Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON], який в ході судового розгляду збільшувала, зменшувала, та остаточно визначившись просила про виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення: з квартири [ADDRESS], оскільки останній систематично порушує правила співжиття, псує житлове приміщення та використовує його не за призначенням, що робить неможливим для неї та їхньої спільної із відповідачем дитини проживання в одній квартирі, а попереджувальні заходи до відповідача виявились безрезультатними. Мотивуючи тим, що вона перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який між сторонами розірвано. Від даного шлюбу у позивача і відповідача народилась дитина - [PERSON], [INFO]. У квартирі [ADDRESS], вона зареєстрована та проживала з 01.04.2008 року, де також був зареєстрований та мешкав з дня народження їхній син. Після розірвання шлюбу 26.10.2010 року відповідач перестав утримувати дитину та почав створювати у квартирі умови, які ускладнювали спільне проживання: палив у приміщенні, завів собаку, хоча йому було відомо про наявність у дитини алергії, без її згоди поселив у квартиру жінку, яка в подальшому перевезла туди свої речі та свою дитину. 11.12.2011 року [PERSON] змінив замки у квартирі, чим фактично вигнав її вагітну на останньому строці на вулицю з трирічною дитиною на руках без речей і документів. Рішення суду про її з дитиною вселення за адресою реєстрації відповідач не виконує, не допускає її з дітьми до зазначеної квартири, чим порушує їхні права на житло. Вимоги державного виконавця відповідач не виконує, через що на нього накладалися штрафи, [PERSON] викликався на засідання служби у справах дітей, існує також кримінальне провадження з приводу невиконання судового рішення. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13.03.2015 року [PERSON] попереджено про недопущення правил співжиття у спірній квартирі відносно зареєстрованих у квартирі осіб. Разом з тим, відповідач належних висновків для себе не зробив та продовжує систематично порушувати правила співжиття. Використовує квартиру не за призначенням, зокрема складує в квартирі шини автомобіля, будівельні матеріали. Крім того, відповідач протягом шести років безперервно здійснює ремонтні роботи, у зв'язку із проведенням яких квартира є непридатною для проживання, що також було встановлено під час обстеження житлово-побутових умов спеціалістами служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації. Оскільки досудове врегулювання спору виявилось неможливим, позивач просить про задоволення позову на підставі ст. 116 ЖК України. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити виходячи з доводів, якими обґрунтовується позовна заява. Додатково пояснила, що [PERSON] надав позивачу ключі від спірної квартири, в якій на даний час ніхто не проживає, оскільки квартира не придатна для проживання. Представник відповідача під час судового розгляду заперечував проти задоволення позовних вимог, про що надав письмові заперечення. (Т.1 а.с. 197, 198). Вважав позов необгунтованим та недоведеним, зокрема зазначив, що відповідачем були надані позивачу ключі, пропонувався порядок користування спірним житлом та можливість продажу даної квартири, однак між сторонами не досягнуто домовленості. Вважав, що відповідач не порушує правил співжиття, так як не користується спірною квартирою. Підтвердив, що на даний час у квартирі здійснюються ремонті роботи, проте [PERSON] не перешкоджає позивачу у проживанні в даній квартирі та за браком коштів не може самостійно закінчити ремонт. При цьому не заперечує щодо участі обох сторін у приведенні квартири до стану придатного для проживання з метою користування нею, про що повідомлялось позивачу. Більше того повідомив, що рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13.03.2015 року, яким [PERSON] попереджено про недопущення правил співжиття у квартирі [ADDRESS] відносно зареєстрованих у ній осіб, на даний час скасовано апеляційним судом м. Києва. Вважав, що підстави, на які позивач посилається у даній справі, вже були предметом дослідження та розгляду у справі № 755/32084/14-ц, за результатами якої, апеляційним судом м. Києва 09.06.2016 року ухвалено рішення, що на його думку, є підставою для закриття провадження у справі. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Ухвалами Дніпровського районного суду м. Києва від 11.08.2016 року та від 19.12.2016 року відмовлено представнику відповідача у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, оскільки підстави на які позивач посилається звертаючись із позовом до суду, який є предметом розгляду даної справи, інші, ніж ті, які були предметом розгляду у справі № 755/32084/14-ц. (Т. 1 а.с. 235, Т. 2 а.с. 107). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15.08.2017 року залишено без розгляду позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про виселення без надання іншого житлового приміщення в частині зобов»язання [PERSON] припинити зловживання своїми правами та попередити про недопущення порушення прав інших осіб. Судом встановлено, що питання спільного користування сторін квартирою № [ADDRESS], неодноразово являлось предметом розгляду в суді. За положенням ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що 22.09.2010 шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 18.01.2008 у Відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 55 було розірвано відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Києва. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO] (а. с. 46). [PERSON] - позивач по справі зареєстрована у [ADDRESS] з 01.04.2008 року та після народження дитини сторін, в спірній квартирі зареєстрований і їх малолітній син [PERSON], [INFO]. Відповідач [PERSON] зареєстрований та проживав в спірній квартирі [ADDRESS] від дня народження. Зазначена квартира є двокімнатною, загальною площею 46,04 кв.м., не приватизована. Після розірвання шлюбу, між сторонами по справі існував спір щодо користування спірною квартирою, оскільки відповідач після розлучення з позивачем намагався створити другу родину, вселив без згоди позивача свою дружину [PERSON] із дитиною. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20.03.2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13.09.2012 року, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про примусове виселення, зобов'язання не чинити перешкоди у проживанні, вселення, відшкодування моральних збитків задоволено частково. Виселено із квартири [ADDRESS] в м. Києві [PERSON].; зобов'язано [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] та неповнолітньому сину [PERSON] у проживанні в зазначеній квартирі та вселено останніх у спірну квартиру (Т. 1 а. с. 50-58). 05.09.2014 до Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві надійшло подання ВДВС Дніпровського РУЮ в м. Києві про те, що [PERSON] не виконує рішення суду від 20.03.2012 року. У зв'язку із невиконанням рішення суду про зобов'язання [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] з неповнолітнім сином у проживанні у спірній квартирі державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ в м. Києві направлялося подання до Дніпровського РУ ГУ МВС України у м. Києві від 03.09.2014 про притягнення відповідача до кримінальної відповідальності за ознаками злочину, передбачено ст. 382 КК України. Крім того, у зв»язку із невиконанням судового рішення від 20.03.2012 року Головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Клименко Романом Васильовичем 31.03.2014 року винесено постанову про накладення штрафу на [PERSON] у розмірі 340,00 грн. у виконавчому провадженні № 40567207 на примусове виконання виконавчого листа від 19.10.2012 року у справі 2-5788/11 виданого Дніпровського районного суду м. Києва. 08.04.2014 року Головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Клименко Романом Васильовичем винесено постанову про накладення штрафу на [PERSON] у розмірі 680,00 грн. у виконавчому провадженні № 40567207 на примусове виконання виконавчого листа від 19.10.2012 року у справі 2-5788/11 виданого Дніпровського районного суду м. Києва, у зв'язку з невиконанням рішення суду. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30.05.2016 року відмовлено [PERSON] в задоволенні його скарги на бездіяльність державного виконавця у виконавчому провадженні № 40567207 та скасування означених постанов про накладення штрафу. (.Т.2 а.с. 126-129). Як убачається із досліджених судом копій матеріалів виконавчого провадження № 40567207 (Т. 2, а.с. 8-78), 12.05.2016 року державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва ГТУ юстиції у м. Києві закінчено виконавче провадження № 40567207 у зв»язку із фактичним виконанням в повному обсязі рішення суду . Дана обставина також не заперечується представниками сторін. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04.03.2015 року позов [PERSON], яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про зобов"язання не чинити перешкод у користуванні житлом та вселення задоволено. Зобов"язано [PERSON] не чинити перешкод малолітній [PERSON] у користуванні квартирою № [ADDRESS] та вселено малолітню [PERSON], [INFO], у квартиру [ADDRESS]. Вирішено питання розподілу судових витрат. Як було встановлено під час судового розгляду даної справи, позивач отримала ключі від квартири [ADDRESS] та має можливість безперешкодного доступу до неї. Дана обставина також визнається представниками сторін та у розумінні ст. 61 ЦПК України не потребує доказування. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 09.06.2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.06.2017 року, скасовано рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13.03.2015 року, яким попереджено [PERSON] про недопущення порушення правил співжиття у квартирі [ADDRESS] відносно зареєстрованих у даній квартирі осіб [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про виселення. (Т. 1 а.с. 170-175). (матеріали справи № 755/32084/14-ц Т. 2 а.с. 26-28). Позивач, вказує, що відповідач систематично порушує правила співжиття, псує житлове приміщення так як здійснює безперервні ремонті роботи в квартирі та використовує її не за призначенням, розміщуючи та складаючи транспортні шини, чим порушує їхні з дитиною права на житло, а попереджувальні заходи до відповідача виявились безрезультатними, у зв'язку з чим звернулася до суду з відповідним позовом. Відповідно до вимог ст. 47 Конституції України, держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмеженний у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. За положенням ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Виходячи з аналізу змісту наведеної норми, стаття 116 вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення. б) використання його не за призначенням. в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Закон встановлює в якості умови виселення осіб, винних у руйнації або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій). Передбачається, що руйнація або псування здійснювалися із вини наймача. Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи - наймач даного приміщення чи хто-небудь із членів його сім'ї, що сумісно проживають із ним опікуни, попечителі, піднаймачі, тимчасові жильці та інші, які спільно проживають. Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу. До таких підстав відноситься і систематичне порушення правил суспільного співжиття, чим створюють неможливі умови для проживання інших в одній квартирі чи одному домі. Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов'язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір'ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку. Пленум Верховного суду України в п.17 постанови №2 від 12 квітня 1985р. "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу. Згідно із ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За правилами ст.ст. 10,60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Аналізуючи досліджені у судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позивачем в порушення вимог ст. 60 ЦПК України не надано доказів на підтвердження винних дій з боку відповідача, які могли бути підставою для застосування до останнього ч. 1 ст. 116 ЖК України. Як з'ясовано в ході розгляду справи, на даний час позивач має безперешкодний доступ до спірної квартири, отримала ключі від неї, проте не проживає в ній, оскільки в квартирі не закінчено ремонтні роботи. Посиланню позивача на наявність рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20.03.2012 року, як на доказ на підтвердження позовних вимог, вже надавалась оцінка апеляційним судом м. Києва в рішенні від 09.06.2016 року (Т. 1 а.с. 173-175). Щодо тверджень представника позивача про невиконання самостійно вказаного вище судового рішення, накладання штрафів державним виконавцем під час його примусового виконання, суд вважає таким, що не може бути підставою для застосування до відповідача положень ч. 1 ст. 116 ЖК України, оскільки таке рішення лише вказує на спір, який існує між сторонами по справі щодо користування зазначеною вище квартирою, яке на даний час виконано. За невиконання судового рішення відповідача до кримінальної відповідальності не притягнуто. Посиланням позивача у позові на зміну [PERSON] замків 11.12.2011 року також надавалась оцінка у рішенні апеляційного суду м. Києва від 09.06.2016 року, де суд прийшов до висновку про неналежність даного доказу на підтвердження позовних вимог, і посилання в позові на довідку слідчого СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 12.02.2015, відповідно до якої досудовим розслідуванням встановлено, що 11.12.2011 року [PERSON] самоправно змінив замки на вхідних дверях в квартирі [ADDRESS] і не пускав [PERSON] з неповнолітнім сином до даної квартири, чим створив перешкоди у користуванні останньою, оскільки до теперішнього часу відповідач за вказані дії до адміністративної або кримінальної відповідальності не притягувався. Щодо попередження [PERSON] судом 13.03.2015 року про недопущення правил співжиття у спірній квартирі відносно зареєстрованих у ній осіб, то як зазначено вище, вказане судове рішення скасовано рішенням апеляційної інстанції 09.06.2016 року, а тому послання позивача на даний доказ суд оцінює як неналежний. Як убачається із актів обстеження умов проживання від 06.02.2017 року 13.02.2017 року та було підтверджено допитами у судовому засіданні свідками, зокрема співробітниками Служби у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, у квартирі [ADDRESS] здійснюються ремонтні роботи, з урахуванням чого не створено належних умов для дітей, квартира перебуває в аварійному стані. (Т. 2 а.с. 117-121). Разом з тим, вказані акти так само не доводять, що проведення ремонтних робіт свідчить про неправомірність дій відповідача, систематичне руйнування чи псування ним жилого приміщення або використання його не за призначенням. Такі дії не були предметом розгляду органів поліції, прокуратури, суду, громадських організацій, не доведено під час розгляду і даної справи, що проведення ремонтних робіт в квартирі не зумовлено поліпшенням житлових умов. Судом неодноразово надавалась можливість сторонам для мирного врегулювання даного спору, проте домовленості досягнуто не було, зокрема відповідачем пропонувалось позивачу спільними зусиллями закінчити ремонтні роботи в спірній квартирі. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21.12.2016 року ( справа № 755/17091/16-ц) у задоволенні позову [PERSON] в своїх та в інтересах малолітнього [PERSON] до [PERSON], яка також діє в інтересах малолітніх дітей [PERSON], [PERSON], треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, Комунальне підприємство «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» про визначення порядку користування квартирою - відмовлено. Як було встановлено судом у справі № 755/17091/16-ц, [PERSON] було запропоновано відповідний порядок користування із [PERSON] спірною квартиро, зокрема щодо виділу йому разом із їхнім сином [PERSON], [INFO] року кімнати площею 14,8 кв.м. а [PERSON] і малолітній донці [PERSON] кімнату площею 14,7 кв.м. Місця загального користування залишити у спільному користування сторін. Проте із запропонованим порядком [PERSON] не погодилась. (Т. 2 а.с. 122-125). З огляду на означене, суд приходить до висновку, що дії позивача та його представника щодо виселення відповідача направлені лише на те, щоб позбавити [PERSON] права на проживання в спірній квартирі, в якій останній зареєстрований з 1987 року. Розглядаючи справу в межах заявлених позивачем вимог, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. На підставі ст. 88 ЦПК України судові витрати понесені позивачем по оплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed