Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-05 00:00:00

[PERSON], 08.06.2016 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, свої вимоги обґрунтовує тим, що після смерті дружини він разом з своїми повнолітніми дітьми [PERSON], [INFO] та [PERSON],[INFO] оформили в рівних частинах по 1/3 право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS].24.06.2008 року позивач подарував свою частину вищезгаданої двокімнатної квартири синам, оскільки між ними була домовленість, що діти будуть йому допомагати. Проте, доки молодший син був у достроковому відрядженні, з старшим сином склалися неприязні відносини, він спричиняв відносно батька тілесні ушкодження, вигнав його з квартири та поміняв замки. Оскільки при складанні договору дарування була домовленість, що позивач буде там проживати та вони будуть його доглядати, вважає, що договір дарування був укладений з метою приховати дійсний правочин про довічне утримання, тож є удаваним правочином. На підставі вищевикладеного позивач просить суд: визнати недійсним договір дарування частки квартири від 24.06.2008 року, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], укладений 24.06.2008 року між [PERSON] та [PERSON], [INFO] та [PERSON],[INFO] Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав просив суд задовольнити їх з підстав наведених в позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечує (а.с.29). Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причина неявки суду невідома (а.с.32) Враховуючи вимоги ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності не зявившихся осіб за наявними в матеріалах справи доказами, що відповідає положенням ст.ст.158, 169 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи , надавши оцінку зібраним доказам, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 2004 року, [PERSON], [PERSON],[PERSON] в рівних частках належала квартира [ADDRESS](а.с.9). 20.05.2008 року позивач [PERSON] та відповідачі [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування частини квартири, відповідно до якого [PERSON] подарував, а [PERSON] та [PERSON] прийняли в рівних частках в дар 1/3 частину двокімнатної квартири під [ADDRESS] (а.с.10). Як вбачається з матеріалів справи, у позивача з сином [PERSON] склалися неприязні відносини, з приводу чого [PERSON] звертався до Білгород-Дністровської міжрайонної прокуратрури, та постановою Білгород-Дністровського МВ ГУМВС від 10.12.2013 року про закриття кримінального провадження, кримінальне провадження припинено у звязку із відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с.7,8). [PERSON] у своєму позові стверджує, що при складанні договору дарування між сторонами була домовленість, що позивач залишиться проживати у спірній квартирі та діти будуть його доглядати, вважає, що договір дарування був укладений з метою приховати дійсний правочин про довічне утримання, тож є удаваним правочином та просить визнати його недійсним. Згідно ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. У п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Закон прямо не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі. За змістом статті 235 ЦК правочин, який вчинено з метою приховати інший правочин, є нікчемним і жодних правових наслідків не породжує, крім наслідків, передбачених частиною другою цієї статті. Удавані правочини можуть бути вчинені як без будь-яких протиправних намірів, так і з метою приховування незаконного правочину (наприклад, договір про спільну діяльність приховує договір суборенди майна, яку заборонено договором оренди або законом). За таких обставин, у разі встановлення факту неправомірності насправді вчиненого правочину удаваний правочин може бути визнаний недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК, адже в ньому зовнішнє волевиявлення сторін не збігається з їх внутрішньою волею. Згідно з ЦК України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (статті 215-235 ЦК України). Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлено законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених законом. Ураховуючи зміст заявлених позовних вимог відповідно до правових норм та положень ст. 10,60 ЦПК України позивачем не надано доказів які підтверджують факт складання сторонами удаваного правочину, позивач своїм підписом підтвердив зміст і бажав настання правових наслідків укладеного правочину саме на настання договору дарування.Окрім того закон прямо не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі. Тож, ураховуючи те, що позивам не надано належних та допустимих доказів, що вказують на те, що сторони намагались приховати договір довічного утримання, застосування до відносин сторін норми, що регулюють вказаний правочин є недоцільним. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до статей 58, 59 ЦПК України докази мають бути належними та допустимими. Таким чином суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування позовних вимог. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилався позивач як на підставу позовних вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed