікавиться її життям, лише сплачує аліменти на її утримання. Відповідач в підготовному засіданні позовні вимоги визнав, не заперечував проти позбавлення його батьківських прав щодо дочки [PERSON], [INFO]. Представник третьої особи Миргородської міської ради в підготовчому засіданні не заперечував проти задоволення позову, вважає за доцільним позбавити відповідача батьківських прав відносно його неповнолітньої дочки. 23.06.2018 ухвалою суду відкрито провадження та призначено до підготовчого засідання яке було відкладено через неявку позивача та надання висновку органом опіки ти піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача та надання інших доказів. Суд, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши надані матеріали, і оцінюючи все в сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з положенням ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Відповідно до ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 263 ЦПК України передбачає, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідності до ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, а також матеріально утримувати до досягнення нею повноліття. На підставі п.2. ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Судом встановлено, що [PERSON] є батьком неповнолітньої [PERSON] , [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 4). 02 квітня 2014 року між сторонами було розірвано шлюбу, що підтверджується копією рішення суду (а.с.7). Виконавчим комітетом Миргородської міської ради Полтавської області як органом опіки та піклування, 03.10.2018, затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно його дочки [PERSON]. Цим висновком встановлено, що [PERSON] не спілкується із дитиною, не займається, не цікавиться її розвитком та не має такого бажання. Не заперечував проти позбавлення його батьківських прав відносно дочки [PERSON]. Наразі в нього інша родина (а.с. 34). Крім того, згідно характеристики наданої класним керівником гімназії Т.Г. Шевченка, де навчається [PERSON], батько вихованням дитини не займається (а.с. 33). Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. Держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування з боку батьків. З огляду на викладене, повно, всебічно та об'єктивно з'ясувавши всі обставини, суд приходить до висновку, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками та навмисно не виконує їх, що в відповідності до п.п.15,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007р. № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", є підставами для позбавлення його батьківських прав. Ухилення батька від виконання своїх обов'язків має місце, оскільки він не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. Суд розцінює як ухилення від виховання дитини, оскільки обставин, які перешкоджали б відповідачу по справі виконувати свої батьківські обов'язки не встановлено. При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп., відповідно до ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" (а.с. 1). Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З урахуванням викладеного суд приходить висновку про повернення позивачу 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме у розмірі 352,40 грн. Відповідно до ст.ст.133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір немайнового характеру на користь позивача в сумі 352 грн. 40 коп.

Outcome: approved