Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-03 00:00:00

21.06.2019 року позивач звернувся до суду з позовом, який мотивує тим, що [PERSON] відповідно до підписаної анкети-заяви № б/н від 09.08.2011 року, отримав кредит у розмірі 5000.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27.60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. АТ КБ "ПРИВАТБАНК" свої зобов`язання за угодою виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу кредит у розмірі, встановленому угодою. Однак, відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов угоди, тобто, у порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав. На підставі зазначеного просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 124527,26 грн. та судовий збір в сумі 1921.00 грн.. Представник позивача Андрійченко В.М. в судовому засіданні заявлений позов підтримав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, до суду надійшла заява про розгляд справи в його відсутність та про застосування спливу позовної давності. Вказує, що відповідно до укладеного договору строк дії картки закінчився в 2014 році та даною карткою він не користується вже більше п`яти років, а позивач звернувся до суду 21.06.2019 року, тобто за межами строку позовної давності. Тому просить відмовити у задоволенні позову. Суд, вивчивши письмові матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] відповідно до підписаної анкети-заяви № б/н від 09.08.2011 року, отримав кредит у розмірі 5000.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27.60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки Статтею 204 ЦК України проголошена презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилами статей 525, 526 і 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Одностороння відмові від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у встановленому розмірі. В порушення умов угоди відповідач свої зобов`язання не виконав, внаслідок чого станом на 27.05.2019 року утворилась заборгованості у загальному розмірі 335218.42 грн., яка складається з наступного: 4813.16 грн. - заборгованість за кредитом; 324402.05 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 6002.70 грн. заборгованість за пенею та комісією. Таким чином, у позивача виникло право вимоги до відповідача у зазначеному вище розмірі. Разом з тим позивач просить стягнути заборгованість лише частково, а саме 4813,16 грн. - заборгованість за кредитом; 119714,10 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом з 09.08.2011 року по 01.04.2018 року. Відповідач частково виконував взяті на себе зобов`язання по договору, на який посилається позивач. Разом з тим з наданого розрахунку вбачається, що останній платіж по рахунку відповідачем було проведено 18.02.2014 року, після чого виконувати взяті на себе зобов`язання відповідач припинив. З розрахунку доданому до позовної заяви вбачається, що по рахунку проведено ще один платіж 08.07.2019 року на рахунок внесена сума 47грн.30 коп.. Разом з тим з повного витягу про рух коштів по рахунку боржника вбачається, що 08.07.2016 року було проведено службову операцію та кошти на рахунок боржника було переведено з іншого карткового рахунку, хто власник даного рахунку та ким було проведено дану операцію, представник позивача пояснити не зміг, проте пояснив, що дана операція могла бути здійснена автоматично, при виявлені у боржника іншої кредитної карти, банк міг зробити автоматичне списання коштів з тієї карти та зарахування на карту боржнику. Таким чином, суд погоджується із доводами позивача проте, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за вказаним договором, у зв`язку з чим в нього перед АТ КБ "Приватбанк" виникла заборгованість у сумі 124527,26 грн. Дана сума заборгованості не оспорюється і відповідачем по справі. Разом з тим, суд враховує, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, а саме розрахунку заборгованості (а.с.9-10), що відповідач у справі [PERSON] припинив виконувати взяті на себе зобов`язання за кредитним договором з 23.10.2015 року та не вчиняв ні яких дій направлених на виконання зобов`язання за кредитним договором від 09.08.2011 року , разом з тим АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із вказаним позовом лише 21.06.2019 року. Позивач не надав суду належних і допустимих доказів, які б спростували дане твердження. Відповідач [PERSON] 17.09.2019 року, через канцелярію суду подав заяву про застосування строків позовної давності та відмову у позові відповідно до норм ст. 267 ЦК України. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). З частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг, передбачена пролонгація дії договору, якщо жодна сторін. За місяць до припинення дії договору, не звертається з заявою про розірвання договору. Однак, суд звертає увагу на те, що вказані умови сторонами по вказаній справі у відповідності до вимог ст. 207, 259 ЦК України як складова генеральної угоди не підписані, та не можуть вважатися належним та допустимим доказом збільшення строку позовної давності. Позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтвердили, що саме долучені до матеріалів справи Умови ( а.с. 13-36) є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і, що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17) зазначається, що в такому випадку неможливо застосовувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у Заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком при зверненні до суду з позовом Умови та Правила надання банківських послуг разом із Заявою не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається та діє принцип верховенства права. Основними засадами цивільних відносин в ст. 3 ЦК України закріплені, зокрема, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України сплата судового збору покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, сплата судового збору покладається на позивача. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed