Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-26 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з цивільним позовом до Новожиттівської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області (далі - відповідач) про визнання у порядку спадкування за заповітом права на завершення приватизації земельної ділянки. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [INFO] помер [PERSON]. На день смерті [PERSON] проживав разом зі своєю дружиною [PERSON]. За життя рішенням Новожиттівської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства. [PERSON] прийняла спадщину свого померлого чоловіка, оскільки вона проживала разом з померлим [PERSON] та вела з ним спільне господарство, поховала його та продовжувала проживати за вказаною адресою та користоватися зазначеною земельною ділянкою. [INFO] померла [PERSON] Відповідно до її заповіту від 10 червня 2006 року позивач є єдиним спадкоємцем. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок з надвірними спорудами. Позивач оформила право власності в порядку спадкування за заповітом на частину спадкового майна, однак позбавлена можливості оформити свої спадкові права на земельну ділянку так, як державний акт на неї не виготовлявся. У зв'язку з цим позивач просила визнати за нею в порядку спадкування за заповітом право на завершення приватизації земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. У судове засідання сторони не з'явилися. Від позивача надійшла заява, в якій вона просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю (а.с. 28). Відповідач заперечень проти позову не подав, надіслав лист, в якому просив розглянути справу за відсутності свого представника (а.с. 25). Виходячи з приписів ч. 2 ст. 158 ЦПК України, суд ухвалив слухати справу за відсутності учасників процесу. Згідно з ч. 2 ст. 197 ЦПК України у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Судом встановлено наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. [INFO] помер [PERSON], що підтверджується довідкою Новожиттівської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області № 487 від 28 вересня 2017 року (а.с. 14). Зі змісту довідки Новожиттівської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області № 488 від 28 вересня 2017 року, виданої на підставі погосподарської книги № 1 (особовий рахунок - [NUMBER]) вбачається, що [PERSON] дійсно був зареєстрований та постійно проживав по [ADDRESS], разом з дружиною [PERSON] (а.с. 15). [INFO] померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 19 червня 2006 року [NUMBER] (а.с. 5). Згідно з довідкою Хрестителівської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області № 1012 від 19 вересня 2017 року [PERSON] до дня смерті постійно проживала у с. Хрестителеве Чорнобаївського району Черкаської області у сладі сім'ї позивача (а.с. 16). При житті [PERSON], а саме 10 червня 2006 року, склала заповіт, посвідчений Хрестителівською сільською радою Чорнобаївського району Черкаської області 10 червня 2006 року та зареєстрований у реєстрі за № 45, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день смерті буде належати їй по закону, заповіла позивачу (а.с. 6). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. Зокрема, згідно з довідкою Новожиттівської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області № 419 від 10 серпня 2017 року, виданої на підставі рішення Новожиттівської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області № 14-1 від 31 березня 1994 року, за [PERSON] згідно земельно-облікової документації числилось 0,54 га землі, в тому числі: ріллі - 0,44 га, під будівлями та дворами - 0,03 га, багаторічних насаджень - 0,07 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Згідно з п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України він застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Згідно з положеннями ст. 102 ЗК України в редакції 1970 року та п. 7 Перехідних положень ЗК України від 25 жовтня 2001 року, громадяни, що одержали у приватну власність земельні ділянки у розмірах, що були встановлені раніше діючим законодавством України, зберігають права на ці ділянки. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР в редакції від 23 листопада 1966 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Статтями 540, 549, 551 ЦК УРСР в тій же редакції визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Якщо спадкоємець, закликаний до спадкоємства за законом або за заповітом, помер після відкриття спадщини, не встигнувши її прийняти в установлений строк, право на прийняття належної йому частки спадщини переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Це право померлого спадкоємця може бути здійснене його спадкоємцями на загальних підставах протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. [PERSON] прийняла спадщину свого померлого чоловіка [PERSON], оскільки проживала та вела разом з ним спільне господарство, а тому успадкувала і право на завершення приватизації земельної ділянки, що у свою чергу увійшло до складу її спадщини. Відповідно до змісту листа Чорнобаївської державної нотаріальної контори від 25 жовтня 2017 року (вих. № 1263) (а.с. 26), що надійшов у відповідь на запит суду (а.с. 24), позивач звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] та їй видано свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і на майновий пай, копія якого долучена до позовної заяви (а.с. 10). Крім того, до позовної заяви долучено копію свідоцтва про право на спадщину на грошові вклади (а.с. 11). Разом з тим, позивач не може оформити спадкові права у порядку спадкування за заповітом, оскільки приватизацію земельної джілянки не завершено. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч. 2. ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Таким чином часом відкриття спадщини після смерті [PERSON] є день її смерті, тобто [INFO]. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 3 цієї статті передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Судом встановлено, що померла [PERSON] склала заповіт, відповідно до змісту якого все своє майно заповіла позивачу. Позивач звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та частково оформила свої спадкові права, однак не може оформити право власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на неї. Абзацом 2 п. 1 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України установлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» (втратив чинність), є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом "г" ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, з-поміж іншого, прийняття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" зазначено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до п. 3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз'яснень, викладених в пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування». Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права. За таких обставин, оцінивши наявні у справі письмові докази, зважаючи на наявність заповіту, а також на те, що ані [PERSON], ані [PERSON] при житті не встигли зареєструвати право власності на земельну ділянку, суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити та визнати за позивачем у порядку спадкування за законом право на завершення приватизації земельної ділянки. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved