Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про захист прав споживача. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що на початку жовтня 2015 року в мережі Інтернет [PERSON] побачив інформацію про те, що ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» продає автомобіль Renault Duster за 240000 грн. у м. Дніпропетровськ. 9 жовтня 2015 року позивач разом із своїм знайомим приїхав за вказаною в оголошені адресою,де представник відповідача на імя Тетяна пояснила, що для того щоб укласти договір купівлі-продажу йому необхідно внести авансовий платіж в сумі 34154 грн. після чого 12 жовтня 2015 року зможе отримати автомобіль. Позивач сплатив кошти в розмірі 34154 грн. та вже після цього представник ТОВ «Лізингова компанія [PERSON]» надала договір для підписання, проте ознайомитися з ним не надала можливості, посилаючись на те, що в неї не має часу та повідомила, що автомобіль він зможе забрати 10 жовтня 2015 року. 10 жовтня 2015 року представник ТОВ «Лізингова компанія [PERSON]» повідомила, що автомобіль він зможе забрати 13 жовтня 2015 року. 20 жовтня 2015 року позивач поїхав до офісу відповідача, щоб зясувати, коли можливо отримати автомобіль, проте представник ТОВ «Лізингова компанія [PERSON]» повідомила що автомобіля за ціною 2400000 грн. не має і тому йому необхідно звернутися до головного офісу в м.Київ із заявою про повернення коштів. Позивач звернувся до відповідача з відповідною заявою, яку відповідач отримав 22 жовтня 2015 року. Однак кошти йому так і не повернули. Позивач вважає, що договір лізингу, який було укладено між ним та відповідачем порушує його права як споживача. Окрім того в договорі не було узгоджено вартість предмету лізингу, не було погоджено графік сплати лізингових платежів, оскільки додаток № 3 до договору не було надано. Відповідно до умов договору вартість предмету лізингу може змінюватись залежно від курсу долара США. Такі умов договору є несправедливими, оскільки позивач на момент підписання договору не знав остаточну вартість предмету лізингу. Окрім того договором не було визначено сам предмет лізингу, зокрема не визначено технічні характеристики автомобіля, рік його випуску. Також відповідно до умов договору (п.12.1.-12.13) лізингоодержувач не має права відмовитись від запропонованого, а у разі відмови договір може бути розірваний. Адміністративний платіж в такому випадку не повертається, окрім того на лізингоодержувача накладаються додаткові фінансові санкції. Окрім того відповідно до умов договору відповідач не несе відповідальності за невиконання умов договору та ще отримує вигоду у розмірі авансового платежу. Також несправедливими є умови договору, передбачені п. 12.1, оскільки у випадку розірвання договору за ініціативою лізингодержувача, який не отримав транспортний засіб, з нього утримується штраф в розмірі 40% від сплаченого авансового платежу та неповернення йому усієї суми адміністративного платежу. Окрім того відповідач не має ліцензії на здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що суперечить п. 4 ч. 1ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Також договір фінансового лізингу мав бути нотаріально посвідченим, а тому він також і з цих підстав є недійсним. На підставі вищевикладеного [PERSON] просив суд визнати недійсним договір фінансового лізингу № 001213 від 9 жовтня 2015 року, укладений між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» та застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з відповідача на його користь 34154 грн. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили суд задовольнити заявлені позовні вимоги, підтвердили обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи без його участі не надав. У відповідності до ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України судом було постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. 9 жовтня 2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» та [PERSON] було укладено договір фінансового лізингу № 001213 за умовами якого ТОВ «ЛК «Ваш Авто» зобовязалося придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді автомобіля Renault Duster та передати його у користування позивача, який у свою чергу зобовязався сплачувати за користування автомобілем періодичні лізингові платежі згідно з графіком. Договір фінансового лізингу передбачав право [PERSON] отримати автомобіль у власність за умови повної сплати вартості автомобіля та інших витрат (адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу) (а.с.7-14). Згідно з пунктом 1.7 договору предмет лізингу передається у користування лізингоодержувача не пізніше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок товариства адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу, різниці сплаченого авансового платежу відповідно до умов договору. Відповідно до п. 10.1 лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 21 відсотків річних на залишок частини від обсягу фінансування (винагорода лізингодавця за отримане у лізинг майно); частина від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу); комісія за супроводження договору в розмірі 7 відсотків. 9 жовтня 2015 року на виконання умов договору фінансового лізингу позивач сплатив товариству адміністративний платіж в розмірі 34 154 грн. (а.с.15). До правовідносин, що виникли між сторонами застосовуються положення Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів» та Цивільного кодексу України. Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Частиною 2 ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено обовязки лізингодавця: у передбачені договором строки надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, що відповідає його призначенню та умовам договору; попередити лізингоодержувача про відомі йому особливі властивості та недоліки предмета лізингу, що можуть становити небезпеку для життя, здоров'я, майна лізингоодержувача чи інших осіб або призводити до пошкодження самого предмета лізингу під час користування ним; відповідно до умов договору своєчасно та у повному обсязі виконувати зобов'язання щодо утримання предмета лізингу; відшкодовувати лізингоодержувачу витрати на поліпшення предмета лізингу, на його утримання або усунення недоліків у порядку та випадках, передбачених законом та/або договором; прийняти предмет лізингу в разі дострокового розірвання договору лізингу або в разі закінчення строку користування предметом лізингу. Частиною 1 ст. 11 цього Закону визначено права лізингоодержувача: обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу. Разом з тим п. 1.4 оспорюваного договору передбачено, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо, а за вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець. За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює лізингодавець, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України. Також п. 12.1 договору передбачено, що навіть у випадку неотримання лізингоодержувачем транспортного засобу договір підлягає розірванню і в такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує у якості штрафу за дострокове розірвання договору, адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Отже, якщо лізингоодержувач належним чином виконував умови договору та сплачував фінансові платежі відповідно до умов договору та не отримав транспортний засіб, в тому числі з вини лізингодавця, і вирішив достроково розірвати договір з цих підстав, з нього утримується штраф у розмірі 40% від сплачених ним платежів, а адміністративний платіж взагалі поверненню не підлягає. Також п. 3.2.7 передбачено, що у випадку відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмету лізингу та у разі не обрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року (навіть якщо цей предмет лізингу не було передбачено умовами договору або ж за ціною, що значно перевищує вартість предмету лізингу відповідно до умов договору) сплачений адміністративний платіж поверненню не підлягає. Відповідно до умов договору адміністративний платіж це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору. Відповідно до умов договору адміністративний платіж становить 10% від вартості предмету лізингу, що дорівнює 1491,43 дол. США (а.с.13). Відповідно до п. 10.1 оспорюваного договору лізинговим платежем є платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (додаток № 3 до договору). Кожен лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 15 % річних на залишок частини від обсягу фінансування; частину вартості предмета лізингу; комісію за супроводження договору в розмірі 5 відсотків. При цьому згідно з п. 10.4 договору у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору сторони домовились та беруть на себе зобовязання до купівлі транспортного засобу підписати додаток №3 до даного договору із встановленням щомісячних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі. Такі положення договору свідчать про те, що на момент підписання договору не було визначено загальний обсяг фінансування, а лізингодавець фактично має можливість відповідно до умов договору визначати вартість предмету лізингу, навіть якщо така вартість буде невигідною для лізингоодержувача, оскільки йому не було відомо про неї на момент підписання договору. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно з ч. 2 ст. 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Виходячи зі змісту оспорюваного договору та положення Закону України «Про захист прав споживачів», суд приходить до висновку, що договір фінансового лізингу № 001213 від 9 жовтня 2015 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» та [PERSON] містить несправедливі умови, оскільки в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом, звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Так згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. При цьому суд звертає увагу на те, що відповідачем не наведено достатнього та переконливого обґрунтування відповідності договору, що оспорюється вимогам закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансовий лізинг», зокрема щодо обсягу прав та обовязків сторін, які згідно з умовами договору вочевидь не відповідають обсягу прав та обовязків сторін, визначених законом. Представник відповідача у заяві про перегляд заочного рішення посилається лише на те, що договір містить як права так і обовязки обох сторін договору та на право позивача звернутися до нього із заявою про внесення змін до договору, що не спростовує висновків суду про несправедливі умови договору, оскільки судом встановлено, що умови договору порушують принцип добросовісності, вони призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін та завдають шкоди споживачеві (позивачу). Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. З метою забезпечення рівності прав сторін щодо надання доказів, суд пропонував відповідачу надати відповідні докази наявності у нього відповідної ліцензії для здійснення діяльності з надання фінансових послуг (а.с.37), проте у відповідності до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України відповідач таких доказів суду не надав. На підставі чого судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу № 001213 від 9 жовтня 2015 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» та [PERSON] нотаріально посвідчено не було. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача, а тому є підстави для визнання договору фінансового лізингу № 001213 від 9 жовтня 2015 року, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» та [PERSON] недійсним. Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України за наслідками розгляду цивільної справи № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року. При цьому суд відхиляє посилання представника відповідача у заяві про скасування заочного рішення на ухвалу Верховного Суду України від 2 листопада 2015 року у справі № 6-2606ц15, яка, на думку представника відповідача, містить протилежну позицію і договір фінансового лізингу не потребує нотаріального посвідчення, з огляду на таке. Зі змісту зазначеної ухвали видно, що Верховний Суд України відмовив у допуску до провадження справи про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 липня 2015 року, оскільки дійшов висновку, що судові рішення, на які посилався заявник не містять протилежних висновків щодо тотожного предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин. Ухвала суду містить лише посилання на рішення суду касаційної інстанції з висновками про те, що договір фінансового лізингу не потребує обовязкового нотаріального посвідчення. Будь-яких правових висновків у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України щодо цього рішення Верховний Суд України не робив, а тому висновки представника відповідача про протилежну правову позицію Верховного Суду України, ніж та, що викладена у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 щодо обовязкового нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу є помилковими. Також суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, постановлених у справах, предметом спору яких було також визнання договору фінансового лізингу недійсним, оскілки рішення суду касаційної інстанції не є обовязковими для інших судів під час розгляду справ, окрім випадків направлення справи до суду першої чи апеляційної інстанції на новий судовий розгляд (ч. 4 ст. 338 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 217 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Оскільки на виконання договору, який судом визнано недійсним [PERSON] сплатив ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» 34\~154 грн., суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача про застосування наслідків недійсності правочину та стягнення з відповідача на його користь зазначених коштів. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги,що позивачем було понесено судові витрати в сумі 974 грн. 40 коп. (а.с.23), суд приходить до висновку, що понесені позивачем витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved