Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до Словянського міськрайонного суду з позовом до ТОВ «Листопад» про стягнення заборгованості за договором поворотної фінансової допомоги обґрунтовуючи свої позовні вимоги наступним. 01.04.2015 року між [PERSON], як позикодавцем, та відповідачем ТОВ «Листопад» в особі директора [PERSON], яка діяла на підставі Статуту, як позичальником, було укладено договір безвідсоткової поворотної фінансової допомоги, відповідно умов якого [PERSON] надав ТОВ «Листопад» безвідсоткову фінансову допомогу у розмірі 100\~000 грн. зі строком повернення по 31.03.2016 року. Позивач на виконання своїх зобовязань за договором перерахував відповідачеві грошові кошти (відповідно до квитанцій: № OWBX80042 від 22.05.2015 року на суму 4200 грн.; № 17VL54667 від 16.06.2015 року на суму 4000 грн.; № 17VL59987 від 22.06.2015 року на суму 4000 грн.; квитанції до прибуткового касового ордеру № 5 від 01.07.2015 року на суму 10000 грн.; квитанції до прибуткового касового ордеру № 6 від 06.07.2016 року на суму 37000 грн. та квитанції до прибуткового касового ордеру № 7 від 31.08.2015 року на суму 19300 грн. Всього позивач перерахував відповідачеві, відповідно до договору, грошові кошти у розмірі 78500 грн. Окрім того, внесення ним грошових коштів також підтверджується карткою рахунком 505, виданою ТОВ «Листопад» 27.10.2015 року. Відповідно до п. 3.1 Договору, строк його дії встановлено на один рік, тобто по 31.03.2016 року. Відповідач свої зобовязання з повернення коштів не виконує, у звязку з чим позивач бажає отримати належні йому кошти за рішення суду. Посилаючись на положення ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України просить суд стягнути з ТОВ «Листопад» суму боргу за договором поворотної фінансової допомоги у розмірі 78500 грн. Окрім того, п. 3.8 Договору у разі несвоєчасного повернення отриманої фінансової допомоги, а саме з 30.03.2016 року нараховується пеня у розмірі 0,5% від суми неповернутої частини допомоги за кожен день прострочення, що також відповідає приписам ст. 610-612 ЦК України. Отже, сума пені за кожен день прострочення виконання зобовязання станом на 11.04.2016 року складає 4317,50 грн. (з 31.03.2016 року до 11.04.2016 року х 392,50 грн.), яку позивач також просить стягнути з відповідача на його користь. Також, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь суму сплаченого ним судового збору у розмірі 828,18 грн. та понесені ним витрати на надання правової допомоги. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився. Надав заяву про розгляд справи у його відсутності за участі його представників. Представники позивача [PERSON] та адвокат [PERSON] в судовому засіданні повністю підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Дійсно по справі призначалася почеркознавча експертиза для встановлення належності підпису позивача у договорі фінансової допомоги, зразки підписів позивач не надав. Оскільки у справі достатньо інших доказів, які підтверджують прийняття платежів з боку відповідача, то є усі підстави для задоволення позову, про наявність кримінального провадження їм не відомо. Представник відповідача адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю, прохав у їх задоволенні відмовити, посилаючись на те, що договір про надання фінансової допомоги підписаний шляхом шахрайських дій, директор не мала обсягу повноважень для його укладення, про що внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом шахрайських дій. Договір не підписаний позивачем, який відмовився надавати зразки підпису для проведення почеркознавчої експертизи. Фактично грошові кошти підприємством отримані не були, позики не було, а було шахрайство, тобто гроші, які знаходились у касі підприємства та мали бути оприбутковані, позивач оформив як фінансову допомогу. З цього приводу є звернення до правоохоронних органів, після виявлення цього факту підприємством була подана уточнена податкова декларація. В письмових запереченнях представник відповідача заперечувала проти заявлених позовних вимог та зазначила, що згідно статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», надання коштів у позику відноситься до фінансових послуг. Відповідно до п. 13 ст. 7.13 Статуту ТОВ «Листопад» вирішення питань з одержання кредитів, гарантій у банківських і небанківських установах, у фізичних осіб, відноситься виключно до компетенції загальних зборів товариства, тобто, укладення договору позики повинно було проводитися тільки за рішенням загальних зборів учасників товариства з веденням протоколу і директор товариства не мала права на укладення цього договору. По-друге, грошові кошти фактично не були надані Товариству, а наведені позивачем квитанції свідчать про те, що в декількох випадках платником є [PERSON], тобто не сторона по договору фінансової позики. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору без передачі коштів не породжує у майбутньому у позичальника обовязків повернути кошти. З огляду на викладене просять суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити (а. с. 39-40 т.1 ). Заслухавши доводи представників позивача, представника відповідача, дослідивши надані суду письмові докази, та надавши їм відповідну оцінку, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. 01.04.2015 року між директором товариства [PERSON] (відповідно до Наказу ТОВ «Листопад» від 24.05.2013 року № 8-ЛС (а.с.17) та [PERSON] було укладено Договір № 1 (далі за текстом Договір) про надання фінансової допомоги на поворотній основі. Відповідно п. 3.1 Договору, строк займу встановлюється з моменту підписання договору строком на 1 (один) рік, тобто по 31.03.2016 року та діє до повного виконання сторонами своїх обовязків (а. с.18-19 т.1). Відповідно до балансових даних фінансової діяльності ТОВ «Листопад» за період з 05.02.2015 року по 31.12.2015 року та відповідно до квитанцій: № OWBX80042 від 22.05.2015 року на суму 4200 грн.; № 17VL54667 від 16.06.2015 року на суму 4000 грн.; № 17VL59987 від 22.06.2015 року на суму 4000 грн.; квитанції до прибуткового касового ордеру № 5 від 01.07.2015 року на суму 10000 грн.; квитанції до прибуткового касового ордеру № 6 від 06.07.2016 року на суму 37000 грн. та квитанції до прибуткового касового ордеру № 7 від 31.08.2015 року на суму 19300 грн., кошти у розмірі 78500 грн. були [PERSON] перераховані на рахунок відповідача (а.с.10-13, 145-160). Відповідно правових висновків, які\~містяться у постанові Судової палати у цивільних справах ВСУ від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-63цс13, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, наданого для підтвердження позовних вимог, і залежно від установлених результатів робити висновки. Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним з моменту здійснення дії з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК). Ця особливість реальних договорів зазначена у частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладений з моменту передання відповідного майна або вчинення відповідної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лишу факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику (правова позиція Верховного суду України викладена у постанові за результатами розгляду справи № 6-50цс16 від 24.02.2016 року). 18 липня 2012 року ВСУ прийняв Постанову № 6-79 цс12, у якій прийшов до висновку, що фізичні особи та юридичні особи, які не є фінансовими установами, можуть надавати кошти у позику третім особам під проценти. Правова позиція ВСУ полягає у тому, що: «договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України)». "Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст. ст. 1046 1048 ЦК України". По-перше, стороною договору позики може бути будь-яка фізична або юридична особа, що має необхідний обсяг цивільної дієздатності; фінансові ж послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами субєктами підприємницької діяльності. Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не передбачає можливості надання фінансових послуг фізичними особами, які не є субєктами підприємницької діяльності. По-друге, метою субєкта надання фінансової послуги є отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів, а мету субєкта надання позики Цивільним кодексом України не визначено. Отже, незважаючи на те, що згідно з вищезазначеним Законом надання коштів у позику є фінансовою послугою, сама по собі позика, правовий режим якої, визначений Цивільним кодексом України не може апріорі вважатися фінансовою послугою, оскільки має деякі відмінності від позики, правовий режим якої визначається Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Суд, при наданні оцінки доводам зі сторони представника відповідача в тій їх частині, що надання коштів у позику юридичній особі відноситься до фінансових послуг, відповідно до статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а відповідно до п. 13 ст. 7.13 Статуту ТОВ «Листопад» вирішення питань з одержання кредитів, гарантій у банківських і небанківських установах, у фізичних осіб, відноситься виключно до компетенції загальних зборів товариства, то укладений Договір між [PERSON] та директором ТОВ «Листопад» [PERSON] є недійсним та таким, що не тягне наслідків, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до п. 13 ст. 7.13 Статуту ТОВ «Листопад» вирішення питань з одержання кредитів, гарантій у банківських і небанківських установах, у фізичних осіб, відноситься виключно до компетенції загальних зборів товариства, тобто, укладення договору позики повинно було проводитися тільки за рішенням загальних зборів учасників товариства з веденням протоколу і директор товариства не мала права та необхідного обсягу повноважень на укладення цього договору. За клопотанням представника відповідача по справі була призначена судово-почеркознавча експертиза з метою встановлення факту підписання спірного договору поворотної фінансової допомоги позивачем [PERSON], сторонам були розяснені наслідки ухилення від участі в експертизі, передбачені ст.. 146 ЦПК України. Вказана вище судово-почеркознавча експертиза не була проведена через ухилення позивача [PERSON] від подання експертам необхідних матеріалів та зразків підпису, без чого неможливо було провести експертизу, що підтверджено повідомленням № 1557 від 24.11.2016 року експертної установи. Відповідно до ч. 1 ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для зясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. З огляду на те, що встановлення факту підписання позивачем спірного договору від 01.04.2015 року фінансової допомоги з боку позивача [PERSON] має суттєве значення по справі, позивач ухилився від участі в експертизі, суд вважає можливим встановити факт, що [PERSON] договір фінансової допомоги від 01.04.2015 року з ТОВ «Листопад» не підписував. Окрім того, заслуговують на увагу доводи представника відповідача в тій частині, що за квитанцією від 22.05.2015 року на адресу ТОВ «Листопад» було зроблено переказ 4200,00 грн., за квитанцією від 16.06.2015 року зроблено переказ 4000,00 грн. з призначенням платежу «поворотна фінансова допомога» від [PERSON], а не від позивача [PERSON] (а. с. 11-12 т. 1) Оцінюючі доводи сторони відповідача в частині фактичного не отримання грошових коштів від [PERSON] за договором поворотної фінансової позики, суд не приймає їх до уваги, оскільки ці доводи спростовуються дослідженими у судовому засіданні балансовими даними фінансової діяльності ТОВ «Листопад» за період з 05.02.2015 року по 31.12.2015 року та дослідженими квитанціями: № OWBX80042 від 22.05.2015 року на суму 4200 грн.; № 17VL54667 від 16.06.2015 року на суму 4000 грн.; № 17VL59987 від 22.06.2015 року на суму 4000 грн.; квитанції до прибуткового касового ордеру № 5 від 01.07.2015 року на суму 10000 грн.; квитанції до прибуткового касового ордеру № 6 від 06.07.2016 року на суму 37000 грн. та квитанції до прибуткового касового ордеру № 7 від 31.08.2015 року на суму 19300 грн., відповідно до яких [PERSON] та [PERSON] передано в користування ТОВ «Листопад» грошові кошти у розмірі 78500 грн. (а. с. 10-13,145-160 т. 1). З урахуванням викладеного та фактичних правовідносин між сторонами, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобовязання повернути майно потерпілому. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обовязків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених ч. 2 ст. 11 ЦК України. Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобовязання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення ст. 1212 ЦК України (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23 березня 2016 р. у справі № 6-2978цс15). З огляду на наведене, суд вважає, що в даному випадку правовідносини між сторонами мають регулюватись нормами ст. 1212 ЦК України, під час розгляду справи позивач та його представники позовні вимоги не змінювали та не уточнювали, а тому в межах заявлених позовних вимог позовні вимоги на визначених позивачем правових підставах задоволенню не підлягають. Позовні вимоги щодо стягнення пені є похідними від позовних вимог про стягнення суми боргу за договором поворотної фінансової допомоги, а тому теж заявлені передчасно та задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при подачі позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 828,18 грн. З огляду на те, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають в повному обсязі, сплачений ним судовий збір підлягає віднесенню на його користь, як і витрати за надання правової допомоги.

Outcome: dismissed