Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

[PERSON] в редакції позовних вимог від 01.11.2017 року, звернувся до суду з позовом до Оляницької сільської ради Тростянецького району Вінницької області про встановлення факту спільного проживання з спадкодавцем та визнання права власності на спадкове майно, в якому зазначив, що [INFO] року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] яке видано 06 березня 2017 року виконкомом Оляницької сільської Ради Тростянецького р-ну Вінницької області. До смерті [PERSON] постійно проживала у [ADDRESS], про що свідчить запис у свідоцтві про смерть, а тому на підставі ст.1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є Тростянецький нотаріальний округ. Померла [PERSON], станом на 15.04.1991 року була головою та єдиним членом колгоспного двору, що знаходився в [ADDRESS] якій належав житловий будинок та господарські споруди за цією адресою. Відповідно до ст. 120, 123 ЦК України (в ред.1963 р.) їй, як члену бувшого колгоспного двору, що припинив існування, належав цілий житловий будинок та господарські споруди. Спадкомцем до майна померлої [PERSON] на підставі заповіту, є позивач [PERSON] Інших спадкоємців до майна померлої немає. Заповіт на даний час ніким не скасовано і не змінено. Позивач своєчасно прийняв спадщину, тому що фактично проживав разом з померлою на день її смерті за адресою [ADDRESS], оскільки бабка була старенька та не могла сама себе доглядати. В зв`язку з похилим віком та станом здоров`я, з червня 2015 року позивач змушений забрати бабку до себе на постійне місце проживання . Вони стали проживати разом,він надавав їй допомогу, підтримував і слідкував за її здоров`ям . Вони вели спільно господарство, доглядали присадибну ділянку, мали спільні кошти, які витрачали за взаємною згодою на придбання ліків, продуктів. Поскільки [PERSON] буда зареєстрована в [ADDRESS], а фактично проживала в [ADDRESS], позивач не може довести факт своєчасного прийняття спадщини. Заяву до шести місяців з дня смерті бабки до Тростянецької державної нотаріальної контори відповідно до п. 1 ст. 1270 ЦК України не подавав. В зв`язку з вищевикладеними обставинами, позивач змушений звернутись до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини з метою оформлення права на нерухоме спадкове майно, відповідно до вимог ч.І ст.1297 і ст. 1299 ЦК України. Крім того, позивач звернувшись до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок отримав відмову в зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Тому просив визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований в [ADDRESS], який належав померлій [PERSON] Позивач в судове засідання не з'явився, однак надав суду заяву, в якій просить слухати справу в його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Представник відповідача Оляницької сільської ради Тростянецького району Вінницької області в судове засідання не з'явився, надали на адресу суду заяву, в якій вимоги позову визнають, не заперечують проти їх задоволення, просили слухати справу в їх відсутність. У відповідності до ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, вивчивши матеріали справи, визначив, дослідив та встановив наступні докази, обставини та відповідні правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] померла [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 06.03.2017 року(а.с.7). Позивач являється онуком померлої [PERSON], [INFO]. В зв`язку з похилим віком та станом здоров`я останньої, з червня 2015 року позивач забрав її до себе на постійне місце проживання . Вони стали проживати разом, підтримувати один одного, позивач слідкував за її здоров`ям. Вони вели спільно господарство, доглядали присадибну ділянку, мали спільні кошти, які витрачали за взаємною згодою на придбання ліків, продуктів. Даний факт підтверджено довідкою №417 від 23.06.2017 року(а.с.9). Статтею 256 ЦПК України визначено факти, які можуть встановлюватись у судовому порядку. Частиною другою даної норми передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 9 Листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» також визначено, що якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин зі спадкодавцем, проживання з ним однією сім»єю, постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, факту прийняття спадщини відповідно до ст. 549 ЦК України (в ред. 1963р)». Перелік документів, які дозволяють визначити постійність проживання, містяться у п. 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України». Згідно з цією нормою доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка ЖЄК, правління ЖБК, відповідного органу місцевого самоврядування про те. шо спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав зі спадкодавцем, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Положення зазначеного Порядку та ч. 3 ст. 1268 ЦК України, не вимагають доведення спадкоємцями, які прийняли спадщину, крім постійного проживання зі спадкодавцем, доведення ще й факту спільного ведення господарства, проживання однією родиною тощо. Законодавством не встановлено чіткого визначення поняття «постійне проживання», але стаття 33 Конституції України гарантує громадянину України вільний вибір місця проживання і це право віднесено законом до особистого немайнового права (ст.310 ЦК України). Конституційний суд України 14 листопада 2001 року визнав неконституційним положення пп.1 п.4 Положення про паспортну службу органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМ України від 10 жовтня 1994 року №7000, згідно з яким паспортна служба органів внутрішніх справ застосовувала як загальне правило дозвільний порядок вибору особою місця проживання. Постановою КМ України від 16 січня 2003 року №35 затверджено Тимчасовий порядок реєстрації фізичних осіб за місцем проживання, який визначає механізм реєстрації та зняття з реєстраційного обліку фізичних осіб за місцем проживання. Відповідно до даного Порядку місцем проживання фізичної особи є місце, де вона постійно або переважно проживає як власник будинку(квартири), за договором найму, піднайму, оренди або на інших підставах, передбачених законом. Постійне або тимчасове проживання громадян повинно бути в установленому порядку зареєстроване в оранах внутрішніх справ або у виконкомах селищних та сільських рад. Проте, як роз`яснено в коментарі до ст. 1268 ЦК України, не можна вирішення питання про постійність місця проживання пов`язувати з наявністю прописки чи реєстрації. Реєстрація чи прописка є категоріями адміністративного характеру, а Цивільний кодекс не пов`язує місце проживання (цивільно-правову категорію) особи з її реєстрацією. У зв`язку з цим, за відсутності прописки (реєстрації) громадян на них покладається доведення іншого, обраного ними постійного місця проживання. Місцем проживання фізичної особи згідно з ч.І ст.29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» розглядає місце перебування і місце проживання. При цьому місцем проживання розуміється адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад 6 місяців на рік, а під місцем перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає менше 6 місяців на рік. Разом з тим, вирішуючи питання про наявність факту постійного проживання, слід виходити не стільки з терміну проживання, а наміру особи, її волю щодо обрання місця постійного проживання. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Приймаючи до уваги, що позивач позбавлений можливості у здійсненні права на спадкування в інший шлях, крім встановлення у судовому порядку факту постійного проживання зі спадкодавцем, суд вважає необхідним задовольнити заяву, встановити факт постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Тобто судом встановлено, що [PERSON] дійсно спільно проживав з померлою [PERSON] до дня її смерті та позов в цій частині підлягає до задоволення. За життя [PERSON]. зробила заповітне розпорядження від 21.11.2003 року, яким житловий будинок та господарські споруди, земельну частку(пай), майновий пай заповіла [PERSON] (а.с.8). Довідкою №417 від 23.06.2017 року виданою виконкомом Оляницької сільської ради Тростянецького району підтверджено, що [PERSON] проживала за адресою [ADDRESS] до дня смерті. Спадкоємцем після її смерті являється [PERSON], який своєчасно прийняв спадщину. До складу спадщини входить зокрема житловий будинок з господарськими спорудами по [ADDRESS]. За даними погосподарських книг станом на 15.04.1991 року даний будинок відносився до категорії колгоспних дворів. Членами була - голова двору [PERSON].(а.с.9). Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду кримінальних та цивільних справ за №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року при вирішенні спорів щодо спадкування права власності на нерухоме майно у відповідності до змін редакції ч.4 ст.331 і ч.4 ст.334 ЦК України та інших норм цивільного законодавства слід застосовувати редакцію закону, яка діяла на час виникнення права у самого спадкодавця та на час відкриття спадщини. Відповідно ст.120 Цивільного Кодексу України в редакції 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти. Відповідно до п.п. "а" п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] відповідно до вимог законодавства, яке регулювало правовідносини щодо майна колгоспного двору, була наділена правом власності на майно колгоспного двору, а саме їй належав житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований в [ADDRESS]. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.392 ЦК України). Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Лист-відмова завідуючої Тростянецької ДНК Середи Н.М. від 22.09.2017 року №618/02-17 підтверджує наявність спадкового майна після смерті [PERSON] та право спадкоємця [PERSON] на спадщину, але в силу відсутності правовстановлюючого документу на житловий будинок приходить до висновку про неможливість оформлення спадщини(а.с.11). Згідно технічного паспорту, виготовленого станом на 12.06.2017 року, житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований в [ADDRESS], який являється спадковим майном, має наступні технічні характеристики: житловий будинок - літера "А", загальною площею 45,2кв.м., житловою площею 19,6кв.м., допоміжною площею 25,6кв.м.(а.с.12-17). Випискою з погосподарської книги за 1991-1995 роки особовий рахунок [ADDRESS], відносилось до групи колгоспних дворів, головою та єдиним членом була [PERSON].(а.с18-23). Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Норма ст. 392 ЦК України вказує на те, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб. З огляду на ч.5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і є всі підстави визнати за ним право власності на спадкове майно, оскільки позивачем надано беззаперечні докази для визнання права власності за ним та позов визнаний відповідачем, а визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved