Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-10 00:00:00

09.04.2020року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Державної служби України з безпеки на транспорті про відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок протиправних дій Державної служби України з безпеки на транспорті по ненаданню йому щорічної відпустки без збереження заробітної плати згідно заяв від 19.03.2019року та 21.03.2019року. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги вказує на те, що він працює на посаді начальника Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області та є інвалідом війни ІІ групи . Зазначає, що внаслідок погіршення стану його здоров`я та у зв`язку з необхідністю оздоровлення та лікування 19.03.2019року ним на ім`я голови Державної служби з безпеки на транспорті Ноняка М.В. було надіслано кур`єрською доставкою «Експрес пошта» заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати, як інваліду війни ІІ групи з 25.03.2019року строком на 40 календарних днів з посиланням на п.7 ч.1 ст.25 Закону України «Про відпустки». Однак, у зв`язку з відсутністю відповіді з боку відповідача, 21.03.2019року [PERSON] було повторно надіслано аналогічну заяву на адресу відповідача про надання відпустки. Проте, всупереч вимогам п.7 ч.1 ст.25 Закону «Про відпустки» позивачу не було надано відпустки без збереження заробітної плати, як інваліду війни ІІ групи з 25.03.2019року строком на 40 календарних днів, згідно поданих письмових заяв. Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 10.10.2019 року (справа № 260/513/19) визнано незаконними та протиправними дії відповідача по ненаданню [PERSON] відпустки без збереження заробітної плати, як інваліду війни ІІ групи з 25.03.2019 року строком на 40 календарних днів. Вказане рішення суду набуло законної сили. Позивач у своїй позовній заяві вказує на те, що такими протиправними діями відповідача по ненаданню щорічної відпустки без збереження заробітної плати, як інваліду війни ІІ групи з 25.03.2019 року строком на 40 календарних днів йому було завдано значної моральної шкоди виходячи з зазначеного у позові, яку позивач оцінює в розмірі 150 000 грн. Так, [PERSON] вказує на те, що він тривалий час працює в системі Державної служби України з безпеки на транспорті та понад 8 років займає посаду начальника Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області. Позивач зазначає у позові також про те, що є відомо і знаною особою у Закарпатській області як висококваліфікований працівник та як активний громадський діяч, брав участь у різноманітних заходах місцевого та державного значення, надавав чимало консультацій як у засобах масової інформації, так у інтернет - виданнях, де публікувалися його коментарі до законодавчих змін у сфері безпеки на транспорті. Як начальник Управління, зарекомендував себе з позитивного боку, як сумлінний та дисциплінований державний службовець, вимогливий до себе та до підлеглих, до виконання службових обов`язків ставився з почуттям відповідальності і за основними напрямками службової діяльності мав високі показники роботи. Зокрема, за вагомий внесок у забезпечення розвитку транспортно - дорожнього комплексу та високий професіоналізм, очолюваному ним трудовому колективу Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області прем`єр-міністром України Володимиром Гройсманом 06.11.2017 року позивачу була висловлена подяка №19855. Також, протягом роботи в органах Державної служби України з безпеки на транспорті [PERSON] разом зі своїм колективом неодноразово отримували подяки за вагомий особистий внесок у розвиток автотранспортної галузі краю, за зразкове виконання службових обов`язків, сумлінну працю, високий професіоналізм та з нагоди дня автомобіліста та дорожника. Окрім цього, 14.02.2000 року, будучи головою Закарпатської обласної спілки ветеранів Афганістану, Президентом України Л.Д. Кучма позивача було відзначено державною нагородою - «Орденом за заслуги» ІІІ ступеня. Позивач зазначає, що згідно рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 10.10.2019 року відповідачем протиправно відмовлено у наданні [PERSON] відпустки без збереження заробітної плати строком на 40 календарних днів, як інваліду війни ІІ групи з 25.03.2019року, оскільки позивач виявив бажання про отримання такої відпустки яка надається в обов`язковому порядку в силу вимог Закону України «Про відпустки» та мав виключне право на її отримання. Позивач вказує на те, що такі упереджені дії відповідача були спрямовані виключно на протиправне обмеження його прав щоб у будь який спосіб морально знесилити та довести до стану здоров`я за якого позивач ніяким чином не зможе виконувати свої посадові обов`язки як начальник Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області . Тим самим позивачу було створено такі некомфортні умови, які призвели до стресу та психологічного дискомфорту, викликаного справедливим обуренням щодо такої зухвалої поведінки відповідача. Зазначає позивач і те, що бездіяльність відповідача щодо не надання йому відпустки, як інваліду війни ІІ групи спричинила ще більше погіршення його стану здоров`я у зв`язку з чим він тривалий час знаходився на стаціонарному лікуванні в Ужгородській центральній міській лікарні. Вказує, що відповідач такими діями не тільки зневажливо поставився до нього як до начальника Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області та інваліда війни ІІ групи а й з байдужістю поставився до його попередньої бездоганної роботи, що є підтвердженням якості виконання завдань доручень та належного стану службової дисципліни в Управлінні Укртрансбезпеки у Закарпатській області. Отже, як зазначає позивач, внаслідок таких протиправних дій відповідача як ненадання йому щорічної відпустки без збереження заробітної плати згідно заяв від 19.03.2019року та 21.03.2019року позивач зазнав моральних страждань і ці страждання виявились у втраті позивачем нормальних життєвих зв`язків погіршення стану його здоров`я у додаткових зусиллях для організації свого життя необхідності в судовому порядку захищати своє порушене право. Оскільки, все це у своїй сукупності призвело до психологічного дискомфорту та завдало [PERSON] моральних страждань, просить суд задовольнити даний позов та ухвалити рішення, яким стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 150 000грн., заподіяну внаслідок протиправний дій Державної служби України з безпеки на транспорті [PERSON] щодо ненадання йому щорічної відпустки без збереження заробітної плати згідно заяв від 19.03.2019року та 21.03.2019року . Ухвалою суду від 29.04.2020 року відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до Державної служби України з безпеки на транспорті , про відкодування моральної шкоди та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Згідно ухвали суду від 23.10.2020року підготовче судове засідання у справі за позовною заявою [PERSON] до Державної служби України з безпеки на транспорті , про відкодування моральної шкоди було закрито та за заявою представника відполвідача Лаухіна Д.Ф. призначено до судового розгляду у режимі відеоконференції . Суд констатує, що представником відповідача Лаухін Д.Ф. було подано до суду відзив на позову заяву, в якому просив відмовити в задоволені даного позову. Обґрунтовуючи викладені у відзиві обставини, представник позивача вказує на наступне. Згідно ст.233 КЗпП до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках , передбачених трудовим законодавством застосовується тримісячний строк . До інших вимог про відшкодування моральної шкоди як вимог що випливають з порушення особистих немайнових прав строки позовної давності відповідно до ст.83 ЦК не застосовуються. Представник відповідача у відзиві вказує на те що Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 11.05.2019року по справі №260/513/19 яка набрала законної сили в день постановлення було встановлено що [PERSON] звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної служби України з безпеки на транспорті якою просив визнати дії голови Державної служби з безпеки на транспорті Ноняка М.В. по ненаданню [PERSON] як начальнику Управління Укртрансбезпеки в Закарпатській області та інваліду війни ІІ групи щорічної відпустки без збереження заробітної плати згідно заяв від 19.03.2019 року та 21.03.2019 року. До того ж, відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у господарській цивільній або адміністративній справі що набрало законної сили не доказуються при розгляді іншої справи у якій беруть участь ті самі особи або особи щодо якої встановлено ці обставини , якщо інше не встановлено законом. У відзиві представник відповідача вказує на те, що позивач мав право звернутись до суду з позовною заявою про відшкодування моральної шкоди у тримісячний строк з дня , коли йому стало відомо про порушення своїх прав , а саме з 11.05.2019року. Таким чином, оскільки позивач своїм правом на поновлення строків позовної давності не скористався то позовна заява подана після спливу строку позовної давності і представник відповідача заявляє про застосування строків позовної давності , що є підставою для відмов у позові. Стосовно заявленої позивачем суми моральної шкоди в розмірі 150000 грн. представник відповідача вказує на те, що з матеріалів справи не вбачається причинно-наслідкового зв`язку з погіршенням стану здоров`я позивача та сумою моральної шкоди, оскільки, у наданому [PERSON] листку непрацездатності взагалі не зазначений діагноз а у довідці Центральної міської клінічної лікарні м. Ужгород №143 від 05.04.2019року виданій позивачу вказаний діагноз : стійкі наслідки перенесених контузій голови, кризовий перебіг. У зв`язку з наведеними у відзиві, просив суд відмовити в задоволення даного позову в повному обсязі. Окрім того, суд констатує, представником відповідача Лаухтіним Д. Ф. було надано суду заяву про застосування строків спеціальної позовної давності. Так, у вказаній заяві представник відповідача вказує на те, що згідно приписів ст.233 КЗпП України до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках передбачених трудовим законодавством встановлено тримісячний строк звернення до суду за захистом свого порушеного права. 11.05.2019 року Закарпатським окружним адміністративним судом ухвалено рішення за результатами розгляду справи № 260/513/19, яким позовні вимоги [PERSON] до Державної служби України з безпеки на транспорті задоволено в повному обсязі . Таким чином, на думку відповідача, [PERSON] знав про порушення свого права ще 11.05.2020року. Отже, як зазначає представник відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом з порушенням визначеного ст.233 КЗпП України тримісячного строку звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, що є на думку відповідача, наслідком відмови в задоволенні позову. 11.09.2020року [PERSON] надано суду письмову відповідь на відзив, у якій позивач зазначає про помилкове твердження представника відповідача про пропуск тримісячного строку для звернення з даним позовом, оскільки, предметом розгляду даної справи є відшкодування відповідачем завданої моральної шкоди внаслідок його протиправних дій по відношенню до позивача по ненаданню щорічної відпустки без збереження заробітної плати згідно заяв від 19.03.2019року та 21.03.2019року. Позивач зазначає, що протиправність вказаних дій відповідача щодо ненадання щорічної відпустки встановлена рішенням Закарпатського окружного адміністративнго суду за результатами розгляду справи № 260/513/19 від 10.10.2019 року, яке набуло законної сили 03.02.2020 року. Таким чином, лише 03.02.2020 року після набрання законної сили вказаним судовим рішенням, яким визнано протиправними дії відповідача по ненаданню [PERSON] , як начальнику Управління Укртрансбезпеки в Закарпатській області та інваліду війни ІІ групи щорічної відпустки, без збереження заробітної плати згідно заяв від 19.03.2019 року та 21.03.2019 року, позивачу стало достовірно відомо на підставі належного та допустимого доказу (судового рішння ) те, що його трудові права були порушені відповідачем а тому вважає, що саме з цього часу слід рахувати початок перебігу строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Позивач звернувся в суд з даним позовом 09.04.2020 року, отже, в межах строку позовної давності. Також, позивач вказав на те, що ним у позові не ставиться вимоги про відшкодування витрат на лікування, а в позовній заяві ставиться вимога про відшкодування моральної шкоди, яка була заподіяна незаконними та протиправними діями відповідача. [PERSON] вказує, що внаслідок протиправних дій з боку відповідача по ненаданню йому, як начальнику Управління Укртрансбезпеки в Закарпатській області та інваліду війни ІІ групи щорічної відпустки без збереження заробітної плати згідно заяв від 19.03.2019року та 21.03.2019року заподіяно значних моральних страждань так як перенесений у зв`язку з цим психологічний стрес призвів до погіршення стану його здоров`я та прогресування наявних у нього захворювань а саме: стійких наслідків перенесених контузій голови. Позивач вказує на те, що йому доводилося неодноразово пояснювати родині, колегам по роботі та знайомим про те, що дії відповідача по ненаданню йому відпустки є нічим іншим, як упередженим та зневажливим ставленням до нього і що свою правоту позивач доводитиме у суді. У запереченні [PERSON] вказує на те, що усе в сукупності , призвело до психологічного дискомфорту та завдало йому моральних страждань у зв`язку з чим вказує , що завдана незаконними та протиправними діями відповідача шкода підлягає відшкодуванню останнім у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги з мотивів наведених у позові та відповіді на відзив, просив суд задовольнити даний позов в повному обсязі. Представник відповідача Лаухін Д. Ф. в судовому засіданні проти позову заперечив в повному обсязі з підстав, наведених у відзиві на позовну наяву, просив відмовити в задоволенні даного позову. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] - [PERSON] , представника відповідача Лаухін Д.Ф. , дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд доходить наступного висновку. По справі встановлено, що до 29.03.2019 року [PERSON] працював на посаді начальника Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області та являвся державним службовцем. Також позивач є інвалідом війни II групи. Внаслідок погіршення стану здоров`я позивача та у зв`язку з необхідністю лікування, останнім на ім`я голови Державної служби з безпеки на транспорті Ноняка М.В. було надіслано кур`єрською доставкою «Експрес пошта» заяви про надання позивачу відпустки без збереження заробітної плати, як інваліду війни II групи з 25.03.2019 року строком на 40 календарних днів, з посиланням на п. 7 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про відпустки». Однак, незважаючи на таку вимогу Закону «Про відпустки», головою Державної служби з безпеки на транспорті заява позивача про надання відпустки була проігнорована. Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 10.10.2019 року (справа № 260513/19) визнано незаконними та протиправними дії голови Державної служби України з безпеки на транспорті Ноняка М.В. по ненаданню позивачу, як начальнику Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області [PERSON] та інваліду війни ІІ групи, щорічної відпустки без збереження заробітної плати згідно заяв від 19.03.2019 року та 21.03.2019 року . Вказане рішення суду набуло законної сили 03.02.2020 року., що представником віідповідача Лаухін Д,.Ф. не заперечувалось у судовому засідаанні. За положеннями ч. 4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як встановлено Закарпатським окружним адміністративним судом при розгляді адміністративного позову, відповідачем протиправно відмолено у наданні позивучу[PERSON] відпустки без збереження заробітної плати строком на 40 календарних днів як інваліду ІІ групи, оскільки, останній виявив бажання про отримання такої відпустки, яка надається в обов`язковому порядку в силу зазначених вище вимог Закону України «Про відпустки» та мав виключене право на її отримання. Судом також у рішенні зазначено, що твердження відповідача про ненадання позивачу відпустки без збереження заробітної плати, як інваліду ІІ групи з підстав перебування останнього на лікарняному та з метою недопущення позбавлення позивача матеріальних ресурсів є необґрунтованими, оскільки , ст. 25 Закону України «Про відпустки» чітко визначено підстави надання відпусток в обов`язковому порядку, зокрема інвалідам ІІ групи. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно приписів ст.1 КЗпП України Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників Статтею 3 КЗпП України встановлено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Отже, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, скасування наказу), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Судом враховується те, що Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то суд доходить висновку, що обраний позивачем захист його порушеного права шляхом стягнення моральної шкоди у вигляді одноразової грошової виплати відповідає законові та є ефективним способом захисту його порушеного права. Таким чином, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом надання відпустки, а має самостійне юридичне значення. Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (винесення незаконних наказів, ненадання працівникові щорічної відпустки невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. [PERSON] , у своєму позові вказує, що моральна шкода, спричинена йому відповідачем, полягає у необхідності докладання додаткових зусиль задля відновлення свого порушеного права, для чого знадобився тривалий час. У зв`язку з ненаданням йому відпустки без збереження заробітної плати строком на 40 календарних днів, як інваліду ІІ групи, оскільки, останній виявив бажання про отримання такої відпустки, яка надається в обов`язковому порядку в силу зазначених вище вимог Закону України «Про відпустки» та мав виключене право на її отриманням, позивач стверджує, що зазнав чимало душевних страждань, втратив спокій та рівновагу, протягом тривалого часу знаходився на стаціонарному лікуванні в Ужгородській центральній лікарні та перебував у пригніченому стані. Частиною другою п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Необхідними елементами складу цивільного правопорушення, як підстави деліктної відповідальності є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою винної особи. В обгурнтування заявленої суми моральної шкоди в розмірі 150 000 грн., окрім вищевикладеного, позивачем також зазначено те, що протиправними діями з боку відповідача по ненаданням йому відпустки без збереження заробітної плати строком на 40 календарних днів, як інваліду ІІ групи, призвели до погіршення його стану здоров`я, у зв`язку з чим, [PERSON] тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні, а саме у період з 25.03.2019року по 12.04.2019року . У судовому засіданні встановлено, що в підтвердження викладеної обставини, про факт перебування [PERSON] у визначений період часу на стаціонарному лікуванні на лікарняному, наявні в матеріалах справи належним чином завірені копії листка непрацездатності серія АДМ №831371 від 11.04.2019року. Згідно наданої суду копії довідки № 143 від 05.04.2019 року виданої Центральною Міською клінічною лікарнею м. Ужгорода встановлено, що [PERSON] з " 25.03.2019 року по теперішній час" визначено діагноз - «Стійкі наслідки перенесених контузій голови» Однак, такі медичні документи не надають можливості встановити суду причинний зв`язок між протиправними діями відповідача по ненаданню відпустки без збереження заробітної плати строком на 40 календарних днів як інваліду ІІ групи та погіршенням стану здоров`я останнього, оскільки, у вказаному листку непрацездатності причиною такої зазначено «загальне захворювання». Даний факт також не було доведено представником позивача [PERSON] в судовому засіданні. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди. Однак, на переконання суду, при визначенні суми моральної шкоди, яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь, позивач не в повній мірі врахував положення пункту 9 Постанови Пленуму Верховного України від 31 березня 1995 р., з подальшими змінами, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. За таких обставин, виходячи із засад розумності та справедливості, враховуючи всі обставини у справі, суд вважає, що заявлена позивачем відповідна компенсація моральної шкоди у розмірі 150 000грн. є надмірною, а тому суд, визначає таку в розмірі 20 000грн. з урахуванням обсягу заподіяних моральних страждань, тривалості заподіяння моральної шкоди, необхідністю позивача докладати додаткових зусиль для відновлення свого порушеного права, а також інших негативних наслідків.Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер та ступінь моральних страждань позивача [PERSON] .. Судом встановлено, що дійсно ненаданням [PERSON] належної щорічної відпустки без збереження заробітної плати, як інваліду ІІ групи, відповідачем спричинена моральна шкода, яка полягає в порушенні його законних прав на отримання такої відпустки без збереження заробітної плати як інваліду ІІ групи, що призвело до моральних страждань, психологічного дискомфорту, втрати нормальних життєвих зв`язків, ситуація, яка склалася вимагала від нього додаткових зусиль для організації свого життя та необхідності свою правоту по наданню щорічної відпустки без збереження заробітної плати як інваліду ІІ групи доводити у судовому порядку. Разом з тим, суд вважає, що вимоги [PERSON] про відшкодування на його користь моральної шкоди, хоча і ґрунтуються на діючому законодавстві України, але вони не можуть бути задоволені в повному обсязі, оскільки, суд не може погодитись із запропонованим позивачем розміром відшкодування моральної шкоди, бо він не підтверджений належними та допустимими доказами. Але, приймаючи до уваги ті обставини, що позивач мав незручності з приводу порушення відносно нього законодавства, що обумовлюється тим, що позивач, хвилювався, зазнав моральних страждань, враховуючи вимоги розумності та справедливості, суд вважає, що буде доцільним та справедливим стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн. Стосовно строку звернення до суду з даним позовом за захистом порушеного права, суд констатує наступне. Згідно із ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в п. 16 Постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, застосовується тримісячний строк позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З позовної заяви вбачається, що підставою відшкодування моральної шкоди, позивач вказує на ненадання йому відпустки без збереження заробітної плати строком на 40 календарних днів, як інваліду ІІ групи, протиправність дій відповідача було встановлено рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 10.10.2019 року. Вказане рішення набрало законної сили 03.02.2020 року . Таким чином, судом встановлено, що станом на дату звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди внаслідок порушення законних прав [PERSON] , - 09.04.2020 року, не закінчився тримісячний строк звернення до суду, встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України. У звязку з наведеним вище, заява представника відповідача Лаухіна Д.Ф. про застосування строку позовної давності та відмови в задоволенні позову у звязку із спливом строку позовної давності не підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи докази суд зазначає, що законодавчі обмеження матеріально - правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (постанова Верховного Суду України від 12.06.2014 року у справі № 6-32цс13). Враховуючи вищевикладене, надавши оцінку кожному доказу, яким позивач обґрунтовує свої вимоги, суд приходить до переконання, що позов підлягає до часткового задоволення. Згідно ч.1, п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 840,80 грн., встановлений Законом України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VІ з урахуванням ставок судового збору станом на 01.01.2020 року. На основі викладеного та

Outcome: partial