Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-26 00:00:00

26.01.2018 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Миколаївський суднобудівний завод» ( далі - Завод) про стягнення середнього заробітку за весь час затримки при звільненні у сумі 136 510,00 грн. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні просив суд застосувати принцип співмірності, зменшивши розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу з підстав, викладених у відзиву. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Позивач працював у ДП «Суднобудівний завод ім. 61 комунара». Наказом №127-к від 30.06.2016 року, позивача було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України згодою сторін з 30.06.2016 р. Судовим наказом Центрального районного суду м. Миколаєва 05.08.2016 року, який набрав законної сили 26.08.2016 року, стягнуто з ДП "Суднобудівний завод ім. 61 Комунара" на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі у розмірі 106 061,10 грн, який прийнято до виконання виконавчого провадження постановою відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Миколаївській області від 18.11.2016 р. В той же час, на теперішній час вказана заборгованість перед позивачем не погашена, у зв'язку з чим позивач просить стягнути середньомісячну заробітну плату за час затримки розрахунку з 01.07.2016 року по 31.12.2017 року у розмірі 136 510,00 грн. Згідно ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки відповідачем до теперішнього часу не здійснено повного розрахунку з позивачем, то вимоги про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку підлягають до задоволення. Крім того, доводи представника відповідача щодо відсутності у підприємства достатнього фінансового ресурсу, як підстава для звільнення від відповідальності за порушення строків розрахунку по заробітній платі, є необґрунтованими. За змістом ч.2 ст.117 КЗпП підставою для зменшення судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені є виключно наявність таких умов: 1) наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; 2) виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; 3) прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу. Оскільки жодної з зазначених обставин в даному випадку судом не встановлено то правові підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідача з позивачем відсутні. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові ВСУ від 13.03.2017р. у справі №6-259цс17. Розраховуючи розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд враховує наступне. Відповідно до роз'яснень, що містяться у п.20 постанови пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Таким чином, слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-195цс14 і є обов'язковою для судів України. Згідно Довідки ДП "СЗ ім. 61 Комунара" від 14.02.2017 року, середньомісячний заробіток позивача складає 365,00 грн. Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі за № 6-259цс17, яка відповідно до норм ст. 417 ЦПК України є обовязковою для судів, при частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. За такого, суд може зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, за таких умов: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Враховуючи вказаний правовий висновок та положення п.20 постанови Пленуму ВС України від 24.12.1999 року №13, суд приходить до висновку про доцільність часткового задоволення позовних вимог [PERSON] та зменшення середнього заробітку до 80 000,00 грн.

Outcome: partial