Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з уточненим позовом до [PERSON] про звільнення від обов`язку сплати аліментів. Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 06.03.2019 року у справі №555/228/19 було розірвано шлюб між позивачем та [PERSON] . Рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 20.06.2019 року у справі №555/229/19 було встановлено обов`язок позивача сплачувати на користь [PERSON] аліменти на утримання трьох спільних неповнолітніх дітей. У квітні 2020 року старший син позивача переїхав жити до позивача. Таким чином, на даний час старший син позивача, [PERSON] , [INFO] , проживає разом з батьком (позивачем), а діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з батьками відповідача в с.Вітковичі Березнівського району Рівненської області. Після того, як старший син став проживати з ним, він вважає, що відповідач втратила право на стягнення аліментів. З вказаних підстав просив суд звільнити його від сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання дитини за рішенням суду від 20.06.2019 року в зв`язку з тим, що син проживає разом з ним. Заперечуючи проти задоволення уточнених позовних вимог 16.12.2020 року на адресу суду відповідачем надіслано відзив на позовну заяву, у якому вона зазначила, що позовні вимоги не визнає у повному обсязі та заперечує проти його задоволення. Підтвердила факт того, що з 2005 по 2019 рік перебувала з позивачем у шлюбі, від якого у них народилося троє дітей. Рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 20.06.2019 року у справі №555/229/19 було встановлено обов`язок позивача сплачувати на користь [PERSON] аліменти на утримання трьох спільних неповнолітніх дітей. Питання щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей позивачем ніколи не оспорювалося, згідно домовленості діти залишилися проживати з відповідачкою в селі Вітковичи Березнівського району Рівненської області, куди вона тимчасово виїхала до своїх батьків для вирішення сімейних питань. Діючи усупереч досягнутій домовленості, без згоди відповідача, весною цього року позивач самовільно забрав старшого сина [PERSON] , [INFO] з села Вітковичи Рівненської області, якого відвіз на проживання до смт. Вилок Виноградівського району, оселився з ним в будинку по [ADDRESS] , який належить відповідачці на праві приватної власності, після чого звернувся до суду з цим позовом. Обставини наведені в позовній заяві вже змінилися, з червня 2020 року відповідач проживає в цьому ж будинку, де зареєструвала і місце проживання неповнолітніх дітей. Вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають оскільки позивач є особою працездатного віку, з 2017 року займається підприємницькою діяльністю (роздрібна торгівля продуктами харчування), фізично це здорова людина, має постійну роботу та достатній рівень матеріального забезпечення, який з 20.06.2020року не змінився, інших стягнень у нього не має, відтак він має можливість сплачувати аліменти на утримання власних неповнолітніх дітей, у тому числі старшого сина [PERSON] . [PERSON] є батьком трьох неповнолітніх дітей, а звільнення його від сплати аліментів на одного із дітей, поставить інших неповнолітніх дітей у нерівноправне положення, штучно створюватиме конфліктні ситуації в сім`ї, не буде відповідає інтересам дітей, їх подальшого гармонійного розвитку та виховання. Не погоджуючись з обставинами які зазначено відповідачкою у відзиві на позовну заяву, позивач надіслав до суду письмові пояснення. У поясненнях зазначає, що не ініціював та самостійно не здійснював жодних активних заходів щодо зміни місця проживання дитини [PERSON] , [INFO]. Таке рішення було прийнято сином позивача у порядку, визначеному ч.3 ст.160 Сімейного кодексу України - якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Щодо житлового будинку зазначив, що він належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності в силу приписів ч. 1 ст.60 Сімейного кодексу України. Факт проживання двох менших дітей разом з бабою, яка самостійно здійснює їх виховання підтверджується актом обстеження матеріально - побутових умов від 06.10.2020 року, складеним Службою у справах дітей Березнівської районної державної адміністрації. Відповідачем [PERSON] , подано до суду заперечення в якому виклала власні доводи, аргументи і мотиви невизнання доводів представника позивача викладених у поясненнях. Доводи заперечення зводяться до того, що позивач приїхав до села Вітковичи Рівненської області, після чого син виїхав разом із батьком до смт. Вилок, не повідомивши відповідачку. Доводи позивача про те, що двоє менших дітей проживають разом з бабою, не відповідають дійсності, оскільки акт обстеження матеріально - побутових умов складено ще 06.10.2020 року. Наразі діти проживають в смт.Вилок. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали та просили суд такий задовольнити з підстав наведених у позові та письмових поясненнях до нього. Відповідач та її представник у судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав наведених у відзиві на позовну заяву та письмових запереченнях. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що сторони з 2005 по 2019 рік перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилося троє дітей. Рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 20.06.2019 року у справі №555/229/19 було встановлено обов`язок позивача сплачувати на користь [PERSON] аліменти на утримання трьох спільних неповнолітніх дітей. У відповідності до ч. 2 ст. 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Згідно ст.8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини, а отже і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка неповнолітній [PERSON] , пояснив, що з квітня 2020 року проживає разом з батьком в смт.Вилок, до того часу проживав в с.Вітковичи Рівненської області, разом з бабою, молодшими братом та сестрою. Досягши віку з якого самостійно можна вирішувати з ким проживати він самостійно вирішив переїхати проживати до батька в смт.Вилок. Проживати з батьком вирішив самостійно, оскільки з ним проживати комфортно, батько повністю його утримує. Отже, в ході розгляду справи судом встановлено факт спільного проживання позивача [PERSON] із своїм сином з квітня 2020 року, що визнається відповідачем, та дає суду підстави вважати, що подальше стягнення з позивача аліментів на утримання свого сина є безпідставним та підлягає припиненню. Відповідно до ч. 4 ст.273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Зі змісту статей 179 - 181 Сімейного кодексу України вбачається, що аліменти підлягають використанню на утримання дитини, а тому припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає їх на дитину. Отже, коли особа, з якої стягуються аліменти, починає проживати разом з дитиною, на яку такі аліменти сплачує, та утримує цю дитину, сплата аліментів іншому з батьків, втрачає сенс, адже вказані кошти платник аліментів має можливість безпосередньо витратити саме на утримання дитини. Відповідно до частин другої, третьої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до частини другої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. При вирішенні цього спору суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04.09.2019 (справа № 711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. За положеннями частин першої - третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд не приймає до уваги надані відповідачем відзив на позовну заяву та заперечення щодо позовних вимог, оскільки такі не спростовують того, що на теперішній час дитина проживає з позивачем. Враховуючи встановлені обставини, а саме те, що неповнолітній [PERSON] який досяг віку 14 років, з квітня 2020 року визначив своє місце проживання з батьком, який несе витрати на його утримання, та продовжує сплачувати на користь відповідача аліменти за рішенням суду, суд вважає за необхідне захистити порушене право позивача шляхом припинення стягнення аліментів на утримання дитини. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed