Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

30 березня 2020 рокуАкціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту № DZL0GI0000004865 від 12/03/2008 року (далі - кредитний договір), посилаючись на неналежне виконання відповідачами зобов`язань за договором, унаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 1250616,41гривень та судові витрати по справі Ухвалою від 17 квітня 2020 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі. 10 червня 2020 року відповідачем [PERSON] було подано відзив на позовну заяву /а.с. 57-61/, згідно якого позов відповідач не визнала повністю, оскільки вона як поручитель не повинна відповідати за даним зобов`язанням, оскільки договір поруки був припинений згідно рішення суду від 17.02.2017 року яке набрало законної сили. 19 червня 2020 року відповідачем [PERSON] було подано відзив на позовну заяву /а.с. 79-85/, згідно якого позов відповідач не визнала повністю, оскільки минув строк позовної давності для вимог позивача, на предмет іпотеки яким було забезпечено виконання зобов`язання вже було звернуто стягнення. 09 липня 2020 року представником позивача подано відповідь на відзив відповідача [PERSON] /а.с. 137-139/, згідно якого останній проти доводів відповідача заперечував, зазначив, що вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними належними доказами, договір укладений відповідно до вимог закону. 10 липня 2020 року представником позивача подано відповідь на відзив відповідача [PERSON] /а.с. 146-149/, згідно якого останній проти доводів відповідача заперечував, зазначив, що вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними належними доказами, договір укладений відповідно до вимог закону. Представник АТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю. Представник відповідачів в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав частково, в частині позовних вимог щодо стягнення тіли кредиту, проти стягнення пені категорично заперечує, оскільки сплив строк позовної давності. Дослідивши надані письмові докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 12.03.2008 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] був укладений договір про іпотечний кредит № DZL0GI0000004865, за умовами якого ЗАТ КБ «ПриватБанк» надав [PERSON] для поліпшення якості окремої квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , грошові кошти в сумі 157 500,00 грн. на строк до 12.03.2023 року за умовою сплати процентів за користування кредитом в розмірі 15,00 % річних (п.1.1 Кредитного договору) та сплати щомісячного платежу у розмірі 2226,87 грн. шляхом внесення готівки до каси ПАТ КБ «ПриватБанк» або шляхом перерахувань на рахунок № [NUMBER] , відкритий у банку, що підтверджується копією договору /а.с. 12-14/. Виконання [PERSON] зобов`язань за Кредитним договором забезпечувалося іпотекою нерухомого майна житлового призначення, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Крім того, виконання позичальником [PERSON] зобов`язань за Кредитним договором забезпечувалось Договором поруки № DZL0GI0000004865 від 12.03.2008 р., укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк», [PERSON] та фізичною особою - [PERSON] , що підтверджується копією договору поруки /а.с. 15/. Відповідач [PERSON] належним чином свої зобов`язання за договором не виконала, в зв`язку з чим станом на 13.02.2020 року утворилася заборгованість за тілом кредиту в розмірі 119846, 77 гривень, що підтверджується копією розрахунку заборгованості /а.с. 5-8/. Також позивач просить стягнути пеню за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в розмірі 1130769,64 гривень. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17.02.2017 року у справі №209/3600/16-ц за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк», [PERSON] про визнання договору поруки припиненим, яке набрало законної сили, позовні вимоги задоволено повністю та визнано договір поруки № DZL0GI0000004865 від 12.03.2008 р., укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк», [PERSON] та фізичною особою - [PERSON] припиненим, що підтверджується копією рішення /а.с. 74-76/. Крім того 11 березня 2009 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до [PERSON] з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22.09.2016 року в задоволенні позову відмовлено. Також позивач 26.10.2016 року за рішенням приватного нотаріуса Дніпропетровського МНО Бондар І.М. звернув стягнення на предмет іпотеки - квартиру. Таким чином що стосується позовних вимог до співвідповідача [PERSON] , суд зазначає наступне. Згідно ст. 82 ЦПК України Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст. 18 ЦПК України Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Оскільки рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17.02.2017 року у справі №209/3600/16-ц за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк», [PERSON] про визнання договору поруки припиненим, яке набрало законної сили, позовні вимоги задоволено повністю та визнано договір поруки № DZL0GI0000004865 від 12.03.2008 р., укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк», [PERSON] та фізичною особою - [PERSON] припиненим, позовні вимоги до співвідповідача [PERSON] є безпідставними, тому задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог до співвідповідача [PERSON] , суд зазначає наступне. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником [PERSON] кошти в добровільному порядку АТ КБ "ПриватБанк" не повернуті, а також визнання в цій частині позовних вимог відповідачем та вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а тому суд приходить до висновку, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Згідно до заявлених позовних вимог та згідно наданого розрахунку розмір тіла кредиту складає 119846, 77 гривень. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 119846, 77 гривень. Крім того, судом встановлено, що після порушень виконання умов договору банк 11 березня 2009 року звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки за даним кредитним договором - квартиру. Також 26.10.2016 року звернув стягнення за рішенням приватного нотаріуса Дніпропетровського МНО Бондар І.М. звернув стягнення на предмет іпотеки - квартиру. Згідно вимог ст. 12 «Про іпотеку» У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Тобто, банк при порушенні відповідачами обов`язків встановлених іпотечним та кредитним договором, вимагав дострокового виконання основного зобов`язання, і в зв`язку з невиконанням цієї вимоги звернув стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку. Таким чином банк скориставшись своїм правом достроково вимагати стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору. Отже, банк довідався про невиконання позичальником умов щодо повернення всієї суми кредитної заборгованості в 2009 році перед зверненням до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Строк позовної давності перервався зверненням банку до суду та почав перебіг знову. З вимогою про стягнення заборгованості банк звернувся до суду лише в березні 2020 року, тобто після спливу строку позовної давності. Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Оскільки, в березні 2011 року сплив строк позовної давності за тілом кредиту, то він вважається таким, що сплив, і на всі додаткові вимоги, похідні від нього, оскільки відсотки, та пеня нараховуються саме на тіло кредиту. А тому, порушене право відповідача підлягає захисту шляхом застосування строку позовної давності. У відповідності до роз`яснень, викладених у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Згідно із ч.ч. 3, 4 статті 267ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. З наведеного вище, суд приходить до висновку що, позивачем пропущений строк позовної давності по вимогах щодо стягнення пені, він звернувся до суду із вимогою про захист свого цивільного права за межами позовної давності, що є безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, відповідно до приписів ч. 4 ст. 267 ЦК України. Аналогічні правові позиції містяться у Постанові судової палати у цивільних справах ВСУ від 29.06.2016 року та Постанові Верховного Суду України від 02.07.2016 року по справі №6-1174цс16. За наведених вище обставин та з підстав, зазначених в позові, з врахуванням наданих суду позивачем доказів в підтвердження наведених у позовній заяві обставин, Оскільки відповідач наполягав на застосуванні строку позовної давності лише щодо пені, позовні вимоги в частині стягнення пені задоволенню не підлягають у зв`язку з пропущенням строків позовної давності, в силу чого в задоволенні позову в цій частині слід відмовити повністю. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем за подання до суду позовної заяви сплачено судовий збір. У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог стягненню підлягають витрати пропорційно частині задоволених вимог відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: partial