Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-16 00:00:00

[PERSON] звернувся 30.12.2015 року до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], стверджуючи, що він 15 жовтня 2010 р. уклав договір позики з [PERSON] /надалі Відповідач/. Предметом договору є надання ним Відповідачу грошових коштів в загальному розмірі 14100 /чотирнадцяти тисяч сто/ доларів США. Пунктом 5 цього договору сторони передбачили обовязок позичальника виплатити пеню в розмірі 0,4% від суми неповерненого боргу за кожен день прострочки. Згідно договору поруки від 15 жовтня 2010 року, за виконання боржником свого обовязку поручилася [PERSON]. Згідно з п. 2 договору позики від 15.10.2010 р., Відповідач зобовязувався повернути борг в слідуючому порядку: до 15.10.11 р.- 3600 доларів США; до 15.10.12 р. - 3300 доларів США: до 15.10.13 р. - 2850 доларів США; до 15.10.14 р. - 2400 доларів США; до 15.10.15 р. - 1950 доларів США. Чергові платежі по поверненню боргу були зроблені не у передбачені договором строки, а тому він вважає, що з відповідачів слід стягнути проценти за користування грошовими коштами, пеню та 3-х % річних від простроченої суми основного зобовязання. Позивач, уточнивши вимоги позову від 16.10.2017 року в кінцевому просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку суму боргу за договором позики у розмірі 68545 гривень із якої: 33256 гривень - сума пені; 35289 гривень - проценти за користування грошовими коштами; 38 доларів США - сума 3-х % річних від простроченої суми основного зобовязання. Позивач в ході судового розгляду підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити повністю, а в зустрічному позові відмовити за його безпідставності. Відповідач [PERSON], який зареєстрований на постійне місце проживання за адресою: [INFO], в судове засідання не зявився. Сповіщений про час і місце розгляду справи належним чином. Заяви про розгляд справи у свою відсутність не надав, тому за згоди інших сторін справу розглянуто у його відсутність. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні первісний позов не визнала. Стверджувала, що грошові кошти у позивача бралися нею особисто з метою допомоги її цивільному чоловікові який хворів. Проте, так як у неї не було майна у якості забезпечення боргового зобовязання, тому договір позики вона попросила підписати її брата [PERSON], який мав у власності квартиру. У борг було взято не 14100,00 доларів США, як вказує позивач, а фактично лише 7000,00 доларів США. Розписка на 14100,00 доларів США була написана з урахуванням відсотків за користування грошовими коштами, з метою щоб позивач не декларував у податковій свій дохід від відсотків, та позивач затвердив, що поверненню буде підлягати лише 14100,00 доларів США. На даний час позивачу борг було повернено у повному обсязі, тобто усі 14100,00 доларів США. Дійсно, борг повертався не згідно графіку, оскільки відбулося значне підвищення курсу валют, що ставило її в тяжке матеріальне становище. Проте, борг було повернуто у повному обсязі, тому вона вважає неправомірним стягнення процентів та пені. Також вказувала, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду з вказаним позовом. У звязку з вищенаведеним, просила відмовити у задоволенні первісного позову та застосувати строки позовної давності. Заперечуючи у позові, відповідач [PERSON] подала зустрічний позов до [PERSON], у якому просила визнати договір позики від 15.10.2010 року укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним. Свою вимогу мотивувала тим, що пункт 2 договору зобовязує [PERSON] повертати борг в доларах США, а значить здійснювати валютні операції. Враховуючи той факт, що у позичальника на момент укладення договору позики від 15.10.2010 року була відсутня індивідуальна ліцензія НБУ на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, то він в супереч вимог п.2 договору позики від 15.10.2010 року не мав законного права повертати позичальнику борг в іноземні валюті. При таких обставинах договір позики від 15.10.2010 року укладений між [PERSON] та [PERSON] суперечить актам цивільного законодавства України, а тому відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України повинен бути визнаний судом недійсним. Тому відповідач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] на зустрічному позові наполягали та просили відмовити у первісному позові. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши докази по справі, суд вважає, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що 15 жовтня 2010 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір позики, згідно якого [PERSON] надав [PERSON] 14100,00 доларів США, а [PERSON] зобовязалась повернути 14100,00 доларів США до 15 жовтня 2015 року. Вказаний борг повністю повернутий 15 жовтня 2015 року, що визнається [PERSON] При цьому суд не може взяти до уваги твердження відповідачки про те, що у борг було взято лише 7000,00 доларів США, оскільки це не підтверджено жодними доказами. Так, договір позики містить особистий підпис [PERSON] Також у матеріалах справи наявна розписка, написана власноруч [PERSON] про отримання у борг у [PERSON],00 доларів США. Доказів, які б підтверджували ті обставини, що вказаний договір не укладався, є нечинним на момент розгляду спору судом, достроково розірваним, суду надано не було, не здобуто таких і в ході розгляду справи. Пунктом 2 цього договорусторони передбачили обовязок повернення взятих 14100,00 доларів США наступним чином: до 15.10.11 р.- 3600 доларів США; до 15.10.12 р. - 3300 доларів США: до 15.10.13 р. - 2850 доларів США; до 15.10.14 р. - 2400 доларів США; до 15.10.15 р. - 1950 доларів США., проте у повному обсязі грошові кошти повинні бути повернені не пізніше 15.10.2015 року. Пунктом 5 цього договору сторони передбачили обовязок позичальника виплатити пеню в розмірі 0,4% від суми неповерненого боргу за кожен день прострочки. Пунктом 6 цього договору сторони передбачили, що платежі по поверненню боргу повинні бути зроблені позичальником в доларах США або в євро, або в гривнях, за вибором Кредитора за курсом валют встановлених Нацбанком України та в місті Котовську Одеської області. У забезпечення виконання зобовязань за договором позики, 15 жовтня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки, за яким [PERSON] зобовязалась відповідати перед кредитором за виконання [PERSON] зобовязань по поверненню грошових коштів за договором позики від 15 жовтня 2010 року. Як свідчить з пояснень сторін, борг у сумі 14100,00 доларів США позивачу було повернено у повному обсязі до 15.10.2015 року, проте чергові платежі були здійснені з порушенням строків передбаченим договором. Згідно\~ ст.ст.525 і 526 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу та\~ інших\~ актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно вимог ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Вищезазначеним договором позики не встановлений розмір процентів за користування чужими коштами, а тому їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно цьому розмір процентів складає: З 16.10.10р. по 17.01.11р.- 14100дол. х 7.90 = 111390 грн. х 7.75% : 365 х 62 = 1466.38 грн. З 18.01.11р. по 18.05.11р.- 13575дол. х 7.91 = 107378грн. х 7.75% : 365 х 119 = 2713.13 грн. З 19.05.11р. по 22.10.11р.- 13050дол. х7.91 = 103225.5грн.х7.75% : 365 хі 55 = 3397.25 грн. З 23.10.11р. по 22.03.12р.-10500дол. х 7.91 = 83055грн. х 7.75% : 365 х 150 = 2645.24 грн. З 23.03.12р. по 15.10.12р.- 10500дол. х 7.91 = 83055грн.х 7.5% : 365 х 201 = 3430.28 грн. З 16.10.12р. по 09.06.13р.- 7200 дол. х 7.91 = 56952грн. х 7.%: 365 х 218 = 2551.13 грн. З 10.06.13р. по 04.10.13р. - 7200 дол. х 7.91 = 56952грн х 6.5% : 365 х 112 = 1135.91грн. З 05.10.13р. по 14.04.14р. - 4350 дол. х 7.91 = 34408.5грн. х 6.5% :365 х 192 - 1176.48 грн. З 15.04.14р. по 30.04.14р. - 4350 дол. х 9.98 = 43413 грн х 9.5% : 365 х 15 = 169.48 грн. 3 01.05.14р. по 16.07.14р. - 4350 дол. х 11.4 = 49590 грн. х 9.5% : 365 х 75 = 968 грн. 3 17.07.14р. по 01.09.14р. - 4350 дол. х 11.4 = 49590 грн. х12.5% : 365 х 43 = 730.26 грн. 3 02.09.14р. по 15.10.14р. - 4350 дол, х 12.5 = 54375 грн. х12.5% : 365 х 44 = 819.34 грн. З 16.10.14р. по 12.11 14р.- 3350 дол. х 12.5 = 41875 грн. х 12.5% : 365 х 28 =401.54 грн. 3 13.11.14р. по 02.12.14р. - 3350 дол. х 12.5 = 41875 грн. х 14% : 365 x20 = 321.23 грн. 3 03.12.14р. по 29.01.15р. - 3350 дол. х 15.05 = 50417.5грн. х 14% : 365 х 58 = 1121.67грн. 3 30.01.15р. по 03.03.15р. - 3350 дол. х 16.15 = 54102.5 грн. х 14% : 365 х 32 =664.05 грн. 3 04.03.15р. по 10.05.15р. - 3350 дол. х 21 = 70350 грн. х 30% : 365 x68 = 3931.89грн. 3 11.05.15р. по 27.08.15р. -3150 дол. х 21 = 66150 грн. х 30% : 365 х 109 = 5926.31грн. 3 28.08.15р. по 24.09.15р. -3150 дол. х 21 = 66150 грн. х27% : 365 х 27 = 1321.18 грн. 3 25.09.15р. по0З.10.15р. 3150 дол. х 21 =66150 грн. х 22% : 365 х 10 = 398.71 грн. Загальна сума процентів складає - 35289 грн. (де 16.10.2010р. по 17.01.11р. і т. д - періоди користування відповідача грошовими коштами; 14100 дол. і т. д. - сума коштів переданих в борг відповідачу; 7.90 і т. д. - курс гривні до долару по офіційному курсу Нацбанку України: 111390 грн. і т. д. - та ж сума коштів в гривні; 7.75% і т.д. облікова ставка Нацбанку України: 365 - кількість днів в році; 62 і т.д. - кількість днів у періодах). При таких обставинах, з відповідача [PERSON] як позичальника підлягають стягненню проценти за користування грошовими коштами у розмірі 35289,00 грн. Оскільки договором поруки, укладеним 15 жовтня 2010 року між [PERSON] та [PERSON], не передбачено стягнення з поручителя процентівза користування грошовими коштами, тому ця вимога задоволенню не підлягає. Також позивач по первісному позові просив стягнути з відповідачів суму пені та 3% річних. Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Проте, як встановлено судом, відповідачами своєчасно в передбачений договором строк до 15.10.2015 року повернута сума позики. Несвоєчасне повернення чергових платежів по договору не є підставою в розумінні ст.1050 ЦК України для стягнення грошових сум відповідно до статті 625 ЦК Кодексу. При таких обставинах, позов у частині стягнення суми 3% річних задоволенню не підлягає. Пунктом 5 цього договору позики сторони передбачили обовязок позичальника виплатити пеню в розмірі 0,4% від суми неповерненого боргу за кожен день прострочки. Оскільки борг був повернений у повному обсязі, тому не підлягає задоволенню позов і у частині стягнення пені. Доводи зустрічного позову про те, що позивач повинен мати ліцензію для надання громадянам позику у іноземній валюті через що спірний договір позики є недійсним, є безпідставними через наступне. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам. Згідно зі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як вбачається із матеріалів справи, предметом договорів позики у справі є іноземна валюта - долари США. Грошовою одиницею України є гривня, відповідно до положень ст. 99 Конституції України. При цьому Конституція України не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом, що передбачено ч.2 ст. 192 ЦК України. Тобто, відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час коли обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". За змістом ч.ч.1,2 даного Декрету резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України, користуватися та розпоряджатися ними на власний розсуд, в тому числі, здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. Проте, будь-яких обмежень щодо укладення між фізичними особами догорів позики в іноземній валюті зазначеним Декретом не встановлено. Разом з тим, за правилами ч.2 ст.533, ч.2 ст.524 ЦК України допускається, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Таким чином, визначення в договорі позики, укладеному між фізичними особами - резидентами, грошових зобов'язань у іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. При цьому, на договір позики, предметом якого є іноземна валюта, поширюються ті ж правила, що й на договір позики, укладений в гривнях. Крім того, сторони не є учасником ринку фінансових послуг, тому на них не поширюється дія Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", який є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст.ст. 1046 - 1048 ЦК України. Враховуючи вищенаведене, ліцензія для укладення спірного договору позики не потрібна, а тому зустрічні позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Також [PERSON] просила застосувати до позову строки позовної давності. Стаття 256 ЦК України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України, суд зобовязаний застосувати позовну давність лише за заявою сторони у спорі, причому така заява має бути подана до винесення судового рішення. У позові до [PERSON] було відмовлено за безпідставністю. Відповідачем [PERSON] не було заявлено про застосування позовної давності, а тому відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України суд не може застосувати до виниклих правовідносин строки позовної давності. При таких обставинах, первісний позов підлягає задоволенню у частині стягнення з [PERSON] процентів за користування грошовими коштами у розмірі 35289,00 грн., а зустрічний позов задоволенню не підлягає. Згідно ч.3 ст.88 ЦПК України на відповідача [PERSON] слід покласти судові витрати у справі в частині задоволеного позову у вигляді судового збору у розмірі 3528,89 грн.

Outcome: partial