Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами до [PERSON] , треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про витребування майна від добросовісного набувача та визнання права власності. Короткий зміст та обґрунтування позову Свої вимоги позивач [PERSON] обґрунтовує тим, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а.с. 22), вона з 06 березня 2014 року є власником автомобіля марки TOYOTA COROLLA синього кольору, 1997 року випуску, державний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] . Однак, у зв`язку із протиправними діями [PERSON] , який поза її волею, здійснив продаж зазначеного транспортного засобу на користь [PERSON] , та вчинення останнім дій на користь [PERSON] , який в подальшому здійснив продаж транспортного засобу [PERSON] , а та в подальшому відповідачу [PERSON] , чим фактично позбавили її як єдиного законного власника права володіння, користування та розпорядження спірним автомобілем. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач [PERSON] посилається на наявність відносно [PERSON] досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12015160240003425 відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08 жовтня 2015 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України та як вбачається з листа Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області від 02.06.2016 року №85/01-16, згідно даних Єдиного реєстру довіреностей інформація щодо посвідчення довіреності від імені [PERSON] на право розпорядження спірним автомобілем - в реєстрі відсутня. Згідно заяви представника позивачки [PERSON] - адвоката Васильєва П.О. від 22.05.2019 року про зміну предмету та підстави позову, представник позивачки просить: - Витребувати в [PERSON] на користь позивачки [PERSON] автомобіль марки TOYOTA COROLLA, 1997 року випуску, синього кольору, державний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] . - Визнати право власності за [PERSON] на автомобіль марки TOYOTA COROLLA, 1997 року випуску, синього кольору, державний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] . Рух справи у суді Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 02.10.2017 року було відкрито провадження по даній справі. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 02.10.2017 року було задоволено заяву позивачки про забезпечення позову. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 30.03.2018 року було задоволено заяву представника позивачки про забезпечення позову. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 07.05.2018 року було залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] . Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10.09.2018 року було витребувано докази по даній справі. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 17.10.2018 року було замінено неналежного відповідача [PERSON] на належного відповідача - [PERSON] та передано справу за підсудністю до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.11.2018 року було відкрито загальне позовне провадження по даній справі. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.11.2018 року було внесено виправлення в зазначену вище ухвалу. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01.06.2020 року було закрито підготовче провадження по справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Короткий виклад позицій сторін по справі У судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилась, однак адвокат Клименко С.Ю., який діє в її інтересах наддав до суду заяву, згідно якої просив розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, однак його представник - адвокат Царенко Олександр Олександрович надав до суду заяву, відповідно до якої просив справу розглядати без його участі та винести законне та обґрунтоване рішення. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] у судове засідання не з`явився, однак його представник - адвокат Косов Олександр Васильович надав до суду заяву, відповідно до якої просив справу розглядати без їх участі, та рішення прийняти на розсуд суду. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, однак у судове засідання не з`явився, та не повідомляв суд про причину своєї не явки. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, однак у судове засідання не з`явився, та не повідомляв суд про причину своєї не явки. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивачка [PERSON] згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а.с. 22), з 06 березня 2014 року була власником автомобіля марки TOYOTA COROLLA синього кольору, 1997 року випуску, державний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] . На підставі довідки-рахунок серії ВІА № 532840 від 12 травня 2015 року, яка видана ТОВ «АВТО-МОТОР-СЕРВІС-ТРЕЙДІНГ-КОМПАНІ» (а.с. 22-зворот) автомобіль марки Toyota-Corolla синього кольору, 1997 року випуску, державний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] був перереєстрований 13.05.2015 року на [PERSON] , що підтверджується реєстраційною карткою ТЗ, що міститься в матеріалах справи (а.с. 164). 05.07.2016 року на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 05.07.2016 року за № 2157/04/5141/2016 укладеного між [PERSON] та [PERSON] , власником автомобіль марки TOYOTA COROLLA синього кольору, 1997 року випуску, державний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] з 09.07.2016 року став [PERSON] , що підтверджується реєстраційною карткою ТЗ, договором купівлі-продажу транспортного засобу що міститься в матеріалах справи (а.с. 159-162). 06.10.2016 року на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 06.10.2016 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] власником автомобіль марки TOYOTA COROLLA синього кольору, 1997 року випуску, державний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] з 06.10.2016 року стала [PERSON] , що підтверджується реєстраційною карткою ТЗ, договором купівлі-продажу транспортного засобу що міститься в матеріалах справи (а.с. 155-158). 26.10.2017 року на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 26.10.2017 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] власником автомобіль марки TOYOTA COROLLA синього кольору, 1997 року випуску, державний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] з 26.10.2017 року став [PERSON] , що підтверджується реєстраційною карткою ТЗ, договором купівлі-продажу транспортного засобу що міститься в матеріалах справи (а.с. 148; 153). Також, 10.01.2018 року відповідачем [PERSON] було здійснено перереєстрацію автомобіль марки TOYOTA COROLLA синього кольору, 1997 року випуску, державний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] з 26.10.2017 року, у зв`язку із перереєстрацією при переобладнанні автомобіля для роботи на газовому пальному. Згідно Висновку №157А експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню ринокової вартості КТЗ, ринкова вартість автомобілю марки TOYOTA COROLLA синього кольору, 1997 року випуску, державний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] станом на 25.04.2016 року визначається рівною 69851,00 грн. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Крім того, витребувати можна лише індивідуально визначене майно. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (частина перша статті 388 ЦК України). Отже, в обґрунтування своїх позовних вимог, а саме того факту, що автомобіль марки TOYOTA COROLLA синього кольору, 1997 року випуску, державний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] вибув з володіння власника - позивача по справі [PERSON] , поза її волею позивач посилається на наявність відносно [PERSON] досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12015160240003425 відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08 жовтня 2015 року. 25 вересня 2019 року ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області було вирішено зобов`язати Білгород-Дністровський ВП ГУНП України в Одеській області, старшого слідчого Жайворонка М.В. (Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Тимірязєва, 21) надати матеріали досудового розслідування під № 12015160240003425 від 08.12.2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України (а.с. 10 том 2). На виконання вищезазначеної ухвали Старшим слідчим СВ Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області Жайворонка М.В. було надано копії кримінального провадження №12015160240003425 від 08.12.2015 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 289 КК України, які були досліджені судом. З матеріалів досудового розслідування кримінального провадження №12015160240003425 вбачається, що згідно Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, 12.05.2015 року невстановлена особа в м.Білгород-Дністровський Одеської області незаконно заволоділа транспортним засобом TOYOTA COROLLA синього кольору, 1997 року випуску, державний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , що належить [PERSON] , чим спричинив останній значну матеріальну шкоду. Згідно повідомлення Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори в Одеській області №85/01-16 від 02.02.2016 року, згідно даних Єдиного реєстру довіреностей інформація щодо посвідчення довіреності від імені [PERSON] на право розпорядження спірним автомобілем - в реєстрі відсутня. 21.06.2017 року [PERSON] було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України. З матеріалів досудового розслідування кримінального провадження №12015160240003425 від 08.12.2015 року за ознаками вчинення [PERSON] кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 289 КК України, вбачається, що зазначене кримінальне провадження, судом ще не розглядалось, оскільки воно знаходиться на стадії досудового розслідування. Отже, рішення суду, яке набрало законної сили станом на теперішній час по даному кримінальному провадженню відсутнє. Інших доказів, які б свідчили про те, що автомобіль марки Toyota-Corolla синього кольору, 1997 року випуску, державний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] вибув з володіння власника - позивача по справі [PERSON] , поза її волею, позивачем не надавалося. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Згідно ч.ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала Згідно ч.3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави дійти висновку, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань. Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в Постанові від 25.11.2020 року в справі №600/435/16-ц. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №753/15556/15-ц, яка є обов`язковою для застосування судом в силу вимог частини 4 статті 263 ЦПК України, міститься висновок про те, що зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Статтею 1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України). Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Висновки за результатами розгляду справи та розподіл судових витрат Отже враховуючи все вищенаведене, суд вважає, що позивачем не доведено факт вибуття майна, а саме транспортного засобу поза її волею, оскільки в підтвердження зазначених обставин позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу зазначених обставин. В свою чергу посилання позивача на наявність відносно [PERSON] матеріалів досудового розслідування, не свідчить про протиправність дій [PERSON] , оскільки зазначеним матеріалам суд ще не надавав оцінку, оскільки матеріали справи не містять вироку відносно [PERSON] , який набрав би законної сили, та яким би могли би бути встановлені обставини, які мали б суттєве значення для зазначеної справи. Відповідно до частин 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, судові витрати слід залишити за позивачкою. Враховуючи все вищенаведене, та

Outcome: dismissed