Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-27 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з даним позовом до відповідача, який уточнював та просив : -Стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату у розмірі 6\~700 гривень; -стягнути відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні і не видачі трудової книжки у розмірі 17\~040 гривень; -стягнути з відповідача компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 5 760 гривень; -стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 30 000 гривень, який мотивував тим, що він з січня 2015 року був прийнятий на роботу до відповідача на посаду торгового представника. 29.01.2016 року він написав заяву про звільнення. Його було повідомлено, що його звільнили цього ж дня, однак наказу не пред'явили, не провели розрахунку в день звільнення при середньоденній заробітній платі 240 гривень, не виплатили компенсацію за невикористану відпустку, та не видали трудову книжку. В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив його задовольнити з мотивів вказаних у позовній заяві. Крім того пояснив, що 05.02.2016 року в м.Коростені йому надали трудову книжку із датою звільнення 29.01.2016 р., та запропонували в офісі підприємства в м.Києві отримати заробітну плату із розрахунку 40 грн. за один робочий день, десь 1500грн., хоч фактично йому виплачували заробітну плату із розрахунку 240 грн., які він отримувати відмовився через те, що заробітна плата розрахована не вірно. Трудову книжку він отримав поштою влітку 2016 року, а також влітку з ним проведено розрахунок у розмірі 1561 грн. Зазвичай заробітну плату він отримував "нарочно" у одного з працівників підприємства в м.Коростені за що розписувався. Заробітну плату передавали з м.Києва, в відомостях на отримання заробітної плати він не розписувався. Його робоче місце було в м.Коростені, а як торговий представник він обслуговував Овруцький та Малинський райони. Підставою для стягнення моральної шкоди позивач назвав сам факт порушення його трудових прав. Представник відповідача позов не визнав, пояснив, що позивач був прийнятий на неповний робочий день. Заробітну плату необхідно було отримувати в м.Києві, де знаходиться підприємство, куди працівники не їздили, а один з працівників отримував в м.Києві заробітну плату за всіх. Після звільнення позивача, десь 05.02.2016 року, йому [PERSON] було надано трудову книжку та було запропоновано з'їздити в м.Київ та отримати заробітну плату, однак [PERSON] відмовився отримувати трудову книжку і заробітну плату. Працівника в м.Коростень для виплати заробітної плати та вручення трудової книжки [PERSON] підприємство не направляло. Вислухавши пояснення позивача та його представника, представників відповідача, дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності і давши їм оцінку, суд приходить до наступного. Так, судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на неповному робочому дні 4 години, менеджером із збуту з 25.02.2015 року. Письмову заяву про прийняття його на неповний робочий день 4 години, ним було подано особисто. 29.01.2016 року позивач подав письмову заяву керівнику відповідача з проханням звільнити його з роботи за згодою сторін. Відповідно до наказу № 03-к від 29.01.2016 року відповідач звільнив позивача з займаної посади за згодою сторін, на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Письмових доказів про вручення 29.01.2016 року трудової книжки і розрахункових коштів відповідач не надав. Згідно довідки відповідача, позивачу за кожен повний відпрацьований місяць нараховувалася заробітна плата в розмірі 1000 грн., з якої 104,25 грн. утримувалось і на руки виплачувалось 895,75 грн. За січень позивачу нараховано 1000 грн., до видачі - 929,02 грн., також нарахована компенсація за невикористану відпустку 785,24 грн., до видачі - 632, 12 грн. Всього коштів в загальному розмірі 1 561,12 грн. 13.05.2016 року відповідач направив позивачу рекомендованого листа від 12.05.2016 року з проханням з'явитися в м.Київ в офіс підприємства для отримання трудової книжки та заробітної плати, або вказати точну адресу, куди можна надіслати трудову книжку. Вказаного листа позивач не отримав, пояснив, що його не було в м.Коростені. 20.07.2016 року позивач направив відповідачу листа з прохання направити йому трудову книжку та розрахуватись з ним. 02.08.2016 року відповідач рекомендованим поштовим відправленням направив, а 15.08.2016 року позивач отримав трудову книжку. 04.08.2016 року суму - 1 561,12 грн. відповідачем було перераховано на банківський рахунок позивача. Позивач в судовому засіданні підтвердив, що він отримав дані кошти. Таким чином кошти за розрахунком відповідача були виплачені позивачу. Допитаний по справі свідок [PERSON] пояснив, що він працював в м.Коростені у відповідача ТОВ ТД Фрегат, разом з [PERSON], був старшим. Всіх працівників було п'ятеро. Заробітну плату всі повинні отримувати в м.Києві. Через банк кошти ніхто не отримував. В м.Київ ніхто не їздив так як це було накладно. Зазвичай він отримував заробітну плату в м.Києві, розписувався у відомості за всіх працівників, привозив гроші в м.Коростень і видавав їх [PERSON] та іншим працівникам, про що вони розписувались на окремому аркуші, які в нього не збереглись. Заробітна плату складала трохи більше 900 грн. Інших коштів, що перевищують цю суму ні [PERSON] ні іншим працівникам ніхто не виплачував. Сума яку він видавав співпадала з сумою, яка вказана у відомості в м.Києві. За весь час роботи [PERSON] у відпустку не ходив. Йому відомо, що в трьохденний строк після звільнення йому не видали трудову книжку і він відмовився її отримувати. Допитаний по справі свідок [PERSON] пояснив, що він працював в м.Коростені у відповідача ТОВ ТД Фрегат, разом з [PERSON] Не було вигідно отримувати заробітну плату в м.Києві, тому [PERSON] їздив в м.Київ, отримував заробітну плату за всіх, привозив їх в м.Коростень та видавав іншим працівникам. Його заробітна плата складала 900 грн. Допитаний по справі свідок [PERSON] пояснив, що він працював в м.Коростені у відповідача ТОВ ТД Фрегат, разом з [PERSON], який обслуговував Овруцький район. Заробітна плата і в нього і у [PERSON] була однакова 900 грн. Було дорого їздити і отримувати заробітну плату в м.Києві, тому [PERSON] їздив в м.Київ, отримував заробітну плату за всіх, привозив їх в м.Коростень та видавав іншим працівникам. Трудові книжки також зберігаються в м.Києві. В судовому засіданні було оглянуто оригінали відомостей на виплату заробітної плати з яких слідує, що [PERSON] отримував близько 900 грн. заробітної плати щомісяця, а його відпрацьований час обліковувався як 4 години на день. Таку суму заробітної плати та час роботи підтвердили представник відповідача і допитані по справі свідки. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач не довів той факт, що його середньоденна заробітна плата складала 240 грн, а не 40 грн., як пояснював відповідач. За таких обставин позовні вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1\~ст. 47 КЗпП України,\~\~власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~ст.116\~\~цього Кодексу, а саме у день звільнення. При звільненні\~\~позивача 29.01.2016 року, позивачу не вручалась трудова книжка і розрахунок з ним не проводився. Таким чином відповідач порушив вищевказану норму закону. Затримка видачі трудової книжки та проведення розрахунку сталися з вини відповідача. Судом, з показань сторін та свідків встановлено, що відповідач пропонував позивачу 05.02.2016 року отримати трудову книжку і розрахунок, але факт відмови позивача не зафіксував складанням відповідного письмового документа ([PERSON]) з викладенням часу, місця, всіх обставин і причин, а свій обов'язок переклав на відповідача, зобов'язавши саме його з'явитись в м. Київ для отримання коштів і трудової книжки. Однак і поведінка позивача не узгоджується з вимогами трудового законодавства, так працівник не має права відмовлятись отримувати трудову книжку, окрім того [PERSON] причиною відмови отримання трудової книжки пов'язав із своєю незгодою із сумою заробітної плати. Відповідно до п. 4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену працівником адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Відповідач приступив до вирішення даної ситуації з запізненням. Як встановлено судом, відповідач саме 13.05.2016 р. направив позивачу такого листа. На підставі\~\~ч. 4\~ст. 235 КЗпП України\~в разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, зокрема визначено, що "В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивача було звільнено 29.01.2016 року, листа відповідачем направлено 13.05.2016 року. Згідно довідки про середньоденну заробітну плату, середньоденна заробітна плата позивача складає 40 гривень 72 копійки. З часу звільнення позивача пройшло 73 робочі дні. Тому враховуючи всі обставини справи та поведінку обох сторін, суд приходить до висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.01.2016 року до 13.05.2016 року складає 2 972,56 гривень (40,72 грн. х 73 дні), який і підлягає стягненню з відповідача. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв"язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Встановивши, що відповідачем було порушено право позивача на працю, суд вважає, що в нього виникло право на відшкодування моральної шкоди, оскільки таке порушення призвело до докладання позивачем додаткових зусиль для огранізації свого життя, так як заробіток на підприємстві відповідача був основним засобом його існування. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди також враховуються мотиви, вказані позивачем на стягнення моральної шкоди та ступінь їх підтвердження, тому вимога позивача в цій частині підлягає частковому задоволенню. Враховуючи вказане, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. До того ж, згідно ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача й судові витрати. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial