Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-11 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" 5 липня 2019 року звернулося з вказаним позовом до суду, мотивуючи його тим, що 18 червня 2008 року [PERSON] відповідно до укладеного договору без номера, отримала кредит в розмірі 5 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. В порушення вимог статей 509, 526, 1054 ЦК України та умов договору, відповідачка зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконує та станом на 13 червня 2019 року допустила заборгованість на загальну суму 16 433 грн 16 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом 4 089 грн 57 коп.; заборгованості за простроченим тілом кредита - 3 317 грн 33 коп.; нарахованої пені за прострочене зобов`язання - 7 667 грн 54 коп.; нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн - 100 грн; а також штрафів: 500 грн (фіксована частина) та 758 грн 72 коп. (процентна складова). Просили стягнути з відповідачки на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором у сумі 16 433 грн 16 коп. та судові витрати по справі. Ухвалою судді від 11 липня 2019 року було відкрито спрощене позовне провадження. Із власної ініціативи суду розгляд справи проводиться у судовому засіданні з викликом сторін. Згідно ухвали суду від 13 листопада 2019 року явку представника позивача в судове засідання, призначене на 12 грудня 2019 року, визнано обов`язковою. Представник позивача в судове засідання не прибув, надав до суду клопотання, в якому просив розгляд справи проводити без його участі, на задоволенні позову наполягав. Відповідачка в судове засідання не прибула, спрямувала до суду заяву, в якій просила справу розглянути без її участі, зазначила, що позовні вимоги визнає в частині стягнення з неї тіла кредиту. В іншій частині просила відмовити з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду викладеної в постанові № 342/180/17 від 3 липня 2019 року. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Статтею 1054 ЦК України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. Як слідує з матеріалів справи, 18 червня 2008 року відповідачка підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Акціонерному товаристві комерційний банк «Приватбанк» і отримала кредит у розмірі 5 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У статті 530 ЦК України вказано, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) зобов`язання його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього Кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як підтверджується матеріалами справи, банк виконав зобов`язання, надавши відповідачці кредит. Як вбачається із розрахунку заборгованості відповідачка [PERSON] порушувала графік погашення заборгованості, кредит вчасно не сплачувала, внаслідок чого виникла заборгованість. Позивач визначив розмір заборгованості, виходячи з вказаного вище розрахунку, який станом на 13 червня 2019 становить 16 433 грн 16 коп., з яких: 4 089 грн 57 коп. - заборгованість за тілом кредита; 3 317 грн 33 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредита; 7 667 грн 54 коп. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 100 грн 00 коп. - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргут на суму від 100 грн; а також штрафи: 500 грн - штраф (фіксована частина), 758 грн 72 коп. - штраф (процентна складова). Позивач, з посиланням на положення ч. 1 ст. 634 ЦК України, зазначив, що сторони керувалися при укладенні договору даною нормою, яка передбачає, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. З цього приводу суд зазначає наступне. Велика Палата Верховного Суду (постанова від 3 липня 2019 року, справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19) вважає, що в цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. З урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, яка висвітлена у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 та стосується необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] . Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» дотрималгся вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Укладений між сторонами кредитний договір від 18 червня 2008 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить умов про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, процентна ставка не зазначена. Ця заява-анкета не містить і строку повернення кредиту (користування ним), однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому суд приходить до переконання, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. За таких обставин відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Тому слід відмовити у задоволенні позову про стягнення з відповідачки пені за прострочене зобов`язання в сумі 7 667 грн 54 коп., 100 грн - пені за несвоєчасність сплати боргут на суму від 100 грн; а також штрафів в розмірі 500 грн. (фіксована частина) та 758 грн 72 коп. (процентна складова), у зв`язку з безпідставністю позовних вимог у цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідачки по їх сплаті позивачу. Наведене вище узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду під час розгляду справи № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, висловленими в постанові від 3 липня 2019 року. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, суд зазначає про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог і стягнення в примусовому порядку з [PERSON] отриманого нею та непогашеного тіла кредиту в розмірі 4 089 грн 57 коп. та простроченого тіла кредиту в розмірі 3 317 грн 33 коп., а в решті вимог позову слід відмовити. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими і підлягають до часткового задоволення. Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позову до суду було сплачено судовий збір в розмірі 1921 грн. та заявлено позовні вимоги про стягнення 7 406 грн 90 коп. Суд задовольняє позовні вимоги на суму 7 406 грн 90 коп., що становить 45,3 % від ціни позову, отже з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 865 грн 70 коп., що складає 45,3 % від 1921 грн.

Outcome: partial