Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив суд стягнути з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] солідарно в рахунок відшкодування матеріальної шкоди суму у розмірі 37 329, 83 (тридцять сім тисяч триста двадцять дев`ять грн. 83 коп.) та відшкодування моральної шкоди у розмірі 80 000 (вісімдесят тисяч) гривень; стягнути з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] солідарно судовий збір у розмірі 2689, 40 (дві тисячі шістсот вісімдесят дев`ять грн. 40 коп.) та обґрунтував позовну заяву наступним. Згідно позовної заяви [PERSON] , 26 грудня 2017 року між [PERSON] та громадянами [PERSON] та [PERSON] , був укладений попередній договір про зобов`язання укласти договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (зі змінами та доповненнями від 22.01.2018 року та 07.02.2018 року). 07 березня 2018 року був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку за вищевказаною адресою. [PERSON] стверджує, що останні кілька років та на час підписання попереднього договору продажу будинку за адресою: [ADDRESS] , літня кухня та інші конструктивні елементи житлової будівлі не мали огорожі та знаходились у аварійному стані, який загрожував дітям та мешканцям вулиці, а тому, [PERSON] на підставі пункту 2 Попереднього договору про склад домоволодіння (№1-5 - огорожа) та домовленості з продавцями - громадянами [PERSON] та [PERSON] , в кінці січня 2018 року встановив тимчасовий паркан в межах, встановлених технічним паспортом на будинок. Згідно позовної заяви [PERSON] , в лютому 2018 року між [PERSON] та родиною [PERSON] , які мешкають [ADDRESS] [ADDRESS] , виник конфлікт з приводу встановлення ним паркану уздовж будинку [ADDRESS] . Громадянин [PERSON] вказав [PERSON] , що він повинен знести паркан, оскільки паркан заважає виїзду їх власного авто з гаражу. [PERSON] відмовив [PERSON] у проханні знести спірний паркан. Позивач зазначає, що, члени родини [PERSON] подали заяви до контролюючих органів, а саме: до Управління державного архітектурно-будівельного контролю, Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради, Малиновської районної адміністрації, Департаменту комунальної власності ОМР. У вказаних заявах члени родини [PERSON] заявили про те, що [PERSON] відвинув паркан вперед, зробив перешкоди для проїзду машин, зробив неможливим виїзд власного автомобіля родини [PERSON] , створив перешкоди для проїзду пожежної, швидкої допомоги, газової служби, незаконно проводив будівельні роботи по [ADDRESS] . [PERSON] стверджує, що 02.05.2018 року від Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради ним був отриманий лист № 01-10/70 ЗГ від 25.04.2018 року, акт №000448 від 25.04.2018 року, протокол про адміністративне правопорушення від 25.04.2018 року відповідно до частини 4 ст. 96 КУпАП, припис про усунення порушення від 25.04.2018 року у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил за адресою: [ADDRESS] . Вказаним приписом\~були зупинені\~роботи в\~будинку [PERSON] \~строком на\~два тижні.\~ 08 травня 2018 року під час розгляду матеріалів справи про адміністративне правопорушення в Управлінні державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради була винесена постанова № 284/18 про визнання [PERSON] винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 статті 96 КУпАП та штрафом на суму 5 950 гривень. [PERSON] , будучи незгодним з діями працівників Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, подав позовну заяву до Одеського окружного адміністративного суду про визнання незаконною, скасування постанови про накладення штрафу та визнання незаконним припису за правопорушення у сфері містобудування. Згідно позовної заяви [PERSON] , 31 травня 2018 року [PERSON] вдруге отримав від Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради рекомендовані листи, в яких надійшли: акт № 000542 від 10.05.2018 року за результатами позапланового заходу, протокол від 10.05.18 року про правопорушення у сфері містобудування згідно частини 5 статті 96 Кодексу України про адміністративні правопорушення, припис від 10.05.2018 року про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності та постанову № 320/18 від 24 травня 2018 року про визнання позивача винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 статті 96 КУпАП на суму 10 200 гривень. [PERSON] , будучи знову незгодним з діями працівників Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, подав другу позовну заяву до Одеського окружного адміністративного суду про визнання незаконною, скасування постанови про накладення штрафу та визнання незаконним припису за правопорушення у сфері містобудування. Згідно позовної заяви [PERSON] , дві позовні заяви, надіслані позивачем до Одеського окружного адміністративного суду були об`єднані в одну адміністративну справу № 815/2368/18/25838/18. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2018 року позовні вимоги [PERSON] були повністю задоволені, приписи та постанови Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради скасовані та визнані протиправними. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2018 року не набрало чинності в зв`язку з поданням Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради апеляційної скарги. Позивач зазначає, що в листопаді 2018 року, для підтвердження того, що паркан вздовж будинку [ADDRESS] , встановлений позивачем в межах відповідно до технічної документації та договорів купівлі-продажу, і є невід`ємною частиною домоволодіння, на його замовлення, підприємством КП «Одеський міський землевпорядний центр» були виконані топографо-геодезичні роботи. Вартість виконаного «Технічного звіту та топографічного плану земельної ділянки гр. [PERSON] за адресою: [ADDRESS] склала 7329,83 гривень. 12 грудня 2018 року П`ятим апеляційним адміністративним судом прийнята ухвала про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою УДАБК Одеської міської ради. Постановою колегії суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.02.2019 року апеляційна скарга УДАБК Одеської міської ради залишена без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2018 року залишено без змін. Ухвалою від 25 квітня 2019 року Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду відкрите провадження за касаційною скаргою Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2018 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2019 року. Станом на травень 2019 року справа знаходиться на розгляді у Верховному Суді України. Позивач зазначає, що він - [PERSON] , фізична особа-підприємець, займається підприємницькою діяльністю з травня 2012 року (7 років). За весь період роботи ним були налагоджені ділові і професійні стосунки з багатьма замовниками та виконавцями послуг, з фізичними особами та підприємцями. Так, в березні 2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений попередній договір. За цим договором позивач взяв на себе зобов`язання відремонтувати до 1 вересня 2018 року, за гроші громадянина [PERSON] , літню кухню «під ключ», яка належить [PERSON] на праві власності за адресою: [ADDRESS] та надати йому в оренду. За вищевказаним попереднім договором в серпні 2018 року позивач повинен був укласти з [PERSON] договір найму житла (літньої кухні) за вищевказаною адресою строком на один рік. Відповідно до попереднього договору позивачем від [PERSON] були отримані гроші у розмірі 30 000 гривень на проведення ремонту із розрахунку: за договором найму житла щомісячна плата складає 5000 гривень з урахуванням комунальних витрат. За попереднім договором позивач отримав від [PERSON] наперед гроші за 6 місяців. 27 серпня 2018 року позивач отримав від [PERSON] письмову пропозицію на підписання договору найму житла. У своїй письмовій відповіді [PERSON] позивач вказав, що на підставі заяв родини [PERSON] , приписами УДАБК були зупинені будівельні роботи в його будинку, позивач втратив багато часу на письмові відповіді контролюючим органам, підготовку документів для суду та час на відвідування державних органів, участь у судових засіданнях. Внаслідок форс-мажорних обставин позивачем були прострочені строки виконання будівельних робіт в літній кухні. В письмовій відповіді [PERSON] позивач також вказав, що прострочка підписання договору виникла з вини членів родини [PERSON] , через які будівельні роботи припинялись. З метою захисту честі, гідності та ділової репутації [PERSON] звернувся до суду з відповідною позовною заявою до відповідачів у зв`язку з наступними обставинами справи: з майже річними судовими «перегонами», «біготні» по інстанціях та виправданнями перед контролюючими органами; з тривалими простоями, зміною планів та графіків будівельних робіт, постійними переносами, змінами домовленостей, вибаченнями перед підрядниками та будівельниками, внаслідок яких позивач та члени його родини втратили спокій, зазнали моральних стражданнями та переживань; з тим, що позивач втратив можливість приділяти достатньо часу своїй професійній діяльності, як підприємець та протягом року втратив багато часу на вирішення непередбачених проблем; з тим, що позивач не виконав договірні зобов`язання перед [PERSON] та він був позбавлений можливості своєчасно вселитись в будинок позивача за договором найму, вимушений шукати житло та втратив гроші у розмірі 30 000 гривень (із розрахунку 6 місяців по 5000 гривень); з тим, що [PERSON] , втратив можливість додаткового заробітку від здачі в оренду житла у сумі 30 000 гривень (із розрахунку 6 місяців по 5000 гривень), постраждала його ділова репутація, його добре ім`я, ділові зв`язки, як підприємця, його добре ім`я серед сусідів та знайомих; з втратою позивачем спокою та повноцінного життя внаслідок безпідставних звернень членів родини [PERSON] до контролюючих інстанцій; з тим, що своїми діями члени родини [PERSON] нанесли позивачу матеріальну та матеріальну шкоду. Позивач зазначає, що в січні 2019 року він звернувся до членів родини [PERSON] з досудовою вимогою про відшкодування йому моральної та матеріальної шкоди. На звернення [PERSON] члени родини [PERSON] надали письмову відмову, а тому [PERSON] звернувся до суду з відповідною позовною заявою. 29.05.2019 року до суду з позовною заявою звернувся [PERSON] - третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору в частині відшкодування матеріальної шкоди, та просив суду наступне: стягнути з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] солідарно в рахунок відшкодування завданої йому матеріальної шкоди суму у розмірі 30 000 грн.; стягнути з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] солідарно судовий збір у розмірі 768,49 грн. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтував наступним. В березні 2018 року між [PERSON] та адвокатом Москвичовою Оленою Миколаївною був укладений договір з надання юридичних послуг. [PERSON] зазначає, що під час підготовки попереднього договору ним та адвокатом Москвичовою О.М. були витребувані, ретельно вивчені та проаналізовані правовстановлюючі документи на домоволодіння [PERSON] . Згідно договорів купівлі-продажу домоволодіння складається з будинку, літньої кухні, городу, паркану на земельній ділянці площею 386 кв.м. за фактичним користуванням та відображені в технічному паспорті на будівлю. [PERSON] було відомо, що [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, що тривалий час займається здачею в оренду житлових та нежитлових приміщень, має добру репутацію. 20.03.2018 року між ним та [PERSON] був укладений попередній договір. За цим договором [PERSON] взяв на себе зобов`язання відремонтувати до 01 вересня 2018 року літню кухню «під ключ», яка належить йому на праві власності та до 01 вересня 2018 року укласти з [PERSON] договір найму житла (літньої кухні) за вищевказаною адресою строком на один рік. Відповідно до попереднього договору [PERSON] отримав від [PERSON] гроші у розмірі 30 000 гривень на проведення ремонту. 27 серпня 2018 року [PERSON] отримав від [PERSON] , підготовлену адвокатом Москвичовою О.М., письмову пропозицію на підписання основного договору (договору найму житла). В своїй письмовій відповіді [PERSON] пропонував відкласти підписання угоди, посилаючись на те, що: в лютому 2018 року сусіди - члени родини [PERSON] , звернулись с заявами до Управління державного архітектурно - будівельного контролю, Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради, Малиновської районної адміністрації, Департаменту комунальної власності ОМР про те, що [PERSON] відвинув паркан вперед, зробив перешкоди для проїзду машин, зробив неможливим виїзд вашого автомобіля, створив перешкоди для проїзду пожежної, швидкої допомоги, газової служби, проводить будівельні роботи. Надалі приписами УДАБК були зупинені будівельні роботи в будинку по [ADDRESS] . Також, [PERSON] пояснив [PERSON] , що він був вимушений надавати письмові відповіді контролюючим органам, витратив багато часу на підготовку документів для суду та час на відвідування державних органів, участь у судових засіданнях. Внаслідок цього, [PERSON] прострочив строки виконання будівельних робіт в літній кухні. В своїй відповіді він запропонував на підставі п. 8 (форс-мажор) попереднього договору відкласти підписання основного договору на строк до прийняття рішення Одеським окружним адміністративним судом. Судовий розгляд справи проходив в першій, потім в апеляційній інстанції, а зараз справа розглядається в Верховному Суді України. [PERSON] стверджує, що внаслідок безпідставних звинувачень [PERSON] , втручання в його особисте життя та втягнення його в тривалі судові процеси виникли обставини, за яких були зруйновані його плани, [PERSON] був позбавлений можливості мешкати в будинку за який авансом сплатив гроші, був вимушений додатково шукати тимчасове житло. З вересня 2018 року по лютий 2019 року [PERSON] втратив гроші у розмірі 30 000 гривень (із розрахунку б місяців по 5000 гривень). В грудні 2018 року [PERSON] звернувся до родини [PERSON] з досудовою вимогою про компенсацію йому матеріальних збитків. Відповіді на цю вимогу він не отримав, а тому [PERSON] звернувся до суду з відповідною позовною заявою. Відповідачка [PERSON] померла [INFO] , про що свідчить свідоцтво про смерть від 27.10.2006 року, видане Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеса, а актовий запит №9660, серія [NUMBER] . Позивач [PERSON] в судове засідання з`явився, свій позов підтримував та просив його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судове засідання з`явилася, позов [PERSON] про захист честі та гідності та ділової репутації та позов [PERSON] про відшкодування шкоди не визнавала та просила відмовити у їх задоволенні. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомили, відзиву на позов не надали. Третя особи, яка заявляє самостійні вимоги: [PERSON] у судове засідання з`явився, свій позов підтримував та просив задовольнити. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв`язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суд при вирішенні даної справи про захист гідності, честі та ділової репутації забезпечує баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. При розгляді справ зазначеної категорії суд мав на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право . Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Судом встановлено, що, 26 грудня 2017 року між [PERSON] та громадянами [PERSON] та [PERSON] , був укладений попередній договір про зобов`язання укласти договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (зі змінами та доповненнями від 22.01.2018 року та 07.02.2018 року) (а.с. 9-12). 07 березня 2018 року був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку за вищевказаною адресою (а.с. 13-15). Судом встановлено, що [PERSON] в кінці січня 2018 року встановив тимчасовий паркан в межах, встановлених технічним паспортом на будинок. В лютому 2018 року між [PERSON] та родиною [PERSON] , які мешкають [ADDRESS] [ADDRESS] , виник конфлікт з приводу встановлення ним паркану уздовж будинку [ADDRESS] . Громадянин [PERSON] вказав [PERSON] , що він повинен знести паркан, оскільки паркан заважає виїзду їх власного авто з гаражу. [PERSON] відмовив [PERSON] у проханні знести спірний паркан. Позивач зазначає, що, члени родини [PERSON] подали заяви до контролюючих органів, а саме: до Управління державного архітектурно-будівельного контролю, Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради, Малиновської районної адміністрації, Департаменту комунальної власності ОМР, чим завдали шкоди діловій репутації позивача як фізичної особи підприємця. Відповідно до Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк (стаття 40); кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55). Питання практичної реалізації громадянами цих прав регулюються, зокрема, Законом України "Про звернення громадян" , який забезпечує їм можливість брати участь в управлінні державними і громадськими справами, впливати на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, відстоювати свої права і законні інтереси та поновлювати їх у разі порушення шляхом викладення в письмовій або усній формі пропозицій (зауважень), заяв (клопотань) і скарг. Згідно з частиною п`ятою статті 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань, а статтею 4 Закону України "Про звернення громадян" передбачено підстави, які дають громадянам право оскаржувати рішення, дії (бездіяльність) у сфері управлінської діяльності. Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Згідно частини першої статті 1 ЗУ «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Постановою Пленуму ВСУ № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» встановлено, що суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. П.16 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду від 27 лютого 2009 року № 1 вказує на те, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Судом встановлено, що Управління державного архітектурно-будівельного контролю ОМР було складено акт №000448 від 25.04.2018 року, протокол про адміністративне правопорушення від 25.04.2018 року відповідно до частини 4 ст. 96 КУпАП, припис про усунення порушення від 25.04.2018 року у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил, акт № 000542 від 10.05.2018 року за результатами позапланового заходу, протокол від 10.05.18 року про правопорушення у сфері містобудування згідно частини 5 статті 96 Кодексу України про адміністративні правопорушення, припис від 10.05.2018 року про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності та постанову № 320/18 від 24 травня 2018 року про визнання позивача винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 статті 96 КУпАП на суму 10 200 гривень. Судом встановлено, що справа за адміністративним позовом [PERSON] до Управління державного архітектурно-будівельного контролю ОМР, за участю третьої особи: головного спеціаліста інспекційного відділу №2 Управління державного архітектурно-будівельного контролю ОМР, про визнання незаконною, скасування постанови про накладення штрафу та визнання незаконним припису за правопорушення у сфері містобудування станом на дату подачі позову знаходилась на розгляді Верховного суду, а тому факт, того, що тимчасовий паркан був установлений [PERSON] відповідно до законодавства є недоведений. Суд вважає, що звернення [PERSON] , [PERSON] до Управління державного архітектурно-будівельного контролю ОМР чи до Малиновської районної адміністрації, що містять певні відомості про недодержання законів [PERSON] , передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам фізичної особи - підприємця [PERSON] . Матеріальну та моральну шкоду [PERSON] просить стягнути, солідарно, з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. [PERSON] жодного доказу стосовно завдання йому шкоди саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не надає. Судом встановлено, що 02.05.2018 року позивачем від Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради був отриманий лист № 01-10/70 ЗГ від 25.04.2018 року, акт №000448 від 25.04.2018 року, протокол про адміністративне правопорушення від 25.04.2018 року відповідно до частини 4 ст. 96 КУпАП, припис про усунення порушення від 25.04.2018 року у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил за адресою: [ADDRESS] . Вказаним приписом\~були зупинені\~роботи в\~будинку [PERSON] \~строком на\~два тижні.\~ 08 травня 2018 року підчас розгляду матеріалів справи про адміністративне правопорушення в Управлінні державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради була винесена постанова № 284/18 про визнання [PERSON] винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 статті 96 КУпАП та штрафом на суму 5 950 гривень. [PERSON] , будучи незгодним з діями працівників Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, була подана позовна заява до Одеського окружного адміністративного суду про визнання незаконною, скасування постанови про накладення штрафу та визнання незаконним припису за правопорушення у сфері містобудування. 31 травня 2018 року [PERSON] вдруге отримав від Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради рекомендовані листи, в яких надійшли: акт № 000542 від 10.05.2018 року за результатами позапланового заходу, протокол від 10.05.18 року про правопорушення у сфері містобудування згідно частини 5 статті 96 Кодексу України про адміністративні правопорушення, припис від 10.05.2018 року про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності та постанову № 320/18 від 24 травня 2018 року про визнання позивача винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 статті 96 КУпАП на суму 10 200 гривень. [PERSON] , будучи знову незгодним з діями працівників Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради подав другу позовну заяву до Одеського окружного адміністративного суду про визнання незаконною, скасування постанови про накладення штрафу та визнання незаконним припису за правопорушення у сфері містобудування. Дві позовні заяви, надіслані позивачем до Одеського окружного адміністративного суду були об`єднані в одну адміністративну справу № 815/2368/18/25838/18. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2018 року позовні вимоги [PERSON] були повністю задоволені, приписи та постанови Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради скасовані та визнані протиправними (а.с.27-39). Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2018 року не набрало чинності в зв`язку з поданням Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради апеляційної скарги. Судом встановлено, що в листопаді 2018 року, для підтвердження того, що паркан вздовж будинку [ADDRESS] , встановлений позивачем в межах відповідно до технічної документації та договорів купівлі-продажу, і є невід`ємною частиною домоволодіння, на його замовлення, підприємством КП «Одеський міський землевпорядний центр» були виконані топографо-геодезичні роботи. Вартість виконаного «Технічного звіту та топографічного плану земельної ділянки гр. [PERSON] за адресою: [ADDRESS] склала 7329,83 гривень (а.с.86-89). 12 грудня 2018 року П`ятим апеляційним адміністративним судом прийнята ухвала про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою УДАБК Одеської міської ради. Постановою колегії суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.02.2019 року апеляційна скарга УДАБК Одеської міської ради залишена без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2018 року залишено без змін (а.с. 40-42). Ухвалою від 25 квітня 2019 року Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду відкрите провадження за касаційною скаргою Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2018 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2019 року. Станом на травень 2019 року справа знаходиться на розгляді у Верховному Суді України (а.с. 97). Судом встановлено, що, позивач - [PERSON] , фізична особа-підприємець, займається підприємницькою діяльністю з травня 2012 року (а.с.91-96). Так, в березні 2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений попередній договір (а.с. 54-57). За цим договором позивач взяв на себе зобов`язання відремонтувати до 1 вересня 2018 року, за гроші громадянина [PERSON] , літню кухню «під ключ», яка належить [PERSON] на праві власності за адресою: [ADDRESS] та надати йому в оренду. За вищевказаним попереднім договором в серпні 2018 року позивач повинен був укласти з [PERSON] договір найму житла (літньої кухні) за вищевказаною адресою строком на один рік. Відповідно до попереднього договору позивачем від [PERSON] були отримані гроші у розмірі 30 000 гривень на проведення ремонту із розрахунку: за договором найму житла щомісячна плата складає 5000 гривень з урахуванням комунальних витрат. За попереднім договором позивач отримав від [PERSON] наперед гроші за 6 місяців. 27 серпня 2018 року позивач отримав від [PERSON] письмову пропозицію на підписання договору найму житла (а.с.57). У своїй письмовій відповіді [PERSON] позивач вказав, що на підставі заяв родини [PERSON] , приписами УДАБК були зупинені будівельні роботи в його будинку, позивач втратив багато часу на письмові відповіді контролюючим органам, підготовку документів для суду та час на відвідування державних органів, участь у судових засіданнях. Внаслідок форс-мажорних обставин позивачем були прострочені строки виконання будівельних робіт в літній кухні. В письмовій відповіді [PERSON] позивач також вказав, що прострочка підписання договору виникла з вини членів родини [PERSON] , із-за яких будівельні роботи припинялись (а.с.58-60). В січні 2019 року він звернувся до членів родини [PERSON] з досудовою вимогою про відшкодування йому моральної та матеріальної шкоди (а.с. 60-61). На звернення [PERSON] члени родини [PERSON] надали письмову відмову (а.с. 62). Позивач зазначає, що він є фізичною особою-підприємцем і здійснює свою діяльність і у сфері здавання в оренду особистого нерухомого майна і в зв`язку з тим, що відповідачі зверталися до відповідних державних органів з письмовими заявами, то його діловій репутації було нанесено матеріальну та моральну шкоду. Судом встановлено, що відповідачами жодним чином не було поширено будь-якої інформації стосовно позивача, як фізичної особи - підприємця. Згідно із частиною першою статті 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної та юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). (Така правова позиція була висловлена в Постанові Верховного Суду у складі суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 209/4925/13-ц). Судом встановлено, що нормами припису про усунення порушення від 25.04.2018 року у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил за адресою: [ADDRESS] Одеса, Малиновський [ADDRESS] , виданого Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради були зупинені роботи в будинку [PERSON] строком на два тижні, а тому суд не вважає, що прострочка підписання договору між [PERSON] та [PERSON] виникла з вини членів родини [PERSON] , оскільки будівельні роботи у будинку [PERSON] припинились після винесення Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради припису про усунення порушення від 25.04.2018 року. До того ж, суд акцентує увагу [PERSON] , що прострочка підписання договору між [PERSON] та [PERSON] виникла не з вини членів родини [PERSON] , оскільки вони не повідомили [PERSON] неправдиву інформацію, яка могла б зашкодити діловій репутації [PERSON] , а тому прострочка підписання договору між [PERSON] та [PERSON] не є доказом того, що відповідачі посягнули на ділову репутацію [PERSON] . Стосовно посилань позивача [PERSON] про необхідність проведення будівельних робіт, в зв`язку з тим що домоволодіння знаходиться в аварійному стані та відсутній паркан, суд зазначає наступне: з доданих до позовної заяви, а саме копії Попереднього Договору, якій було посвідчено 06 грудня 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харітоновою Т.Є. та зареєстровано в реєстрі за № 541 та копій Договорів купівлі-продажу які були посвідчені 07 березня 2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харітоновою Т.Є. та зареєстрованих в реєстрі за № 84 та № 81, вбачається, що будинок не визнаний\~аварійним або\~що підлягає\~зносу (п.6 Попереднього договору та пункти 4 Договорів купівлі-продажу). В означеному вище Попередньому договорі, договорах купівлі- продажу та технічному паспорті, якій було виготовлено ТОВ «ОР БТІ» 15 січня 2018 року зазначені паркани - огорожі № 1-5. Таким чином твердження позивача не відповідають дійсності. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог позовної заяви третьої особи, яка заявляє позовні вимоги на предмет спору [PERSON] , посилаючись на наступне. 20.03.2018 року між ним та [PERSON] був укладений попередній договір. За цим договором [PERSON] взяв на себе зобов`язання відремонтувати до 01 вересня 2018 року літню кухню «під ключ», яка належить йому на праві власності та до 01 вересня 2018 року укласти з [PERSON] договір найму житла (літньої кухні) за вищевказаною адресою строком на один рік. Відповідно до попереднього договору [PERSON] отримав від [PERSON] гроші у розмірі 30 000 гривень на проведення ремонту. 27 серпня 2018 року [PERSON] отримав від [PERSON] , письмову пропозицію на підписання основного договору (договору найму житла). В своїй письмовій відповіді [PERSON] пропонував відкласти підписання угоди, оскільки на підставі заяв відповідачів, приписами УДАБК були зупинені будівельні роботи в будинку по [ADDRESS] . Також, [PERSON] пояснив [PERSON] , що він був вимушений надавати письмові відповіді контролюючим органам, витратив багато часу на підготовку документів для суду та час на відвідування державних органів, участь у судових засіданнях. Внаслідок цього [PERSON] прострочив строки виконання будівельних робіт в літній кухні. В своїй відповіді він запропонував на підставі п. 8 (форс-мажор) попереднього договору відкласти підписання основного договору. Стосовно тверджень [PERSON] , що члени родини [PERSON] втрутились в особисте життя [PERSON] , внаслідок чого позбавили [PERSON] можливості своєчасно вселитись в будинок за договором найму, та той факт, що [PERSON] був вимушений шукати житло та втратив гроші у розмірі 30 000 гривень (із розрахунку 6 місяців по 5000 гривень), а отже, відповідачі мають відшкодувати [PERSON] 30\~000 гривень, суд повідомляє наступне. Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Судом було встановлено, що приписом про усунення порушення від 25.04.2018 року у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил за адресою: [ADDRESS] , виданого Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, були зупинені роботи в будинку [PERSON] строком на два тижні. [PERSON] , будучи незгодним з діями працівників Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради подав позовну заяву до Одеського окружного адміністративного суду про визнання незаконною, скасування постанови про накладення штрафу та визнання незаконним припису за правопорушення у сфері містобудування. Станом на травень 2019 року справа знаходиться на розгляді у Верховному Суді України. Внаслідок цього [PERSON] прострочив строки виконання будівельних робіт в літній кухні та запропонував [PERSON] на підставі п. 8 (форс-мажор) попереднього договору відкласти підписання основного договору. Отже, суду не зрозуміло, яке відношення мають відповідачі до того, що [PERSON] своєчасно не вселився в будинок за договором найму, та до того, що [PERSON] був вимушений шукати житло та втратив гроші у розмірі 30 000 гривень. Стосовно Попереднього договору про наступне укладення договору оренди, якій було укладено 20 березня 2018 року, між ФОП [PERSON] та [PERSON] : згідно до п.1.2 означеного Договору ФОП [PERSON] передасть [PERSON] літню кухню для мешкання; згідно до п.3.1.1. означеного Договору орендар зобов`язаний використовувати майно, що буде передано йому в оренду тільки за прямим призначенням, визначеним у п.1.2. даного Договору; згідно до п.3.4. означеного Договору орендодавець має право вимагати від Орендаря використовувати майно за призначенням. Суд роз`яснює, що літня кухня - це господарська (присадибна) будівля - допоміжна, нежитлова) і є приміщенням що не може використовуватися як житло. Відповідно до ч. 1 ст. 812 ЦК України предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина. Згідно до ч. 1 ст. 815 ЦК України наймач зобов`язаний використовувати житло лише для проживання у ньому, забезпечувати збереження житла та підтримувати його в належному стані. Статтею 14. 1 Податкового кодексу України, поняття вживаються в такому значенні, а саме: ч. 14.1.129-1. об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють: а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку; б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно- побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей; в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки; ґ) будівлі промислові та склади; д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки); е)\~господарські (присадибні)\~будівлі -\~допоміжні (нежитлові)\~приміщення,\~до яких\~належать сараї,\~хліви,\~гаражі,\~літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; є) інші будівлі. Таким чином суд вважає, що Попередній договір про наступне укладення договору оренди, якій було укладено 20 березня 2018 року, між ФОП [PERSON] та [PERSON] є нікчемним і не несе за собою ніяких правових наслідків. Згідно до ч. 1 та 2 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 1, 3, 4, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Стосовно того, що [PERSON] сплатив 30 000 грн. ФОП [PERSON] , під час укладення Попереднього договору про наступне укладення договору оренди, а саме 20 березня 2018 року, то оплата не підтверджена належними доказами. Відповідно до п.п. 18 п. 3 Положення про проведення касових операцій у національній валюті в Україні, яке було затверджено Постановою Правління Національного Банку України 29 грудня 2017 року № 148 оприбуткування готівки - проведення суб`єктами господарювання обліку готівки в касі на повну суму її фактичних надходжень у касовій книзі/книзі обліку доходів і витрат/книзі обліку доходів/фіскальному звітному чеку/розрахунковій квитанції Згідно до п. 5 означеного Положення суб`єкти господарювання здійснюють розрахунки готівкою між собою і з фізичними особами через касу як коштами, одержаними як готівкова виручка, так і коштами, одержаними із банків. Зазначені розрахунки проводяться також шляхом переказу готівки для сплати відповідних платежів. Суб`єкти господарювання здійснюють облік операцій з готівкою у відповідних книгах обліку. До того ж, жоден з відповідачів не був зазначений як сторона попереднього договору, а тому відповідальність за невиконання [PERSON] своїх зобов`язань перед [PERSON] ніхто з відповідачів нести не має. Згідно до ч. 1 та 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Таким чином оскільки договір було укладено між ФОП [PERSON] та [PERSON] , то зобов`язання за цим договором не є обов`язком для третіх осіб, а саме відповідачів у справі. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами. Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка заявляє самостійні вимоги: [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, а також, відмовити у задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги: [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про відшкодування шкоди.

Outcome: dismissed