Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , Одеської обласної дирекції "Райффайзен Банк Аваль" про припинення обтяження рухомого майна. Позовна заява обґрунтована тим, що позивач під час прийняття рішення про продаж автомобілю Lexus IS 300, номер кузова [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , дізнався, що на автомобіль накладено обтяження у вигляді застави, продавець діючи шляхом обману передала автомобіль іншій особі, уклавши договір купівлі-продажу, натомість, кредитний договір між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» закінчив свою дію, банк до суду про стягнення боргу не звертався, автомобіль в базу розшуку не вносився. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 03.01.2020 у справі № 487/8516/19 позовну заяву направлено до Приморського районного суду м. Одеси для подальшого розгляду. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06.02.2020 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою Приморський районний суд м. Одеси від 18.02.2021 замінено відповідача по цивільній справі № 487/8516/19 з АТ «Райффайзен Банк Аваль» на правонаступника -\~ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ". ТОВ Вердикт Капітал» на адресу суду надіслано відзив на позовну заяву, із позовними вимогами відповідач не згідний, зазначив, що зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника рухомого майна, що обтяжене, незалежно від оплатності правочину, на підставі якого воно набуте, застава наведеного транспортного засобу була зареєстрована заставодержателем належним чином в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна станом на дату відчуження. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. 02.08.2019р. між АТ «Райффайзен Банк Аваль » та ТОВ « Вердикт Капітал» було укладено Договір про відступлення прав вимоги за кредитним договором № 014/83122/73/83056 від 26.09.2007, який було укладено з позичальником (боржником [PERSON] ), 16.08.2019 між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір відступлення прав вимоги за договором застави, який було укладено з заставодавцем [PERSON] , матеріалами справи наведені факти підтверджуються залученими копіями Договорів відступлення прав вимоги та Витягами з Додатків № 1, які місять суму боргу, яка була відступлена Первісним кредитором Новому кредитору по відношенню до боржника [PERSON] , борг якої в повному обсязі на даний момент не погашено, а ні Новому кредитору (заставодержателю), а ні Первісному кредитору (заставодержателю). Попередньо, 26 вересня 2007 року ВАТ (нині АТ) „Райффайзен Банк Аваль»\~і [PERSON] уклали кредитний договір № 014\\83122\\73\\83056, за умовами якого Банк надає Позичальнику кредит, а Позичальник отримує кредит у сумі 252000 грн. і зобов`язується належним чином використати та повернути кредитору суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісію згідно умов договору. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором накладено обтяження у вигляді застави на автомобіль Lexus IS 300, номер кузова [NUMBER] . 26.06.2016 року позивачем був придбаний відповідний автомобіль у громадянина [PERSON] , про що укладено Договір купівлі-продажу транспортного засобу № 8455 від 24.06.2016. Судом встановлено, що станом на дату відчуження автомобілю обтяження було дійсне, застава чинна. В Постанові\~Верховного Суду\~від 09\~червня 2021\~року у\~справі №\~643/1735/19\~(провадження\~№ 61-1526св20)\~КЦС ВС навів правовий висновок про те, з якою обставиною пов`язується чинність застави при переході права власності на предмет застави, зокрема, позивач у справі просив визнати не чинним обтяження автомобіля, оскільки після його купівлі під час реєстрації автомобіль було перевірено та встановлено відсутність обтяжень на нього. Через деякий час позивач дізнався, що автомобіль перебуває в заставі за зобов`язаннями його продавця перед банком. Після отримання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна позивачеві стало відомо, що запис про заставу зареєстрований після придбання та реєстрації ним спірного автомобіля. Позивач зазначав, що він є його добросовісним набувачем, а обтяження щодо спірного автомобіля є нечинним. Відповідно до ч. 4 ст. 577 Цивільного кодексу України, моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним\~лише за згодою заставодержателя,\~якщо інше не встановлено договором (ч. 2 ст. 586 Цивільного кодексу України). Іншого в договорі не зазначено. Згідно зі ст. 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи. Застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги, на іншу особу. Статтею 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено, що у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі ст. 388 ЦК України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна,добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень. Відповідно до вимог чинного законодавства України, застава зберігає свою силу для нового власника майна за умови наявності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відповідних відомостей про обтяження, які внесені до такого реєстру перед відчуженням предмета застави, при цьому, у протилежному випадку набувач вважається добросовісним і набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень. За таких обставин, законодавець пов`язує чинність застави з наявністю запису в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна саме на момент відчуження майна, а не на момент реєстрації права власності на нього. Зважаючи на те, що на час укладення договору купівлі-продажу застава спірного транспортного засобу була зареєстрована в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, Верховний Суд визнав неправильним висновок судів попередніх інстанцій про те, що на час відчуження спірного автомобіля боржником у зазначеному реєстрі були відсутні відомості про обтяження, а наявність такого обтяження перешкоджає позивачеві реалізувати свої права як власника майна. З врахуванням викладеного, як вбачається з додатків до позовної заяви та її змісту, заставний автомобіль був придбаний новим власником [PERSON] саме 24.06.2016р. згідно укладеного Договору купівлі продажу транспортного засобу № 8455 від 24.06.2016р., при цьому, згідно даних Витягу з ДРОРМ, який наявний в матеріалах цивільної справи, обтяження за типом: «застава рухомого майна» на автомобіль: марки LEXUS IS 300, номер об`єкта: [NUMBER] , зареєстровано заставодержателем саме 03.10.2007р. з терміном дії до: 31.07.2022р. Враховуючи викладене,\~на час\~укладення договору\~купівлі-продажу\~ [PERSON] \~автомобіля марки:\~LEXUS\~IS\~300,\~номер об`єкта:\~ [NUMBER] \~ -\~застава наведеного\~транспортного засобу\~була зареєстрована\~заставодержателем належним\~чином в\~Державному реєстрі\~обтяжень рухомого\~майна,\~момент реєстрації\~ 03.10.2007р.\~з терміном\~дії до:\~31.07.2022р.,\~що свідчить\~про те,\~що в\~момент придбання\~заставного автомобіля,\~наведений автомобіль\~мав статус\~ обмежений\~в цивільному\~обороті,\~оскільки,\~перебував під\~зареєстрованим обтяженням,\~що свідчить\~про те,\~що [PERSON] \~не є\~добросовісним набувачем\~у власність\~заставного автомобіля, добросовісність це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення, а так само, Заставодержатель має право звернути на нього стягнення в рахунок погашення кредитного зобов`язання боржника [PERSON] борг якої на даний час не погашено перед кредитором та заставодержателем. Частиною 3 ст. 1 Закону України «Про заставу» передбачено, що застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду - застава має похідний характер від забезпеченого зобов`язання (ч. 3 ст. 3 Закону України «Про заставу»). Статтею 572 Цивільного кодексу України передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, а отже, із аналізу наведених норм матеріального права випливає, що застава, як правовий інститут цивільного законодавства виконує забезпечувальну функцію, тобто спрямована на те, щоб гарантувати кредитору заставодержателю задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна, вона встановлена для гарантування майнових інтересів кредитора заставодержателя і сама по собі є не зобов`язанням, а способом забезпечення вже існуючого зобов`язання. Статтею 27 Закону України «Про заставу» передбачено, що застава зберігає силу у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі, або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги, на іншу особу. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (ч. ч. 1, 2 ст. 590 Цивільного кодексу України), водночас, зобов`язання в повному обсязі за змістом кредитного договору на даний час боржником, не виконано. Статтями 15, 16 Закону України «Про заставу» визначено, що право застави виникає з моменту укладення договору застави, а обтяжувач (продавець) рухомих речей, які виступають предметом купівлі-продажу в кредит з відстроченням або розстроченням платежу, набуває пріоритет з моменту реєстрації відповідного обтяження, при цьому, такий пріоритет є вищим за інші обтяження рухомого майна боржника, встановлені на користь інших обтяжувачів, навіть якщо такі обтяження були зареєстровані раніше. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна за винятком таких випадків: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі - продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна. Згідно з частиною першою\~статті 589 Цивільного кодексу України,\~в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави, при цьому, заставодавець може відчужувати заставлене майно тільки за згодою заставодержателя (частина друга статті 17 Закону України «Про заставу»), водночас, застава зберігає силу, якщо однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи (частина перша\~статті 27 Закону України «Про заставу»). Системний аналіз положень частини першої\~статті 27 Закону України «Про заставу»\~та частини третьої\~статті 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»\~надає підстави для висновку про те, що реалізація майна, що є предметом застави, без припинення обтяження, не припиняє засаву, тому застава зберігає чинність при переході права власності на предмет застави до іншої особи, тобто, на неї може бути звернено стягнення з підстав, передбачених статями\~25,\~26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Статтею 11 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що обтяження рухомого майна реєструються в Державному реєстрі в порядку, встановленому цим законом, водночас, стаття 17 Закону України «Про заставу» передбачає, що заставодавець може відчужувати заставлене майно тільки за згодою заставодержателя, а тому, щоб забезпечити дотримання наведеної норми, передбачена реєстрація обтяження рухомого майна, яка здійснюється на підставі заяви обтяжувача, в якій зазначаються, зокрема, відомості про заборону чи обмеження права боржника відчужувати предмет обтяження, які вносяться в Державний реєстр обтяжень рухомого майна, а так/само, відповідно до ст. 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» взаємні права та обов`язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом, на підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом. Отже, застава зберігає чинність при переході права власності на предмет застави до іншої особи, отже, на неї може бути звернено стягнення з підстав, передбачених ст. ст. 25, 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». (Справа Верховного Суду України №6-7цс13 від 03.04.2013). Наведене підтверджується і правовою позицією Верховного Суду, зокрема, Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду (Справа: №569/11433/15-ц, Провадження: №61-35414св18), в якій наведено правовий висновок про те, що зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника рухомого майна, що обтяжене, незалежно від оплатності правочину, на підставі якого воно набуте. Статтями 24, 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом, при цьому, обтяжувач на власний розсуд обирає один із способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Частинами першою та сьомою статті 20 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором, при цьому, реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним та/або приватним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором. Згідно зі статтею 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону, положеннями якої передбачено ще такий спосіб звернення стягнення на предмет застави як продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, аналогічний висновок викладено у Постанові Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі\~№ 523/8653/15-ц\~(касаційне провадження № 61-43889св18). Аналіз наведених норм надає підстави для висновку про те, що актами цивільного законодавства України надано право сторонам договору самим обирати спосіб та порядок врегулювання спірних питань щодо виконання умов договору, зокрема, заставодержатель має право на власний розсуд обрати спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, у тому числі і продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. На підставі вищезазначеного,

Outcome: dismissed