Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

Адвокат Шурхно Кирило Анатолійович в інтересах [PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із заявою, де заінтересованою особою вказав: Рубіжанську міську раду, про встановлення факту постійного сумісного проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , разом з матір`ю [PERSON] на день її смерті [INFO] . Ухвалою від 21 січня 2021 року провадження у справі було відкрито та призначено судове засідання на 23 лютого 2021 року на 09 годину 00 хвилин. Позиції учасників справи. Позиція заявника, з урахуванням аргументів його адвоката полягала у тому, що заявник має зареєстроване місце проживання в [ADDRESS] . Але з 2014 року, у зв`язку із тим, що його квартира в наслідок бойових бій була зруйнована, він фактично проживав разом зі своєю матір`ю за адресою: [ADDRESS] , до дня її смерті - [INFO] . Після смерті матері відкрилась спадщина і він вважаючи себе таким, що прийняв спадщину, у шестимісячний термін не звертався до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Однак після спливу шестимісячного строку на подання такої заяви, він все ж таки вирішив звернутися до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину, але отримав відмову у зв`язку із тим, що ним був пропущений строк на прийняття спадщини. Метою встановлення зазначеного факту є оформлення права на спадщину. Заінтересована особа проти задоволення заяви не заперечувала. Оцінка суду щодо фактів. На основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини: [PERSON] , [INFO] , з грудня 1985 року, має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с. 3-4). [PERSON] , згідно із свідоцтвом про народження, є [PERSON] (а.с.7), яка [INFO] померла в місті Первомайську Луганської області (а.с. 8). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, і 24 листопада 2019 року [PERSON] звернувся до державного нотаріуса Рубіжанської нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на рухоме майно, яке складається з недоодержавної пенсії у Управлінні Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області у сумі 5770 гривень 40 копійок, однак постановою нотаріус відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва у зв`язку з тим, що у встановлений законом строк заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців він не подав і разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини постійно не проживав (а.с. 9). Відповідно до довідки голови вуличного комітету, [PERSON] з серпня 2014 року по 12 січня 2018 року фактично проживав за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10). [PERSON] у період з серпня 2014 року по 12 січня 2018 року, за вище зазначеною адресою було пов`язано з тим, що у зв`язку із пожежею, яка сталась 31.07.2014 року, у квартирі [ADDRESS] , де [PERSON] має зареєстроване місце проживання, проживати було не можливо, оскільки квартира була зруйнована, а саме: плити перекриття та стінові панелі мали пробоїни, вікна розбиті, зруйновані системи енергопостачання, теплопостачання, газопостачання, каналізація (а.с. 10). Суд констатує, що останні обставини встановлені судом на підставі наданих заявником письмових доказів у вигляді довідки про підтвердження факту пожежі та дефектного акту, виданих закладами, які не зареєстровані за законодавством України, але знаходяться на території держави Україна, зокрема у місті Первомайськ Луганської області. Тут суд врахував, що місто Первомайськ Луганської області, згідно положень розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085-р входить до переліку населених пунктів, на території якого органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. А на підставі статей 1 та 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18 січня 2018 року №2268-VIII та Указу президента України №32/2019 від 07 лютого 2019 року «Про межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях» - місто Первомайськ Луганської області, вважається тимчасово окупованою територією України. І фактично, що є загальновідомими обставинами, нині, знаходження на території міста Первомайська Луганської області небезпечно як для здоров`я, так і для життя будь-якого громадянина України, а право на свободу та особисту недоторканість не забезпечуються державою Україна на території цього міста, що підтверджується Постановою Верховної Ради України від 21 травня 2015 року №462 «Про Заяву Верховної Ради України "Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод"». А це, об`єктивно свідчить про те, що на території міста Первомайськ Луганської області, нині, жодний орган державної влади України. Як наслідок, суд погоджується із аргументами заявника про те, що отримати документи, встановленого законодавством України зразка і виданих компетентним Україною закладом для підтвердження факту фактичного місця проживання не за місцем реєстрації у зв`язку із зруйнуванням квартири та будинку в цілому, заявник не може. Проте суд оцінює і сприймає надані йому докази як допустимі, виходячи з наступного. Як відзначив Європейський Суд з прав людини в своєму рішенні від 10 травня 2001 року (справа Кіпр проти Туреччині), зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих де-факто органів та інститутів окупаційної влади далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать (п.96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (п.92). А в рішенні від 23 лютого 2016 року (справа Мозер проти Республіки Молдова та Росії), Європейський Суд з прав людини вказав на те, що першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (п.142). Тому з огляду на обставини цієї справи та зобов`язання України, як однієї з Договірних Сторін Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, поважати права людини, суд не бачить підстав аби не враховувати впроваджений Європейським судом з прав людини підхід. І саме тому, суд вважає, що надані заявником письмові докази є належними, допустимими та достовірними, а також такими, що поза всяким сумнівом доводять факт проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , разом зі своєю матір`ю - [PERSON] , у період з серпня 2014 року по день її смерті - [INFO] . Відповідно до положень частини третьої статті 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу (який складає шість місяців з часу відкриття спадщини), він не заявив про відмову від неї. З огляду на положення частини другої статті 1220 цього ж кодексу, часом відкриття спадщини є день смерті особи. З огляду на це, та положення частини другої статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, заяву [PERSON] про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на момент його смерті, у зв`язку з відсутністю визначеного законом іншого порядку встановлення такого факту, слід розглянути по суті. Оцінка суду щодо права. Відповідно до положень частини першої статті 33 Конституції України, кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується вільний вибір місця проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно з положеннями статті 29 та 310 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи є квартира у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово; фізична особа має право вільно обирати собі місце проживання та змінювати його, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Чинне законодавство України не містить визначення такого поняття як "постійне місце проживання", але з огляду на те, що заявник довів той факт, що єдиним його місцем проживання, з серпня 2014 року по 12 січня 2018 року був будинок [ADDRESS] , в якій він постійно проживав зі своєю матір`ю - [PERSON] , за її життя, суд вважає за можливе задовольнити заяву [PERSON] . Отже,

Outcome: approved