Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-18 00:00:00

18 січня 2021 року заявник звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, заінтересована особа: Новомосковський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), яку передано судді 19 січня 2021 року. В обґрунтування заяви [PERSON] посилалась на те, що вона є невісткою [PERSON] , [INFO] , громадянина України, уродженця м.Луганськ, який помер [INFO] у м.Луганськ, Україна, від хронічної серцевої недостатності, дифузний кардіосклероз. З метою державної реєстрації смерті [PERSON] , заявниця звернулася до Новомосковського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану, за місцем свого проживання, з відповідною заявою, однак їй було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті через те, що факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, а подані заявником документи, видані від імені Луганської Народної Республіки, відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадянин та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є недійсними і не створюють правових насідків. Отже, отримати свідоцтво про смерть встановленого зразка неможливо, оскільки [PERSON] помер на тимчасово окупованій території.\~ У зв`язку з чим, [PERSON] просила суд встановити факт, що [PERSON] , [INFO] , громадянин України, уродженець м.Луганськ, помер [INFO] у м.Луганськ, Україна, від хронічної серцевої недостатності, дифузний кардіосклероз. У судове засідання заявник не з`явилася, у заяві просила розглядати справу за її відсутності. Заявлені вимоги підтримує у повному обсязі. Представник заінтересованої особи Новомосковського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) у судове засідання не з`явився, надав письмову заяву про розгляд справи без участі представника відділу. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані заявником докази, приходить до наступного. [PERSON] є невісткою померлого [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб укладеного із [PERSON] , виданою 15 грудня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Авдіївського міського управління юстиції Донецької області, серії [NUMBER] , та копією свідоцтва про народження її чоловіка [PERSON] , виданого 27 червня 1973 року Жовтневим районним ЗАГС, серії [NUMBER] , де його батьком записано (мовою оригінала) « [PERSON] ». У відповідності до свідоцтва про смерть, виданого 07 листопада 2020 року Жовтневим відділом запису актів громадянського стану Луганського міського управління юстиції Міністерства юстиції Луганської Народної Республіки, актовий запис № 2156, [PERSON] , [INFO] , уродженець м.Луганськ, Україна, помер [INFO] у м. Луганськ «Луганська Народна Республіка». Згідно лікарського свідоцтва про смерть, довідки про причину смерті №102 від 10 жовтня 2020 року, [PERSON] помер [INFO] , причина смерті -\~ хронічної серцевої недостатності, дифузний кардіосклероз.\~\~ Як вбачається із листа відмови Новомосковського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану від 12.01.2020 року № 83/20.35-14, заявник [PERSON] звернулася до Відділу із заявою щодо видачі свідоцтва про смерть [PERSON] , але їй було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті через те, що факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, а подані заявником документи, видані від імені Луганської Народної Республіки відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадянин та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є недійсними і не створюють правових насідків. Відповідно до ст. 315 ЦК України, суд розглядає справи про встановлення фактів, які мають юридичне значення, у тому числі, відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з положеннями п. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Оскільки реєстрація смерті на підставі наявних у заявника документів неможлива, факт смерті [PERSON] може бути встановлений у судовому порядку. Оцінюючи можливість прийняття у якості доказів документів, виданих від імені так званої «Луганської Народної Республіки» суд керується наступними нормами права та міжнародними принципами. Згідно приписів статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»,\~ тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.\~ Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. На підставі статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається, крім іншого: 1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій. Згідно до Постанови Верховної Ради України від 17.03.2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнані тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Як встановлено у ч.2,3 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Так, на підтвердження факту смерті [PERSON] заявником подано завірену належним чином копію свідоцтва про смерть, виданого установою, що розташована на окупованій території, згідно якого [PERSON] помер [INFO] у місті\~ Луганськ. З довідки про причину смерті, виданої медичною установою, що розташована на окупованій території, також вбачається що [PERSON] помер [INFO] у місті Луганськ, причина смерті - хронічна серцева недостатність, дифузний кардіосклероз. Оцінюючи надані письмові докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті [PERSON] , [INFO] , встановленим.

Outcome: approved