Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-04 00:00:00

13.03.2014 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення. Позовні вимоги мотивовано тим, що 28.11.2012 р. між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», який в свою чергу виступає правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцб, (далі - ПАТ «Сведбанк») та Факторинговою компанією «Вектор Плюс» (далі - ФК «Вектор Плюс») укладено Договір факторингу. Відповідно до п.2.1, 2.2. Договору Банк відступає Фактору свої права Вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених Боржниками, право на вимогу якої належить Банку на підставі Документації. З моменту відступлення Банком Фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для Фактора та вважаються наданими Фактору. Разом з правами вимоги до Фактора переходять всі пов'язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених Боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов'язкових платежів. Разом із тим, 28.11.2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» укладено Договір факторингу. Відповідно до п.2.1, 2.2. Договору Клієнт (ТОВ «ФК «Вектор Плюс») відступає Фактору (ТОВ «Кредитні ініціативи») свої права Вимоги заборгованості по кредитних договорах укладених з Боржниками, право на вимогу якої належить Клієнту на підставі Документації. З моменту відступлення Клієнтом Фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для Фактора та вважаються наданими Фактору. Разом з правами вимоги до Фактора переходять всі пов'язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених Боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов'язкових платежів. Отже, внаслідок укладення указаних договорів відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором №2618/0908/71-005 від 24.09.2008 позичальником згідно якого є [PERSON]. 24.09.2008 року ВАТ «Сведбанк» (правонаступник - ПАТ «Сведбанк) та [PERSON] уклали Кредитний договір №2618/0908/71-005. Відповідно до умов вищевказаного Кредитного договору, Банк зобов'язується надати Позичальникові кредит у сумі 109000 (сто дев'ять тисяч) дол. США, а позичальник зобов'язується повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором. Банк свої зобов'язання за Кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши позичальнику кредит у сумі 109000 (сто дев'ять тисяч) дол. США. В свою чергу, [PERSON] неналежно виконує взяті на себе зобов'язання, чим грубо порушує умови Кредитного договору, в результаті чого станом на 01.01.2014 має прострочену заборгованість: за кредитом - 107544,00 дол. США; по відсотках - 65 194,11 дол. США. У зв'язку з систематичним порушенням Боржником своїх обов'язків зі сплати кредиту, відповідно до норм чинного законодавства та діючого Кредитного договору йому була нарахована неустойка: пеня - 95307,16 дол. США. З урахуванням положень ст. 266 та ч. 2 ст. 258 ЦК України розмір неустойки становить: пеня - 23448,72 дол. США. Позивач зазначає, що з метою забезпечення належного виконання зобов'язання за Кредитним договором, 24.09.2008 року ВАТ «Сведбанк» та [PERSON], уклали Іпотечний договір №2618/0908171-005-Z-5, відповідно до якого остання передала Банку в іпотеку наступне майно, а саме: двокімнатну квартиру, загальною площею 44,80 кв.м., під номером [ADDRESS]. Сторони оцінили вищезазначений предмет іпотеки в 623000,00 грн. Відповідно до умов Іпотечного договору, Іпотекодержатель набуває право звернути, стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання Іпотекодавцем Основного зобов'язання повністю або частково, у т. ч. якщо Іпотекодавець не поверне Іпотекодержателю суму кредиту, пеню, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з Основного зобов'язання, а також в інших випадках, передбачених Основним зобов'язанням та Іпотечним договором, в тому числі у випадку одноразового прострочення Основного зобов'язання (як основного боргу, так і процентів за ним). У разі порушення Боржником основного Кредитного договору та/або порушення Іпотекодавцем умов Іпотечного договору Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення Основного зобов'язання та зобов'язань передбачених Іпотечним договором, у строк, що не перевищує тридцяти календарних днів, та попередження про звернення стягнення на Предмет іпотеки у разі невиконання вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на Предмет іпотеки відповідно до умов Іпотечного договору. Звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено Іпотекодержателем на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що викладене у п.п.12.3.1. та 12.3.2. Іпотечного договору. На виконання умов Кредитного договору та Іпотечного договору, Відповідачам (Боржнику) було направлено вимогу про усунення порушень, але станом на дату подання позовної заяви вимога залишена ними без задоволення. Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про іпотеку» Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.6 ст. 3 ЗУ «Про іпотеку», у разі порушення Боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 ЗУ «Про іпотеку». Відповідно до ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Відповідно до ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Згідно ст. 109 Житлового Кодексу Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №5 від 30 березня 2012 року: «При розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іnотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового бvдинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іnотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.» Позивач просить суд врахувати те, що відповідно до п. 44 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №5 від 30 березня 2012 року: згідно зі статтею 32 ЦК, статтею 177 СК та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації. відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження :житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. У зв'язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в :житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. На виконання вимог Закону, Позивач направив Відповідачам вимогу про усунення порушень/добровільне виселення від 16.01.2014 року вих. №4925-34, яка була отримана ними особисто 08.02.2014 року, проте мешканцями зазначеного житла дана вимога залишилась проігнорованою. Позивач зазначає, що враховуючи неодноразове порушення [PERSON] умов Кредитного договору Позивач в повному праві вимагати дострокове виконання Відповідачем своїх обов'язків по Кредитному договору та Іпотечному договору шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. За наведених обставин позивач просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: двокімнатну квартиру, загальною площею 44,80 кв.м., під номером [ADDRESS], на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №2618/0908/71-005 від 24.09.2008 року, яка станом на 01.01.2014 року складає 1568 121,33 грн., шляхом проведення прилюдних торгів згідно ЗУ «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності /незалежним експертом на стадії оцінки майна. Також позивач просить виселити без надання іншого житла відповідачів з двокімнатної квартири, загальною площею 44,80 кв.м., під номером [ADDRESS] та стягнути з відповідачів на користь позивача витрати по сплаті судового збору у сумі - 3897,60 грн. Представник позивача в судове засідання не з'явився, у матеріалах справи міститься клопотання позивача про розгляд справи за його відсутності, проти ухвалення у справі заочного рішення позивач не заперечує. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, до суду надійшла заява третьої особи про розгляд справи за відсутності представника. Третя особа виступає проти задоволення позову, оскільки це призведе до порушення прав дитини. Відповідачі в судове засідання не з'явились. Повідомлення відповідачів про час та місце розгляду справи суд визнає належним на підставі положень ст. 74 ЦПК України, враховуючи, що судова кореспонденція, яка направлялась за зареєстрованим місцем проживання відповідачів повернулась до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зміст наведеної норми та викладені вище обставини, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 24.09.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №2618/0908/71-005 за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у сумі 109000,00 доларів США з кінцевим строком повернення по 24.09.2033 року та сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 12,5 % (а.с. 6-13). 24.09.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] був укладений іпотечний договір №2618/0908/71-005-Z-5 за умовами якого, на забезпечення виконання основного зобов'язання іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності майно: двокімнатну квартиру загальною площею 44,80 кв.м., під номером [ADDRESS] (а.с. 14-15). Як вбачається з матеріалів справи, у вказаній квартирі зареєстровані та проживають: відповідачка [PERSON], її донька [PERSON], [INFO], та відповідач [PERSON], що підтверджується довідкою №17 форми 3 виданої ЖБК «ЛУЧ» 12.04.2013 року (а.с. 21). 28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк», як правонаступником ВАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» був укладений договір факторингу №15 за змістом якого, з моменту відступлення банком фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для фактора та вважаються наданими фактору (а.с. 36-37). 28.11.2012 року між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» був укладений договір факторингу за змістом якого, з моменту відступлення клієнтом фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для фактора та вважаються наданими фактору (а.с. 43-51). Згідно витягу з реєстру (Додаток 1Б) до договору факторингу від 28.11.2012 року укладеному між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» в реєстрі заборгованості боржників значиться кредитний договір №2618/0908/71-005 від 24.09.2008 року позивальником за яким є [PERSON] - відповідачка у справі (а.с. 52). 28.11.2012 року між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» також був укладений договір про передачу прав за іпотечним договором за змістом якого, відповідно до ст. 24 Закону України «Про іпотеку» та умов цього договору, сторони домовились, що разом з відступленням прав вимоги заборгованостей по кредитних договорах від боржників, що здійснюється на підставі договору факторингу від 28.11.2012 року, укладеного між сторонами, одночасно передаються права вимоги за іпотечними договорами, які визначені цим договором (а.с. 53). Згідно витягу з договору про передачу прав за іпотечним договором від 28.11.2012 року в переліку кредитних договорів значиться також кредитний договір №2618/0908/71-005 від 24.09.2008 року позивальником за яким є [PERSON] - відповідачка у справі (а.с. 54). Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Аналіз наведеної норми діє підстави дійти висновку про те, що сутність договору факторингу полягає у тому, що суб'єкт цивільних правовідносин (кредитор) маючи боржника, який з тих чи інших причин не сплачує належні першому кошти, все ж таки ці кошти отримує, хоча і не від боржника, а від третьої особи, шляхом укладання з нею договору факторингу. Факторинг - це спосіб кредитування однієї особи іншою з умовою платежу у формі правонаступництва («покупки», або передачі прав вимоги до третьої особи). ТОВ «Кредитні ініціативи», звертаючись до суду з позовом як новий кредитор, внаслідок укладених договорів факторингу, за договором №2618/0908/71-005, укладеним 24.09.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] ставить питання про звернення стягнення на належну відповідачу квартиру [ADDRESS], яку відповідачка [PERSON] передала в іпотеку ВАТ «Сведбанк» в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором. Частиною 1 ст. 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Предметом договору фінансування під відступлення грошової вимоги може бути: передача грошової вимоги фактору в обмін на надання клієнту грошових коштів; відступлення клієнтом фактору своєї грошової вимоги, як способу забезпечення виконання зобов'язання, що є у клієнта перед фактором (наприклад кредитний договір). Грошова вимога - це вимога клієнта до боржника на підставі будь-якого договору, за яким боржник повинен виплатити клієнту певну грошову суму. Відповідно ж до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV від 05 червня 2003 року (зі змінами) іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Таким чином, вимоги клієнта до боржника, пов'язані з отриманням від боржника будь-яких робіт, послуг або інших благ в натуральній формі, не можуть бути предметом відступлення за договором факторингу. Позивач, звертаючись до суду з указаним позовом посилається, як на підставу законності своїх позовних вимог, крім вищевказаного договору факторингу, на договір про передачу йому ТОВ «ФК «Вектор Плюс» прав вимоги за іпотечними договорами, які визначені договором факторингу, укладеним 28.11.2012 року між ними, який нотаріально посвідчений 28.11.2012 року. Однак позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що на момент укладення цього договору іпотекодержателем саме квартири [ADDRESS], яка належить відповідачу [PERSON] було ТОВ «ФК Вектор Плюс». Крім того, цей договір суперечить положенням ст. 1078 ЦК України та відповідно до ст. 228 ЦК України він є нікчемним, оскільки порушує публічний порядок. Так, відповідно до ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. При цьому в цій частині стосовно майна фізичних або юридичних осіб, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади характер правочину конкретизовано: йдеться про анти соціальність знищення, пошкодження майна або незаконне заволодіння ним. Згідно із частиною 2 цієї статті правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним, тобто недійсним внаслідок безпосередньої вказівки закону і незалежно від наявності позову з боку його учасників чи інших осіб. За наведених обставин, враховуючи викладені норми чинного законодавства України, суд вважає безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки. У зв'язку з відсутністю правових підстав для задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, не підлягають задоволенню і позовні вимоги про виселення відповідачів, як такі, що є похідними від вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, при прийнятті рішення суд звертає увагу на наступне. Відповідно до положень ст.ст. 3, 12, 33 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. У разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Водночас, згідно положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року, протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта відповідача (а.с. 22-24). Відповідно до умов договору кредиту, грошові кошти були надані в іноземній валюті в сумі 109000,00 доларів США на споживчі цілі. Квартира [ADDRESS] є постійним місцем проживання відповідача та її площа не перевищує встановлено законом розміру, що підтверджується довідкою форми 3 від 12.04.2013 року виданої ЖБК «ЛУЧ» (а.с. 21). При цьому, за матеріали справи та наявними у ній доказами не вбачається, що відповідачка [PERSON] має у власності будь-яке інше житло. За наведених обставин суд приходить до висновку, що предмет іпотеки на який просить звернути стягнення позивач, повністю відповідає вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що вказує на розповсюдження щодо нього дії мораторію стосовно звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed