Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до Автозаводського районного суду м. Кременчука із позовом до [PERSON] про зміну розміру аліментів. Свої вимоги мотивувала тим, що вони з відповідачем є батьками [PERSON], [INFO], яка проживає разом із нею та перебуває на її утриманні. Відповідно до рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18.04.2012 відповідач був зобов'язаний сплачувати на її користь аліменти на утримання дочки [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходів), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. 08.07.2017 року набув чинності закон, яким внесено зміни до п.1 ч.2 ст. 182 СК України і на даний час мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Посилаючись на вказані обставини, просила суд змінити розмір аліментів, які стягуються на її користь з [PERSON] на утримання [PERSON], [INFO] на підставі рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 18.04.2012, збільшивши їх розмір до 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили до повноліття дитини. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала і просила задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] не заперечував проти задоволення позову. Вислухавши пояснення сторін, безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд встановив наступне. Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як встановлено в судовому засіданні, сторони є батьками малолітньої [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], яке видане 26.09.2008 Автозаводським відділом реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18.04.2012 у справі № 2-1008/12 змінено розмір аліментів, які стягувались з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання [PERSON], [INFO] згідно судового наказу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13.12.2010, з 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходів), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягненню нею повноліття. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Враховуючи положення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7, 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ст.181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частина 1 ст. 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з позовної заяви, [PERSON] мотивує свої вимоги тим, що 17 травня 2017 року Законом України «Про внесення змін до деяких актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», внесено зміни до ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України, відповідно до яких мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, у зв'язку з чим наявні підстави для стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно абзацу четвертого пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині другій статті 182 Сімейного кодексу України. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. З наведеного вбачається, що суд може ухвалити рішення, за позовом отримувача аліментів, про збільшення розміру аліментів на утримання дитини, які присуджені у частці від доходу її матері, батька, у випадку, зокрема, коли пред'явлено позовні вимоги про стягнення аліментів у частці більшій ніж та, яка присуджена за попереднім рішенням суду, при наявності обставин, визначених ст.192 СК України. У випадку, коли після ухвалення судом рішення про присудження аліментів на утримання дитини у частці від заробітку (доходу) боржника, змінилось законодавство, в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину, то питання про стягнення аліментів на одну дитину у розмірі не меншому, ніж передбачено відповідним Законом на час стягнення, повинно вирішуватись в ході виконання відповідною уповноваженою особою рішення суду про присудження аліментів у частці від доходів платника. Враховуючи викладене, а також те, що пред'явлений позивачем позов фактично не містить вимог про збільшення розміру аліментів, а питання щодо стягнення аліментів на одну дитину у розмірі не меншому ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, як встановлено новим Законом, в даному випадку, не потребує ухвалення нового рішення суду та підлягає вирішенню згідно чинного законодавства в ході виконання судового рішення, яким присуджено аліменти в частці від заробітку (доходу) платника аліментів, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed