Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, відповідно до якого просить суд винести рішення, яким визнати недійсним договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] (Воровського) в м.Кременчуці Полтавської області, який укладений на Кременчуцькій товарній біржі 04.11.1999 року за №3-104, визнати за ним право власності на дану квартиру. Свої вимоги мотивував тим, що 30 січня 1979 року він відповідно до ордеру №91 виданого на підставі рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради депутатів трудівників від 31.12.1978 року за №1274, отримав квартиру за №54 в буд.№28 по вул. Воровського м. Кременчука Полтавської області. Після одруження 09 жовтня 1981 року з [PERSON] до нього в квартиру переїхали проживати дружина та її діти від першого шлюбу - [PERSON] та [PERSON], при чому останній загинув десь наприкінці 1982 року. Через певний час, напевне у 1983 році, вони переїхали проживати до батьків дружини в с.Чечелеве Кременчуцького району Полтавської області у приватний будинок, що по вул. Котовського, 28. 26 травня 2015 року померла його дружина, [PERSON]. Після її смерті він перебирав особисті документи та виявив відсутність його документів на автомобіль «Москвич -412» та квартиру за №54 в буд.№28 по вул. Воровського м.Кременчука Полтавської області. Після з'ясування обставин зникнення документів на житло ним було встановлено, що квартира, яку він отримав далекого 1979 року, вже начебто не його, а вона вже продана. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомо, що квартира в даний час взагалі ні за ким не закріплена, хто є власником невідомо, а згідно довідки КП «Кременчцьке міжміське бюро технічної інвентаризації Полтавської обласної ради» право власності на нерухоме майно за вказаною вище адресою зареєстроване за іншою особою, а не за ним. Працівниками Крюківського ВМ Кременчуцького МВ УМВС України в Полтавській області листом повідомлено його, що склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України відсутній. В подальшому йому стало відомо, що квартира за №54 в буд.№28 по вул. Воровського м. Кременчука Полтавської області зареєстрована за [PERSON], на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири за №3-104 від 04 листопада 1999 року, укладеного на Кременчуцькій товарній біржі. З вказаного договору вбачається, що від його імені діяв брокер брокерської контори №2 [PERSON] Однак вказаний договір він ніколи не підписував, із брокерськими агентами не спілкувався. [PERSON] того, вказаного договору вбачається, що він начебто не повинен нотаріально посвідчуватись на підставі статті 15 Закону України від 10 грудня 1991 року «Про товарну біржу» не підлягає нотаріальному посвідченню. Проте, він вважає таке твердження незаконним, а договір купівлі-продажу квартири за №3-104 від 04.11.1999 року недійсним, виходячи з наступного : Оспорюваний ним договір купівлі-продажу нерухомого майна начебто був укладений на Кременчуцькій товарній біржі 04.11.1999 року, йому присвоєно реєстраційний номер №3-104 та зареєстровано у Кременчуцькому міжміському бюро технічної інвентаризації право власності на квартиру [ADDRESS], реєстровий номер відсутній, дата реєстрації 04 листопада 1999 року. Предметом поданого позову є визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним з підстав, передбачених ст. 220 ЦК України, а саме - недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору. Відповідно до норми ст. 227 ЦК Української РСР, яка діяла на момент укладення договору, договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, а згідно п.2 ст. 47 ЦК Української РСР, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому випадку нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними", договір купівлі-продажу жилого будинку (квартири) повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору, у тому числі й у випадку укладення договору на біржових торгах,оскільки ст. 227 ЦК Української РСР не передбачає іншої форми договору, ніж нотаріальну, і на дані угоди дія Закону України "Про товарну біржу" не поширювалась. Відповідно до вимог ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку /квартири/ або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно із ч. 3 ст. 640 ЦК України, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації. Частиною 2 ст. 215 ЦК України, передбачено, якщо недійсність правочину встановлена законом такий правочин є нікчемним. У випадках, встановлених ЦК України нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до ст. 220 ЦК Україну разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, то суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Стверджує, що він не отримував жодних грошових коштів від [PERSON], так і від брокерів Кременчуцької товарної біржі. Йому взагалі невідомо де знаходилась вказана біржа. Жодних письмових доказів того, що він погоджував істотні умови договору купівлі-продажу своєї квартири немає. З приводу зникнення його документів, в тому числі й правовстановлюючих, а також з приводу шахрайського заволодіння його квартирою він звернувся до правоохоронних органів. Також йому відомо, що на даний час державна реєстрація Кременчуцької товарної біржі скасована розпорядженням голови виконавчого комітету Кременчуцької міської ради № 995-Р від 06.08.2002 року. Аналогічна правова позиція щодо визнання договорів купівлі-продажу будинків (квартир) на торгових біржах недійсними, викладена й в ухвалі Верховного суду України від 12 грудня 2007 року, який своєю ухвалою рішення апеляційного суду Полтавської області від 25 червня 2007 року скасував, залишив у силі рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 13 квітня 2007 року. [PERSON] того, таку ж правову позицію зайняв і Вищий адміністративний суд України, який у своїй ухвалі від 17.01.2013 року, справа №К/9991/11448/12, зазначив наступне: Договори придбання на біржових торгах об'єктів нерухомого майна вимагають оформлення в письмовій формі та підлягають нотаріальному посвідченню, вирішив суд. Такий висновок ґрунтується на вимогах статті 657 Цивільного кодексу України (ЦК). Відповідно до неї договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу,житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Це стосується і договорів купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів. Адже згідно із частиною 4 статті 656 ЦК до таких договорів застосовуються загальні положення про купівлю - продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. При цьому касація не погодилась з рішенням суду першої інстанції, прийнятим на підставі частини 2 статті 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 №1956-ХІІ, згідно з якою угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. На думку Вищого адміністративного суду України, за таких обставин слід керуватись нормами ЦК як загального нормативного акту стосовно укладення договорів. Суд нагадав також, що правочин вважається вчиненим з моменту його державної реєстрації (ч. 1 ст. 210 ЦК). Враховуючи вищевикладене, він змушений звернутися до суду з даним позовом. [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом, відповідно до якого просить суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS] (Воровського) в м.Кременчуці Полтавської області. Свої вимоги мотивувала тим, що вона починаючи з 04.11.1999 року проживає та зареєстрована у [INFO] (на сьогодні Театральна) у м.Кременчуці Полтавської області, згідно договору купівлі-продажу квартири, укладеного між продавцем [PERSON] та нею від імені яких діяли брокер брокерської контори №2 [PERSON] та брокер брокерської контори №1 [PERSON] відповідно. Положеннями біржового контракту встановлювалося, що на підставі ст.15 Закону України від 10.12.1991 «Про товарну біржу» цей договір не підлягає нотаріальному посвідченню та останній у відповідності до ст.227 ЦК України (1963 року) підлягав реєстрації за місцезнаходженням квартири у Кременчуцькому міжміському бюро технічної інвентаризації, що нею і було здійснено 04.11.1999 року, як того передбачало Законодавство, що діяло на момент укладення договору, бо до 01 січня 2012 року реєстрацію прав на нерухоме майно проводило саме бюро технічної інвентаризації. Повноваження щодо реєстрації прав власності на нерухоме майно були закріплені за БТІ Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 р. № 7/5. Договір купівлі-продажу спірної квартири (біржовий контракт № 3-104) від 04.11.1999 року, укладений між Продавцем [PERSON] та Покупцем [PERSON], в інтересах яких діяли брокери брокерської контори та зареєстрований в Кременчуцькій товарній біржі, нотаріально посвідчений не був, так як на її вимогу звернутися до нотаріуса для посвідчення договору Відповідач повідомив, що даний договір посвідчувати не бажає, адже він укладений на біржі і такого посвідчення не потребує. Вона спочатку цьому не повірила, але після того як зареєструвала право власності у Кременчуцькому міжміському бюро технічної інвентаризації вона вважала, що укладений договір є законним, оскільки згідно ст. 15 Закону України від 10.12.1991 року № 1956-ХІІ «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, нотаріальному посвідченню не підлягають, та вона набула право власності в передбаченому законом порядку. Вони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджено підписаним ними договором купівлі-продажу № 3-104 від 04.11.1999 року який за формою і змістом повністю відповідав нормам законодавства, діючим на час його укладення та був спрямований на реальне настання правових наслідків, що були ним обумовлені. При цьому були виконані всі умови угоди, крім нотаріального посвідчення договору: вона передала Відповідачу грошові кошти у сумі 4200 гривень, а Відповідач отримав гроші та передав їй всі документи і ключі від будинку в присутності членів біржі. Також, на момент укладення даного договору передбачених законом обмежень для його укладення та подальшого нотаріального посвідчення не було. Договір не було нотаріально посвідчено з підстав викладених вище, а саме через те, що відповідач ухилився від нотаріального посвідчення договору. Після отримання грошей і передачі їй ключів і всіх документів відповідач разом із своєю сім'єю забрали свої речі з даної квартири і більше відповідача до останнього часу вона не бачила та про його місцезнаходження їй відомо нічого не було. Тому вона не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності через не посвідчення нотаріально даного договору. Також вона має всі правовстановлюючі документи на квартиру, що додатково підтверджує той факт, що вона володіє вказаною нерухомістю добросовісно. На сьогоднішній день вона продовжує проживати у вказаній квартирі не приховуючи факт знаходження майна в її володінні. З 04.11.1999 року вона безперервно користується, володіє та розпоряджається, доглядає за даною квартирою, підтримує її належний стан, усі особові рахунки по сплаті комунальних послуг та абонентські книжки оформлені на неї, та увесь цей час вона сплачує всі комунальні платежі в повному обсязі, постійно робить в ній поточний ремонт. Спорів та будь-яких претензій щодо її володіння, користування даною квартирою до цього часу не виникало. Дане володіння не переривалось протягом всього строку набувальної давності Отже, вона добросовісно, відкрито та безперервно володіє даним нерухомим майном з 04.11.1999 року. Дані обставини підтверджуються договором купівлі-продажу квартири, технічним паспортом на вищевказану квартири, довідкою з БТІ, яку надав сам же Позивач за первісним позовом, чеками про сплату комунальних платежів, - вона є власником даної квартири і проживає там з моменту укладення договору купівлі-продажу квартири. Відповідно до частини 1 статті 344 Цивільного Кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність). Згідно із ч.4 ст.344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, слід враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Згідно пункту 11 вищевказаної Постанови слід враховувати положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 201 1 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Отже, вона добросовісно, відкрито та безперервно володію квартирою № 54 в буд. № 28 по вул. Воровського (на сьогодні Театральна) у м. Кременчуці Полтавської області більше 15 років. Згідно пункту 13 даної Постанови відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. Згідно п. 1 ч. 2. ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Враховуючи вищевикладене, вона змушена була звернутися до суду з даним позовом. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] до судового засідання не з»явився, направив до суду заяву, відповідно до якої просить розглядати справу у його відсутність та за присутності його представників, оскільки він не має інших пояснень ніж ті, що викладені у позовній заяві та письмових запереченнях. Представники позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримали у повному обсязі з підстав, що зазначені в ньому, а в задоволенні зустрічного позову просили відмовити в звязку з його необґрунтованістю та безпідставністю. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, що зазначені в зустрічному позові, а в задоволенні первісного позову просила відмовити в звязку з його необґрунтованістю, суду пояснила, що у 1999 році шукала для придбання квартиру. Вона зустріла жінку, як згодом дізналась [PERSON], яка розклеювала повідомлення з приводу продажу квартири. В ході розмови [PERSON] їй повідомила, що її чоловік продає квартиру. Вона прийшла з [PERSON] до квартири №54, що знаходилась в будинку №28 по вул.. Театральній (Воровського) в м. Кременчуці. Квартира їй сподобалась і [PERSON] з [PERSON] запропонували їй придбати дану квартиру. Щоб було швидше, вони запропонували оформити дану угоду на біржі. Вона звернулась до КП «МБТІ» за розясненнями і там їй повідомили, що дійсно така біржа існує і оформляє договори. На біржі також вказане підтвердили. [PERSON] наполіг, щоб договір оформляли на біржі, оскільки там швидше. Процес оформлення документів для укладення договору тривав близько місяця. 04.11.1999 року вона та [PERSON] зустрілись на біржі, яка була розташована в одному приміщенні з КП «Кременчуцьке МБТІ» по вул..Жовтневій, 27 в м.Кременчуці. Там до них вийшов брокер, якому вони віддали документи, зокрема вона надала паспорт. Згодом їх покликали до кабінету брокерів де вони підписали доручення та дали їй квитанцію про сплату мита, яке вона оплатила. Згодом їх покликали до кабінету реєстратора, та це була жінка, де вона та особисто [PERSON] підписали договір купівлі продажу квартири. Після цього у кабінеті у реєстратора, у присутності реєстратора та брокерів, вона передала [PERSON] гроші, а [PERSON] передав їй ключі від квартири та документи, зокрема технічний паспорт на квартиру та, здається, книжку на оплату комунальних платежів. В цей же день вона звернулась до КП «Кременчуцьке МБТІ» де їй сказали, що такий договір зареєструють та його зареєстрували у цей же день. Після цього вона пішла до квартири де [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вивозили із квартири речі, зокрема диван червоного кольору та якісь мішки, після цього віддали їй другий комплект ключів від квартири. У цей же день [PERSON], якого вона до цього не знала, сказав, що якщо вона надумає роботи ремон у квартирі, то він може його провести і на що вона погодилася. На протязі декількох місяців [PERSON] на її замовлення зробив у квартирі косметичний ремонт, а потім протягом трьох - п»яти років [PERSON]І на її замовлення зробив у квартирі капітальний ремонт. Після цього [PERSON] часто заходив до неї та вона надавала йому консультації по його професійній діяльності. Із [PERSON] вона не проживала та в КП «Кременчуцьке МБТІ» не працювала. Після проведення у квартирі ремонту, вона за вказаною адресою зареєструвалась та приблизно із липня 2000 року у спірній квартирі почала постійно проживати та проживає по теперішній час. Всі рахунки за комунальні послуги відкриті на її ім»я. [PERSON] після цього вона не бачила 15 16 років, однак влітку 2015 року [PERSON] приходив до неї із дочкою та просили показати оригінал договору та казали, що у них проблеми із [PERSON], якого характеризували з дуже негативної сторони. Почувши про [PERSON], якого вона знає з позитивної сторони, такі негативні речі, вона їм не повірила, сказала, що [PERSON] не знає та договір не показала. Представник відповідача за зустрічним позовом Кременчуцької міської ради Полтавської області в судове засідання не зявився, направив до суду заперечення, відповідно до якого просив в задоволенні позовних вимог до Кременчуцької міської ради Полтавської області відмовити в звязку з його необґрунтованістю та справу розглядати без його участі. Вислухавши пояснення представників позивача відповідача [PERSON], пояснення відповідача позивача [PERSON] та її представника, пояснення свідків, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд встановив наступне. Свідок [PERSON] суду пояснив, що в квартирі №54 по вул.. Воровського в м.Кременчуці проживав його брат, який помер. З 1984 року та по 1998 рік він проживав у вказаній квартирі із сімєю, після чого отримав квартиру в іншій частині міста та переїхав проживати до неї. З цього часу у спірній квартирі ніхто не проживав. Що він переїхав проживати до іншої квартири та у спірній квартирі не проживав [PERSON] було достовірно відомо, так як останній неодноразово бував у нього в гостях на свята. Мати мала у власності іншу квартиру в будинку №59 по вул..Першотравневій у м.Кременчуці, а тому вона з [PERSON], щоб не платити зайві кошти за утримання та у зв»язку з тим, що на неї почали претендувати родичі [PERSON], яким він не хотів залишати цю квартиру, вирішили спірну квартиру продати. У день укладення договору до спірної квартири прийшов [PERSON] та сказав, що квартиру продав на біржі та вони вивозили із квартири меблі, зокрема диван. Згодом до квартири прийшла [PERSON] якій він сказав, що коли надумає роботи ремонт, то він може надати їй ці послуги, так як займається будівництвом. Згодом йому зателефонувала [PERSON] та сказала, що з»явилась певна сума коштів та можна починати ремонт. Ремотн він робив протягом тривалого часу по мірі надходження коштів. Згодом він відкрив приватне підприємство та [PERSON] надавала йому консультації з приводу ведення документів підприємства. Після продажу спірної квартири [PERSON] був зареєстрований у [INFO], однак проживав із [PERSON] у м.Кременчуці по вул..Першотравневій. Потім сказав, що йому необхідна реєстрація у м.Кременчук так як необхідно оформляти пенсію та його зареєстрували у квартирі матері. З 2003 року по 2015 рік [PERSON] із матір»ю проживали у [INFO], а після смерті матері переїхав проживати у квартиру [INFO]. 24.05.2015 року мати померла та у лікарні у її сумці він виявив паспорт матері, а також паспорт та ідентифікаційний код [PERSON], які забрав собі, а згодом повернув [PERSON] Інших документів [PERSON], в тому числі і документів на спірну квартиру, у нього ніколи не було. До цього до [PERSON] приїздили його родичі та вимагали надати його паспорт і наскільки йому потім стало відомо, він їм був необхідний, так як вони хотіли, щоб він їм віддав будинок чи квартиру в Семенівському районі. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона колишня дружина [PERSON], а [PERSON] його дочка. [PERSON] і її сестра не дозволяли [PERSON] спілкуватись з [PERSON] Їй відомо, що у [PERSON] була квартира по вул.. Воровського (Театральна) в м.Кременчуці. Вона ходила до [PERSON] до цієї квартири один раз та це було у 1978 році. Їй відомо, що влітку 2015 року [PERSON] із [PERSON] ходили до спірної квартири і там жила [PERSON], яка їм сказала, що цю квартиру вона придбала та їх не знає. [PERSON] приїхала в м.Кременчук 04.08.2015 року і поїхала до [PERSON] в с.Чечелево Кременчуцького району Полтавської області, так як телефонували сусіди та казали, що [PERSON] сидить голодний. По приїзду дочка вияснила, що в нього зовсім немає документів, як особистих та і на майно. Сусіди [PERSON] казали, що [PERSON] їм повідомляла, що всі документи [PERSON] знаходяться у [PERSON] Після смерті [PERSON] два місяця пенсію [PERSON] отримував [PERSON] [PERSON] віддав паспорт і код [PERSON], а інші документи не віддав. Вони допомогли [PERSON] відновити документи на земельні паї та отримали копію ордеру на вселення у квартиру по вул..Воровського. Після цього вони [PERSON] перевезли в квартиру по вул.. Першотравневій в м. Кременчуці. [PERSON] казав їй, що квартиру по вул.. Воровського в м.Кременчуці він не продавав. [PERSON] з 1980 року жив в с. Чечелево Кременчуцького району Полтавської області, а в квартирі по вул.. Воровського, зі слів [PERSON], жив син [PERSON]. З жовтня 2015 року [PERSON] живе в неї. Свідок [PERSON] суду пояснив, що в 2003 році [PERSON] попросила його відвести її до батька [PERSON] в с. Чечелево Кременчуцького району Полтавської області, щоб взяти в нього паспорт та якісь документи, щоб внести виправлення у її документи. Вони поїхали в с. Чечелево Кременчуцького району Полтавської області до її батька, однак [PERSON] їх до батька не пустила та його паспорт не дала. Вони їздили туди декілька разів, після чого [PERSON] поспілкуватися з [PERSON]. Потім від возив [PERSON] до якоїсь установи в район зупинки «Водоканал» в м.Кремнчуці де повинні були виправляти документи, а [PERSON] туди привіз [PERSON] Він бачив, що в цій установі документи надавав [PERSON], які потім він же забрав. На чиє ім»я були ці документи він не бачив. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] знає з 1978 року. [PERSON] проживав в [INFO] з 1980 року. Коли він сварився із [PERSON], то казав, що у нього є квартира та йому є куди йти. В 2007-2008 роках в них були розлади в сім»ї і [PERSON] їй казала, що віддала [PERSON] документи і той продав квартиру якійсь знайомій. Десь через два місяці після смерті [PERSON], [PERSON] передавав [PERSON] його паспорт та код та казав, що інших документів в нього немає. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] її батько. [PERSON] отримав квартиру і вона приходила туди до нього в гості. Потім в тій квартирі почав жити [PERSON] зі свою сім»єю. Вони сказали їй, що батько живе на вул.. Пролетарській. Вона ходила до нього, а потім її перестали пускати до нього. Потім батько з дружиною переїхали в с. Чечелево Кременчуцького району Полтавської області. Вона їздила до нього, однак її не пускали до нього. Інколи вона з ним розмовляла. Вона декілька разів зустрічалась з [PERSON], який їй казав, щоб вона до батька не їздила і не телефонувала, оскільки він не бажає з нею спілкуватися. Про те, що продали квартиру [PERSON] їй не казав. Вони все робили для того, щоб вона не знала, що квартира продана. В 2015 році зателефонував сусід і сказав, щоб вона забрала батька, оскільки [PERSON] померла. Вона приїхала до батька. Батько їй сказав, що у нього немає документів. При переоформленні документів, в її документах було допущено помилку і вона звернулась до батька за документами. [PERSON] їй сказала, що паспорт [PERSON] у [PERSON]. Вони поїхали на «Водоканал», [PERSON] зайшов разом з батьком до секретаря, дістав зі своєї кишені паспорт і віддав секретарю. Під час оформлення документів вона спілкувалась з батьком. Потім [PERSON] забрав паспорт [PERSON] і вони поїхали. В 2015 році у батька не було жодних документів, пенсію за нього хтось отримував. Вони ходили з батьком до квартири і їй сказали, що в квартирі живе жінка, яка співмешкала з [PERSON]. [PERSON] сказала, що [PERSON] бачить вперше, дану квартиру вона купила, а тому спілкуватися з ними не бажає. З батьком вони відновили усі документи. Зясувалось, що пенсію батька отримує сусідка і передає [PERSON]. Вона вперше [PERSON] побачила у квартирі у 1987 році. Батько казав, що у [PERSON] двоє дітей і він пустив їх у квартиру пожити. Про те, що квартира продана, вона дізналась у 2015 році від [PERSON]. Вона бачила у батька ордер на квартиру, він показував його її матері. Свідоцтво про право власності на квартиру вона не бачила. Батько їй казав, що квартиру не продавав і ніяких документів не підписував. На підставі рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради депутатів трудящихся від 31.12.1978 року №1274, [PERSON] 30.01.1979 року видано ордер №91 на зайняття квартири [ADDRESS] (Воровського) в м. Кременчуці Полтавської області. Відповідно до розпорядження органу приватизації №3315/1 від 01 лютого 1994 року [PERSON] передано у приватну власність квартиру [ADDRESS] ( Воровського) в м. Кременчуці Полтавської області. Як вбачається із листа КП «Кременчуцьке МБТІ Полтавської обласної ради» №2138 від 26.05.2017 року квартира [ADDRESS] (Воровського) в м.Кременчуці Полтавської області на праві власності була зареєстрована за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, яке видане 01.02.1994 року Управлінням ЖКГ виконавчого комітету Кременчуцької міської ради. Як вбачається із договору купівлі продажу квартири від 04.11.1999 року брокер брокерської контори №2 [PERSON], яка діє за згодою та дорученням [PERSON] та брокер брокерської контори №1 [PERSON], який діє за згодою та дорученням [PERSON], склали на Кременчуцькій товарній біржі договір, відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] (Воровського) в м.Кременчуці Полтавської області, яка належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого управлінням житлово комунального господарства адміністрації Кременчуцької міської [PERSON] народних депутатів 01.02.1994 року, згідно з розпорядженням від 01.02.1994 року №3315/1, зареєстрованого в Кременчуцькому міжміському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі №М 1 за реєстровим №91, при цьому у договорі зазначено, що [PERSON] та [PERSON] з договором ознайомлені, його суть роз»яснена, з умовами згодні, претензій до викладеного не мають та на ньому наявні символічні підписи, як вказано у договорі, [PERSON] та [PERSON] На вказаному договорі мається реєстраційний напис, що зазначена у цьому документі квартира №54 зареєстрована в Кременчуцькому міжміському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за [PERSON], записаний 04.11.1999 року у реєстрову книгу №М 1 за реєстровим №91. У технічному паспорті на квартиру [ADDRESS] (Воровського) в м. Кременчуці Полтавської області зазначено, що її власником на підставі договору купівлі продажу від 04.11.1999 року є [PERSON] Відповідно до листа КП «Кременчуцьке МБТІ Полтавської обласної ради» №1697 від 27.04.2017 року, за даними архівного обліку КП «Кременчуцьке МБТІ» станом на 28.12.2012 року квартира [ADDRESS] (Воровського) в м.Кременчуці Полтавської області зареєстрована на праві власності за [PERSON] на підставі договору купівлі продажу, посвідченого Кременчуцькою товарно сировинною біржею 04.11.1999 року р.№3 104 та інвентаризаційна/реєстраційна справа на квартиру [ADDRESS] (Воровського) в м.Кременчуці Полтавської області не заводилась. Згідно картки прописки та поквартирної картки на квартиру [ADDRESS] (Воровського) в м.Кременчуці Полтавської області, за вказаною адресою з 12.02.1979 року був прописаний [PERSON] та 02.11.1999 року останній був виписаний із цієї квартири на [ADDRESS] і з 25.07.2000 року у квартирі зареєстрована [PERSON] Згідно довідки КП «Кременчуцьке МБТІ» від 14.08.2015 року вих. 61/3082 квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 02.02.1999 року за [PERSON] [PERSON] та [PERSON] з 09.10.1981 року перебували в зареєстрованому шлюбі та 24.05.2015 року [PERSON] померла. Із змісту квитанцій про сплату комунальних послуг №329252250721 від 06.01.2016 року, №326242108099 від 07.12.2015 року, №323556328863 від 10.11.2015 року, №320643950970 від 12.10.2015 року, №317351856966 від 09.09.2015 року, №350953321755 від 10.08.2016 року, №348132980842 від 13.07.2016 року, №344945057508 від 11.06.2016 року, №341330699145 від 06.05.2016 року вбачається, що [PERSON] сплачуються житлово комунальні послуги, що надаються до квартири [ADDRESS] (Воровського) в м.Кременчуці Полтавської області. 29 вересня 2015 року [PERSON] звернувся до Крюківського РВ УМВС України у Полтавській області з заявою, відповідно до якої [PERSON] просив провести перевірку з приводу шахрайських дій [PERSON], який викрав його документи та в результаті його дій він був позбавлений житлової площі для особистого проживання, а саме квартири №54 в житловому будинку №28 по вул.. Воровського в м. Кременчуці. 04.11.2015 року [PERSON] звернувся до прокуратури м.Кременчука із заявою, відповідно до якої просив притягти [PERSON] до кримінальної відповідальності, зокрема і по факту відчуження квартири №54 по вул.. Театральній (Воровського) ,28 в м. Кременчуці. 13.04.2016 року старшим слідчим Кременчуцького ВП ГУНП у Полтавській області [PERSON] на підставі заяви [PERSON] від 12.04.2016 року внесено відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за ознаками злочину передбаченого ст..190 ч.1 КК України щодо заволодіння [PERSON] шахрайським шляхом квартирою №54 в будинку №28 по вул.. Театральній (Воровського) в м. Кременчуці. Як вбачається з протоколу допиту потерпілого [PERSON] від 10.05.2016 року, останній на запитання слідчого, чи підписував він договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] 04.11.1999 року, відповів, що ніякого договору він не підписував. Як вбачається із позовної заяви [PERSON], останній просить визнати недійсним договір купівлі продажу квартири з підстави недодержання сторонами нотаріальної форми його посвідчення та з підстави того, що вказаний договір ним не укладався. Твердження позивача про те, що договір купівлі продажу квартири ним не підписувався та відповідно не укладався і твердження про те, що наміру продавати спірну квартиру він не мав, суд до уваги не приймає та вважає, що із цих підстав, позов задоволенню не підлягає, при цьому суд виходить із наступного. Відповідно до ст..ст.10, 60 ЦПК України \~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно вимог ст..ст.44, 224, 227 ЦК України в ре.1963 року, договір купівлі продажу квартири, що укладається громадянами, повинен бути укладений у письмовій формі, підписаний сторонами, нотаріально посвідчений та зареєстрований у виконавчому комітеті місцевої [PERSON] народних депутатів. При обґрунтуванні позовних вимог та в письмових запереченнях проти зустрічного позову позивач відповідач [PERSON] посилається на те, що договір купівлі продажу спірної квартири 04.11.1999 року він не підписував та відповідно його не укладав, коштів на його виконання не отримував, наміру продавати квартиру не мав та про його існування і про те, що власником квартири є [PERSON], він дізнався фактично у серпні 2015 року. Також, як вбачається із позовної заяви [PERSON], поданих до неї уточнень та заперечень проти позову, останній зазначає, що він не був власником спірної квартири, а був тільки наймачем, на підставі виданого йому ордеру №91 від 30.01.1979 року, після чого зазначає, що він є власником спірної квартири та у нього є відповідні документи, які, слід зазначити, самим [PERSON] суду для дослідження не надані, при цьому такі твердження [PERSON] суперечать його ж твердженням про викрадення у нього документів на квартиру. Відповідач позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] 04.11.1999 року особисто підписував договір купівлі продажу квартири у приміщенні Кременчуцької товарної біржі та отримав від неї на продаж квартири грошові кошти. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON], яка є дочкою [PERSON] та [PERSON] пояснили, що зі слів [PERSON] йому відомо, що він договір купівлі продажу спірної квартири не підписував та наміру продавати квартиру не мав. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], який є сином померлої [PERSON], яка по час смерті перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], суду пояснив, що з метою уникнення зайвих витрат на утримання спірної квартири, [PERSON] та [PERSON] було прийнято рішення продати вказану квартиру та її було продано [PERSON] За клопотанням відповідача позивача [PERSON], [PERSON] викликався до суду для особистих пояснень та для його допиту, при наявності згоди, в якості свідка, однак останній до судового засідання не з»явився, направив до суду заяву, відповідно до якої просить розглядати справу у його відсутність та за присутності його представників, оскільки він інших пояснень ніж ті, що викладені у позовній заяві та письмових запереченнях, при цьому будь яких доказів, які б свідчили про наявність об»єктивних обставин, які б перешкоджали чи унеможливлювали його явку до суду, суду не надано, згода на його допит в якості свідка до суду не надходила. Відповідно до ст.ст.319, 322 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов'язує. Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст..151 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов'язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Позивачем відповідачем [PERSON] суду не надано жодного належного доказу того, що ним починаючи з 04.11.1999 року виконувались обов»язки, які покладено чинним законодавством на власника квартири. Посилання позивача відповідача [PERSON] у письмових запереченнях проти позову на те, що вказані обов»язки, зокрема сплачувати комунальні платежі, повинен був виконувати [PERSON], за домовленістю між ними, суд до уваги не приймає, оскільки суду не надано жодного належного доказу про існування такої домовленості. Враховуючи викладене, встановлені обставини справи, а також те, що заперечення факту підписання фізичною особою договору, який повинен укладатися в письмовій формі, не може ґрунтуватись на свідченнях свідків, а належних письмових доказів, які б свідчили про те, що позивач відповідач [PERSON] оспорюваний договір не підписував, останнім суду не надано, клопотання про призначення почеркознавчої експертизи не заявлялось, то суд приходить до висновку, що позивачем відповідачем [PERSON] не доведено факт того, що спірний договір купівлі продажу ним не підписувався та відповідно не укладався, не доведено факт не отримання коштів на виконання договору, а тому відсутні підстави вважати, що цей договір [PERSON] не укладався. Згідно ст..224 ЦК України в ред..1963 року, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст..15 Закону України «Про товарну біржу» в ред.. від 16.02.1993 року, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Між тим, відповідно до ст..47 ЦК України в ред..1963 року, нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Ст.227 ЦК України в ред..1963 року передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої [PERSON] народних депутатів. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму ВСУ від 28.04.1978 року № 3 «Про судову практику про визнання угод недійсними», що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини. Оскільки відповідно до положень ЦК України в ред..1963 року договір купівлі продажу квартири між громадянами повинен бути нотаріально посвідчений, а як встановлено судом сторонами недодержано вимогу Закону щодо нотаріальної форми посвідчення договору, то недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст..47 ЦК України в ред..1963 року). Згідно ст..328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ст.392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Відповідності до п. 9 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Як вбачається з пояснень позивачки відповідачки [PERSON], що викладені нею в позовній заяві та в судовому засіданні, остання зазначила, що після укладення 04.11.1999 року з [PERSON] договору купівлі продажу спірної квартири, вона зареєструвала цей договір у КП «Кременчуцьке МБТІ», у 2000 році зареєструвала за вказаною адресою місце її проживання, здійснила ремонт квартири, оформила на своє ім»я рахунки з оплати житлово - комунальних послуг, вартість яких сплачує у повному обсязі та постійно проживає у квартирі з вказаного часу. Вказані обставини, на які посилається [PERSON] у зустрічному позові, підтверджуються належними письмовими доказами, що вказані вище та свідченнями свідка [PERSON], який, зокрема, суду пояснив, що після придбання 04.11.1999 року [PERSON] спірної квартири, він на замовлення [PERSON] та за надані нею кошти, здійснював ремонтні роботи у квартирі і ці обставини відповідачами не спростовані. Тобто судом встановлено, що [PERSON] добросовісно, відкрито та безперервно володіє спірною квартирою з 04.11.1999 року, тобто більше десяти років. Відповідно до ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Згідно ст..16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Враховуючи вищевикладене, встановлені обставини справи, а також те, що відповідач - позивач [PERSON] довела факт добросовісного, відкритого та безперервного володіння нею спірною квартирою з 04.11.1999 року, тобто більше десяти років, а звернення позивача відповідача [PERSON] до суду з позовом про визнання недійсним договору, з підстав не додержання нотаріальної форми його посвідчення та визнання права власності, більше ніж через чотирнадцять років після його підписання, при недоведеності факту його не укладення та недоведеності факту не отримання коштів на виконання договору, має ознаки зловживання правом, то суд приходить до висновку, що зустрічний позов є законним та обґрунтованим і підлягає задоволенню, а у задоволенні первісного позову необхідно відмовити. При цьому суд вважає, що належним відповідачем за зустрічним позовом є саме [PERSON], а тому зустрічний позов необхідно задовольнити саме до вказаного відповідача, а в задоволенні зустрічного позову до Кременчуцької міської ради Полтавської області необхідно відмовити у зв»язку з його необґрунтованістю. Оскільки зустрічний позов підлягає задоволенню, то з позивача - відповідача [PERSON] на користь відповідача позивача [PERSON] необхідно стягнути сплачений при зверненні до суду з позовом судовий збір. \~\~\~\~

Outcome: approved