Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-18 00:00:00

20 червня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, предметом якого є: стягнення з [PERSON] на користь фізичної особи-підприємця (надалі - ФОП) [PERSON] матеріальної шкоди в розмірі 40 430 грн 75 коп. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що відповідач перебував у трудових відносинах із ФОП [PERSON] та згідно трудового договору працював водієм автотранспортних засобів з перевезення вантажів. Для виконання відповідачем своїх трудових обов'язків позивачем був ввірений [PERSON] транспортний засіб - силовий тягач «Рено Преміум» з напівпричепом-цистерною харчовою, що належать позивачу на праві власності. 03 квітня 2013 року на 693-му кілометрі автодороги Київ-Чоп внаслідок порушення відповідачем правил дорожнього руху сталася дорожньо-транспортна пригода (надалі - ДТП), в результаті якої [PERSON] допустив зіткнення з автобусом БАЗ А 079.23. Внаслідок ДТП водію автобуса - [PERSON], та пасажирам - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] було спричинено ушкодження здоров'я. Вироком Сколівського районного суду Львівської області від 04 липня 2013 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Позивач відшкодував шкоду, завдану відповідачем, а саме: [PERSON] в сумі 30 000 грн (на підставі судового рішення); [PERSON] - 7 000 грн моральної шкоди (добровільно); [PERSON] - 3 430 грн 75 коп., а всього на суму 40 430 грн 75 коп. Вважаючи, що зазначена сума сплачена з вини відповідача, [PERSON] звернувся з позовом до суду. 19 серпня 2014 року представником позивача подано заяву про зменшення розміру позовних вимог на суму 2035 грн 20 коп. та стягнення з відповідача усього 38 395 грн 55 коп. Заяву мотивував тим, що позивачем помилково заявлено вимоги про стягнення з відповідача 2035 грн 20 коп., виплачених [PERSON] Позивач в судовому засіданні заяву підтримав, просив задовольнити позов в сумі 38 395 грн 55 коп. та стягнути з відповідача судові витрати. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, дав пояснення, що дійсно винен відповідачеві сплачену останнім в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди суму, проте за відсутності коштів виплатити цю суму не може. У поданих до суду письмових запереченнях відповідач, посилаючись на ст 137 КЗпП України та положення Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», просив зменшити суму, що підлягає стягненню з нього як працівника. Розглянувши позовну заяву, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, і сторони це не заперечують, що 03 січня 2013 року між ними укладений трудовий договір, відповідно до якого [PERSON] був прийнятий на роботу водієм автотранспортних засобів з перевезення вантажів на невизначений строк. В підтвердження до матеріалів справи долучено копію трудового договору (а.с. 21). Вироком Сколівського районного суду Львівської області від 04 липня 2013 року встановлено, що 03 квітня 2013 року з вини [PERSON] сталася дорожньо-транспортна пригода. Так, керуючи автопоїздом у складі силового тягача (реєстраційний номер [NUMBER]) з напівпричепом-цистерною харчовою (реєстраційний номер [NUMBER]), [PERSON] порушив вимоги Розділу 1 п.п.1.2, 1.5, Розділу 11.2, Розділу 12 п. 12.1, Розділу 13 Правил дорожнього руху, внаслідок чого допустив зіткнення із зустрічним автобусом (реєстраційний номер [NUMBER]) під керуванням [PERSON] Внаслідок ДТП водій та пасажири автобуса отримали тілесні ушкодження різного ступеня тяжкості, а саме: [PERSON] - у вигляді закритого внутрішньо-суглобового черезвиросткового перелому лівої великогомілкової кістки із зміщенням, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості; [PERSON] - у вигляді множинних ран на голові, забою головного мозку з крововиливами під тверду мозкову оболонку, переломів передньої стінки лівої гайморової пазухи та зовнішньої стінки лівої орбіти, перелому виличної кістки зліва та перелому кісток носу, які відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень; [PERSON] - у вигляді рани на голові, струсу головного мозку, закритого перелому обох кісток передпліччя, перелому 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8 ребер справа із забоєм легень та з поступленням крові і повітря у плевральні порожнини, переломів тіл 5, 8, 11, 12 грудних хребців з крововиливами під тверду оболонку спинного мозку, закритого перелому грудини та правої лопатки, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень (а.с. 17-19). Транспортні засоби - складові автопоїзду, яким керував відповідач, належать позивачу - [PERSON], що підтверджується свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів, копії яких долучено до матеріалів справи (а.с 20). Позивачем як власником зазначених транспортних засобів було відшкодовано шкоду, завдану з вини працівника, - [PERSON] Як вбачається з копії ухвали Рівненського міського суду Рівненської області від 12 травня 2014 року та розписки, складеної [PERSON], [PERSON] відшкодовано 30 000 грн шкоди (а.с. 13, 16). Також, позивачем відшкодовано 7 000 грн моральної шкоди, завданої [PERSON], що підтверджується копією розписки останнього (а.с. 14). Крім того, позивач придбав ліки потерпілій [PERSON] на суму 710 грн 55 коп. В підтвердження цього факту до матеріалів справи долучено копію листка-призначення та копію товарного чека від 04.04.2013р. на суму 710 грн 55 коп. (а.с.10). Вирішуючи цивільно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого. Аналіз положень ст.ст. 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб'єктами, у спеціальний спосіб тощо). Правило генерального делікту закріплено у ст. 1166 ЦК України стосовно майнової шкоди та у ст. 1167 ЦК України стосовно моральної шкоди. Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача. Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб'єктного складу відповідальних осіб (коли обов'язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким суб'єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не є таким суб'єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Зазначений висновок узгоджується і з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України та ч. 2 ст. 1187 ЦК України. Положення ч. 1 ст. 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). В такому випадку обов'язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія. Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Таким чином, положення ст. ст. 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст. 1167 ЦК України, у зв'язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам. Зазначений правовий висновок, зроблений Верховний Судом України, викладений в Постанові судової палати у цивільних справах від 06 листопада 2013 року у справі №6-108цс13 та, відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковим для всіх судів України. Згідно з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття "особа, яка завдала шкоду" та "особа, яка відповідає за шкоду". За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси. Вирішуючи питання про зменшення суми відшкодування, суд виходить з такого. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка позивач [PERSON] пояснив, що належний йому транспортний засіб, який зазнав пошкоджень внаслідок ДТП з вини відповідача, не був застрахований. Всі витрати з евакуації напівпричепу та цистерни поніс позивач. Крім того, сам транспортний засіб відновленню не підлягав, у зв'язку з чим був зданий в якості металобрухту, за що позивач одержав лише 5 тисяч доларів США. Разом із тим, вказані витрати не були та не є предметом позову, не стягувалися з відповідача. Зазначені обставини відповідач не спростовував, дав пояснення, що дійсно позивач поніс витрати, в тому числі на проїзд до місця пригоди та назад. Про відшкодування цих витрат позивач не просив. Суд критично ставиться до розписок, копії яких надано відповідачем на підтвердження тяжкого матеріального становища. Так, розписка від 18 травня 2014 року містить вказівку на строк повернення коштів у сумі 5 тисяч гривень, а саме до 18.05.2014р. (а.с. 45). Як вбачається зі змісту розписки, термін виконання зобов'язання збігається з датою її складення. Розписка від 21 квітня 2013 року містить незастережене виправлення дати її складення - з 2015 на 2013 рік (а.с. 44). Судом встановлено, і сторони це не заперечують, що неповнолітніх осіб на утриманні відповідача немає. Син останнього - [PERSON], [INFO], (а.с. 48) є повнолітнім, навчається у Херсонському морехідному училищі (а.с. 49). Сам відповідач є працездатним та, з його слів, офіційно працевлаштованим. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] дала показання, що відповідача знає змалку. У позивача [PERSON] працював тривалий час, вони товаришували. Після ДТП відповідач жодного разу не намагався відшкодувати понесені витрати. Враховуючи викладене, а також ту обставину, що спірні правовідносини врегульовані нормами ЦК щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, та відшкодування витрат в порядку регресу, які є спеціальними, суд приходить до висновку про відсутність підстав для зменшення суми відшкодування та необхідність задоволення позову в повному обсязі. Щодо поновлення позивачеві строку звернення до суду із вказаним цивільним позовом, суд виходить з такого. Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 3 ст. 233 КЗпП України встановлений річний строк звернення до суду власника або уповноваженого ним органу в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації. Вказаний процесуальний строк обчислюється з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Відповідно до ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. З урахуванням вказаного, а також того факту, що вину відповідача встановлено вироком суду, постановленим 04 липня 2013 року, [PERSON] звернувся до суду з позовом 20 червня 2014 року, тобто до спливу річного терміну, підстав для поновлення строку немає. Визначений законом спеціальний строк позивачем не пропущений. За приписом ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Судом встановлено, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 404 грн 31 коп., що підтверджується платіжним дорученням №40157863 від 19 червня 2014 року (а.с.1). Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. За таких обставин, враховуючи принцип покладення відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, на власника транспортного засобу, суд задовольняє позов повністю, стягує із заподіювача шкоди в порядку регресу суму, сплачену позивачем, та розподіляє судові витрати. З урахуванням викладеного,

Outcome: approved