Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-15 00:00:00

15 серпня 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON], в якому просить суд стягнути з відповідача заборгованість по кредитному договору №DNQ1RX00900046 від 26.07.2007 року у сумі 46895,99 гривень та судові витрати по справі. Позов мотивовано тим, що згідно кредитного договору №DNQ1RX00900046 від 26.07.2007 року [PERSON] було надано кредит у розмірі 4440 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Однак зобовязання за кредитним договором відповідач не виконав, станом на 21.07.2014 року заборгованість за кредитним договором склала 50992 грн. 39 коп., яка складається з наступного: 14622 грн. 43 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом; 1562 грн. 27 коп. заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 34807 грн. 69 коп. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, від цієї суми заборгованості віднімається сума у розмірі 6805,73 грн. яка була задоволена рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.12.2008 року, а також 500 грн. штраф (фіксована частина); 2209 грн. 33 коп. штраф (процентна складова), що в сукупності становить 46895 грн. 99 коп. В судове засідання представник позивача не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявився, проти задоволення позову заперечував, а саме у запереченнях просить застосувати строк позовної давності, оскільки з дати останнього платежу за кредитним договором до дати звернення позивачем з позовом до суду минуло більш ніж три роки, також відповідач вказує, що під час укладення кредитного договору відповідач не підписував умови надання споживчого кредиту фізичним особам, як наслідок, відсутні підстави для застосування збільшеного строку позовної давності до умов спірного кредитного договору. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, з'ясувавши обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку про відсутність законних та обґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Судом встановлено, що 26.07.2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №DNQ1RX00900046, відповідно якого позивав надав відповідачу кредит в сумі 4440 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та порядком і умовами погашення заборгованості по кредиту, сплатою нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. Кредит надано на строк 24 місяці по 26.07.2009 р. включно (а.с.7-11). Відповідач зобовязання належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 21.07.2014 року у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за кредитним договором №DNQ1RX00900046 від 26.07.2007 року у сумі 50992 грн. 39 коп., яка складається з наступного: 14622 грн. 43 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом; 1562 грн. 27 коп. заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 34807 грн. 69 коп. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, від цієї суми заборгованості віднімається сума у розмірі 6805,73 грн. яка була задоволена рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.12.2008 року, а також 500 грн. штраф (фіксована частина); 2209 грн. 33 коп. штраф (процентна складова), що в сукупності становить 46895 грн. 99 коп. Вищевказаний кредитний договір складається із заяви позичальника, Тарифів та Умов. Згідно з умовами кредитного договору його складовою є Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт). Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу). Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та пята статті 261 ЦК України). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Умови надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в пять років, не містять підпису відповідача, у заяві позичальника від 26 липня 2007 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 04 листопада 2015 року у справі №6-1926цс15. Відповідачем у справі заявлено вимогу про застосування позовної давності. З позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором до [PERSON] Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду 15 серпня 2014 року. Згідно положення\~ пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України\~"Про захист прав споживачів", кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Згідно рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2008 року у справі № 2-7597-2008 задоволено позов закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, стягнуто з [PERSON] на користь закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №DNQ1RX00900046 від 26.07.2007р. в сумі 6805,73 грн. Згідно інформації, наданої Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області, цивільна справа № 2-7597-2008 за позовом закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором знищена за строком давності. У даній цивільній справі 03 листопада 2014 року було ухвалено заочне рішення, стягнуто з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №DNQ1RX00900046 від 26.07.2007р. у розмірі 46895,99 грн., яке в подальшому було скасовано судом, справа призначена до розгляду в загальному порядку відповідно до ст.231 ЦПК України. З приводу примусового виконання заочного рішення від 03 листопада 2014 року, ухваленого у даній цивільній справі, було відкрито виконавче провадження, проведені примусові стягнення. Згідно листа комунального закладу «Павлоградський протитуберкульозний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» від 25.01.2013 року №70 з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» було проведено щомісячно з березня 2011 року по січень 2013 року стягнення за виконавчим листом, що також підтверджується платіжними дорученнями про перерахування утримань із заробітної плати згідно виконавчого листа №2-7597 за вказаний період. Перебування [PERSON] у трудових відносинах із комунальним закладом «Павлоградський протитуберкульозний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» підтверджується даними трудової книжки. Згідно довідки Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області заборгованість у сумі 6807,73 грн. та судові витрати в сумі 68,06 грн. погашені, про що державним виконавцем 04.03.2013 року та 17.08.2011 року відповідно було винесено постанови про закінчення виконавчого провадження в звязку з повним фактичним виконанням рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.12.2008 року, копії яких, разом з оригіналами виконавчих листів було надіслано до суду. Отже, кошти в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DNQ1RX00900046 від 26.07.2007р, стягнуті з відповідача у порядку примусового виконання органами виконавчої служби. Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в даному випадку переривання перебігу позовної давності не було через примусовий характер стягнення з відповідача. Згідно виписки з особового рахунку відповідача за карткою №29090058453471 з 28.08.2007 року по 26.08.2016 року вбачається, що востаннє відповідачем було внесено кошти для погашення заборгованості за вказаним вище кредитним договором 27 серпня 2009 року, після цього погашення заборгованості було проведено банком автоматично, згідно з позовом, зараховано у звязку із примусовими стягненнями за виконавчим листом, що свідчить про сплив трирічного строку позовної давності. За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). Аналіз правової суті положень вказаної статті відображений у правовій позиції Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 02 листопада 2016 року у справі №6-1174цс16, в якій в свою чергу також містяться посилання на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15. Виходячи з правової позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року у справі №6-1174цс16, суд приходить до висновку, що у разі спливу позовної давності до основної вимоги за кредитним договором №DNQ1RX00900046 від 26.07.2007р., вважається, що позовна давність спливла і до додаткових вимог банку за даним кредитним договором. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційного банку Приватбанк у даній цивільній справі є такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed