Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

19.12.2018 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва позовну заяву було направлено до Печерського районного суду м. Києва за підсудністю. 06.05.2019 до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яка передана судді Ільєвій Т.Г. цього ж дня, для вирішення питання про відкриття провадження. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що займаючись підприємницькою діяльністю, мала намір отримати для споживчих потреб кредитні кошти в розмірі 2 мільйона гривень. Керуюча філією Фастівського відділення ПАТ "Державного ощадного банку України" [PERSON], яку позивач знала, запевнила останню, що зможе допомогти в отриманні такого кредиту та підготує документи. 28.08.2008 року [PERSON] повідомила позивача по телефону про те, що документи готові і те, що 29.08.2008 року приїде в м. Київ для їх оформлення. 29.08.2008 року між позивачем та відповідачем в особі керуючої філією [PERSON] в м. Києві був укладений та підписаний договір відновлювальної кредитної лінії №3782 в сумі 1 млн 900 тис гривень строком на 120 місяців, тобто до 29.08.2018 року. В цей же день був укладений іпотечний договір №12996 в забезпечення виконання кредитного договору, який був посвідчений нотаріусом Марченко О. І. Згідно Договору, гроші позивач мала отримати готівкою в Ощадбанку, але так як в цей день, а саме: 29.08.2008 року їхати отримувати гроші було вже пізно, то позивач з [PERSON] домовились, що [PERSON] приїде в м.Фастів наступного дня для отримання грошей. Ранком наступного дня, позивачу зателефонувала [PERSON] та повідомила про те, щоб позивач не їхала за коштами до м. Фастів, так як гроші вона вже отримала і приїде особисто до позивача, тобто до м. Києва. Коли [PERSON] приїхала до Києва, позивач з нею зустрілись, про що було повідомлено, що [PERSON] терміново потрібні кошти на особисті потреби, тому вона власноруч отримала їх в банку та на свої потреби, про що надала позивачу розписку-зобов`язання. Таким чином, позивач зазначила, що ніколи не приїздила до Фастівського відділення Ощадбанку, ніяких квітанцій не підписувала та грошей не отримувала. В подальшому, [PERSON] протягом двох років погашала кредитні кошти, які вона, на думку позивача, привласнила, але в подальшому припинила виплачувати відсотки та кредит. 28.04.2014 року вироком Фастівського міськрайсуду [PERSON] була засуджена за ч. 5 ст 191 КК України. Так, позивач наполягає, що хоч вона підписала кредитний договір з банком, однак від Банку особисто коштів не отримувала, тому вважає, що істотні умови кредитного договору Банк належним чином не виконав, а тому цей договір слід визнати неукладеним. 17.08.2018 ухвалою Подільського районного суду м. Києва, позовну заяву було направлено до Шевченківського районного суду м. Києва. 26.10.2018 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва було залишено позов без руху. 19.12.2018 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва позовну заяву було направлено до Печерського районного суду м. Києва за підсудністю. 10.05.2019 ухвалою Печерського районного суду м. Києва суду було відкрито провадження та призначено до підготовчого судового засідання. 19.07.2019 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач - АТ «Ощадбанк» права позивача не порушував, зобов`язання за Кредитним договором виконав у повному обсязі, що підтверджується встановленими обставинами в рішенні Оболонського районного суду м. Києва від 11.03.2014, року в цивільній справі № 2605/8044/12 за позовом АТ «Ощадбанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом [PERSON] до АТ «Ощадбанк», треті особи: [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору поруки. Зазначеним рішенням Оболонського районного суду м. Києва позов АТ «Ощадбанк» задоволено повністю, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] - відмовлено. Дане рішення суду набрало законної сили 22.03.2014 року та наразі знаходиться на примусовому виконанні, що в силу ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК виключає необхідність повторного доведення відповідачем правомірності дій за кредитним договором, в тому числі - отримання грошових коштів позивачем. Таким чином, як зазначає представник відповідача, твердження позивача щодо неотримання грошових коштів за кредитним договором фактично направлені на перегляд остаточного і обов`язкового судового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення, що є неприпустимим з огляду на принцип юридичної визначеності (остаточне рішення не може ставитися під сумнів). Позивач у 2017 році вже намагався переглянути остаточне судове рішення шляхом визнання кредитного договору та договору іпотеки, укладеного в забезпечення зобов`язань за цим договором, недійсними. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 04.12.2017 року в справі № 758/10986/16-ц за позовом [PERSON] до АТ «Ощадбанк», третя особа: [PERSON] про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, - в задоволенні позову відмовлено. Отже, позов має ознаки безпідставного та представляє собою зловживанням правом на позов. Окрім цього, представник відповідача вказує, що аналізуючи копію розписки-зобов`язання [PERSON] від 29.08.2018 року, її зміст та наведені [PERSON] обставини в позові, можна дійти до висновку, що вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів позивача, передбачених законом. Відповідно до роз`яснень, наданих Верховним Судом України в абзаці б пункту 8 Постанови Пленуму від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК України. На думку представника відповідача, позивачу належить заявити вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК України до [PERSON] , або вимоги передбачені ст. 1050 ЦК, оскільки розписка-зобов`язання [PERSON] від 29.08.2008 року містить ознаки договору позики. Також вказано,що абсурдною є сама розписка від 29.08.2008 року, адже не виключає розумного сумніву в можливості написання останньої (розписки) з єдиною метою - уникнути відповідальності за невиконання умов Кредитного договору. Представник відповідача, звертає увагу суду, що вироком Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28.04.2014 року в кримінальній справі (провадженні) № 381/1705/13-к, зокрема визнано винною [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191 та ч. 1 ст. 366 КК України; [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 396 КК України. Як убачається з мотивувальної частини вироку: «... [PERSON] повідомляла, що [PERSON] є її подругою, з якою вона підтримує стосунки, а також періодично звертається до неї з питань отримання коштів у борг. 03.09.2012 року в першій половині дня, коли вона перебувала на дачі поза межами міста Києва, їй зателефонувала [PERSON] , яка повідомила про те, що у неї керівництвом виявлена нестача коштів на суму близько 8 000 000 грн, а тому просила її підтвердити керівництву надуманий факт, що кошти вона надала в тимчасове користування їй ...», «Як далі повідомляла [PERSON] , коли вона через деякий час приїхала ..., то на прохання [PERSON] (саме щодо обставин приховування злочину), в присутності працівників СБУ, спочатку усно підтвердила, а потім власноручно написала відповідне "Зобов`язання" про отримання від [PERSON] коштів ...». Отже, копія розписки від 29.08.2008 року не дозволяє встановити дійсність обставин отримання коштів [PERSON] за Кредитним договором, а в сукупності з відносинами, що існують (існували) між позивачем та, нібито - автором розписки, не відповідають вимогам достатності доказів. До того ж, за написання розписки від 29.08.2008 року, [PERSON] не несе жодної юридичної відповідальності, адже вже засуджена за таке саме правопорушення (аналогічний злочин). Також звертається увага суду, на те, що [PERSON] звернулася до суду з вимогою визнати Кредитний договір від 29.08.2008 року неукладеним з підстав неотримання грошових коштів за умовами укладеного правочину. Таким чином, про порушення свого права та про особу, яка порушила право позивача, остання повинна була дізнатися 29.08.2019 року. Отже, строк для звернення з заявленою [PERSON] вимогою - пропущено, а тому АТ «Ощадбанк», просить застосувати наслідки спливу позовної давності. З врахуванням зазначеного представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні позову, застосувати строки давності. 19.11.2019 ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та перейдено до розгляду справи по суті. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав та вказув, що кредитний договір, який був укладений між банком та позивачем є таким, що чинному законодавству України не суперечить, окрім цього дані тверджедження підтверджується постановленими рішеннями судів щодо того що кредитний договір є укладеним та дійсним. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд прийшов до наступних висновків. За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають на підставі договору або правочину. Згідно ч.1 ст.627 та ч.1 ст.628 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Отже інформація, яка повинна бути надана до моменту укладання договору однією із сторін є частиною пропозиції та істотною умовою договору, оскільки обов`язковість її оприлюднення прямо передбачена Законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення. Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина 1 статті 575 ЦК України). Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними», роз`яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним необхідно перевіряти додержання ст.ст.215,1048-1052,1054-1055 ЦК України, та ст.ст.18,19 Закону України «Про захист прав споживачів». Враховуючи зазначене, суд прийшов до висновків, що позивач ознайомилась та погодилась на умови кредитного договору, що підтверджується підписом останньої на договорі, що дозволяє дійти висновку, що позивач будучи повнолітньою, дієздатною особою в повній мірі розуміла взяття на себе зобов`язань та настання наслідків за їх не виконання. Між сторонами були здійснені всі необхідні дії, який задля придбання, припинення або зміна цивільних прав та обов`язків що за змістом ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України вказує на вчинення двостороннього кредитного договору. Також, вбачається, що Банк виконав всі зобов`язання за кредитним договором, оскільки сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору після чого на добровільній основі підписали його. Підписанням Договору відновлюваної кредитної лінії 3782 від 29.08.2008 року позивач погодилась з усіма умовами даного правочину і прийняла на себе зобов`язання щодо його виконання. Отримавши примірник договору, вона мала можливість детально вивчити його та вирішити питання щодо взяття на себе зобов`язань перед Банком, однак позивач цього не зробила, використавши кредитні кошти на свій розсуд, а саме: як зазначено у позовній заяві передала у борг [PERSON] надавши суду копію розписки, зазначивши, що остання сплачувала за позивача кредит та особисто отримала за позивача кошти надані Банком. Разом з цим, при надані доказів в підтвердження своїх доводів позивачем не надано суду, а ні заяви, яка б підтверджувала, що саме: [PERSON] отримала за позивача кошти та клопотання про проведення почеркознавчої експертизи, для належного підтвердження своїх обґрунтувань. Таким чином, кредитний договір укладений у спосіб і у формі, що не суперечать чинному законодавству. В кредитному договорі передбачені всі права та обов`язки сторін, умови щодо його виконання, а також умови його припинення. Позивач добровільно погодилась на укладення спірного правочину на встановлених банком умовах і, починаючи з 29.08.2008 року почала користуватись кредитними коштами, сплачувала необхідні платежі, як вбчається з наданих копій квитанцій, не оскаржувала договір до 2014 року і не порушувала питання про розірвання договору, а отже, не вважала його неукладеним або недійсним. Окрім цього, суд бере до уваги, що станом на день розгляду даного позову, існують рішення суддів, які набрали законної сили стосовно даного предмету спору та з тих самих підстав, що приводить до висновку, що позивач уникає виконання своїх зобов`язань взятих на себе перед Банком. Також суд приймає до уваги позицію представника відповідача, щодо застосування строків давності, так як вбачається, що позивач звернулась до суду з пропущенням строків встановлених ст..ст. 256, 257 ЦПК України, якими встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до вимог ч.3 ст.10, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.82 ЦПК України визначено, що докази це будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до п. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску» проти Румунії» встановлено, що «існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. На підставі викладеного, перевіривши матеріали справи, з`ясувавши усі фактичні обставини, дослідивши наявні докази, надавши їм належну оцінку, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з урахуванням тих обставин, що позивач та її представник не надали належних та допустимих доказів на підтвердження передбачених чинним законодавством правових підстав для визнання такого договору неукладеним, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed