Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-22 00:00:00

09.01.2019 року Моторно (транспортне) страхове бюро України звернулося до Васильківського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду в сумі 62526,89 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1762,00 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 05.04.2017 року з вини відповідача сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Фольксваген», державний номерний знак [NUMBER] , який був під керуванням [PERSON] та автомобіля потерпілої [PERSON] марки «Шевроле», державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] . В результаті зіткнення автомобілі отримали механічні ушкодження. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована не була, а тому в силу вимог ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивач здійснив виплату потерпілій суму страхового відшкодування в розмірі 61774,89 грн., яку разом з витратами за послуги аварійного комісара в розмірі 752,00 грн. просить стягнути з відповідача за рішенням суду. 31.07.2018 року позивач звернувся до відповідача з вимогою про відшкодування шкоди в добровільному порядку, однак вказана вимога залишилась без виконання, відповідач не вчинив жодної дії, спрямованої на врегулювання спору, що й стало передумовою звернення до суду з даним позовом. 14.02.2019 року суд відкрив провадження у цій справі та з урахуванням вимог ч. 4 ст. 19 ЦПК України вирішив її розглянути у порядку спрощеного провадження, без виклику сторін за наявними в справі матеріалами. Сторони не подавали клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи про призначення судового засідання у спрощеному провадженні з викликом сторін. Представник позивача подав до суду клопотання, в якому просить проводити розгляд справи без його відсутності, підтримав позовні вимоги в повному обсязі та проти винесення судом заочного рішення у справі не заперечив. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, своїм процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву не скористався, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі статті 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечив проти такого вирішення справи. Крім того, в силу вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Зважаючи на вищевикладене, суд ухвалив розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження, ухваливши заочне рішення на підставі наявних матеріалів справи. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. В силу вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Судом достовірно встановлено, що 05 квітня 2017 року близько 07 год. 15 хвилин громадянин [PERSON] , керуючи автомобілем Фольксваген», державний номерний знак [NUMBER] на перехресті пр. Оболонського та пр. Степана Бандери в м. Києві, не виконав вимогу дорожнього знаку 5.16 «Напрямок руху по смугах», не зайнявши крайнє ліве положення для повороту ліворуч, здійснив поворот ліворуч з середнього ряду, в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем «Шевроле», державний номерний знак [NUMBER] , який, в свою чергу, здійснив некерований наїзд на світлофор для пішоходів, що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів та світлофора. Своїми діями [PERSON] порушив п.п. 8.4(г),10.4 ПДР України. Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 01.06.2017 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 (триста сорок) гривень. З огляду полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/9046918 від 08.10.2016 року вбачається, що автомобіль «Шевроле», державний номерний знак [NUMBER] належний [PERSON] був застрахований ПАТ НАСК «Оранта».. 06.04.2017 року водієм пошкодженого автомобіля «Шевроле», державний номерний знак [NUMBER] [PERSON] було подано до Моторного (транспортного) страхового бюро України повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та 24.06.2017 року заяву про виплату страхового відшкодування. На замовлення позивача було здійснено звіт № 1480 про оцінку транспортного засобу «Шевроле», державний номерний знак [NUMBER] , яким було встановлено, що вартість матеріального збитку даного автомобіля при ДТП складає 69851,57 грн. Наказом Моторного (транспортного) страхового бюро України № 7095 від 31.07.2017 року та 25.07.201 про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих було визначено суму до сплати за шкоду заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 61774,89 грн., які відповідно до платіжного доручення № 1141900 від 01.08.2017 року були перераховані потерпілій [PERSON] 31.07.2017 року позивач звернувся до відповідача з вимогою №3.1.-05/18136 про досудове врегулювання спору. Однак остання була проігнорована відповідачем та кошти страхового відшкодування не сплачено. В силу вимог ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України). Відповідно до ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. В силу вимог ст. 1191 ЦК України та п. 38.2.1ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо іншій розмір не встановлено законом. Право зворотної вимоги (регресу) - це вимога кредитора до боржника (особи, яка завдала шкоду) про повернення сплаченого за його вини відшкодування потерпілому. Регресна вимога носить похідний характер. Вона виникає тільки на основі виконання якогось іншого зобов`язання, що стосовно регресного може бути названо основним. Регресне зобов`язання завжди є похідним від основного, оскільки коли припиняє дію основне, то виникає регресне зобов`язання. В регресному зобов`язанні беруть участь дві сторони - кредитор (регредієнт) і боржник (регресант). Особливість кредитора полягає в тому, що він, перш ніж стати кредитором у регресному зобов`язанні, був боржником в іншому зобов`язанні, виконання якого і породило регресне зобов`язання. Регресна вимога завжди спрямована на відшкодування втрат, понесених за рахунок або з вини іншої особи, а тому вона, по суті, є зобов`язанням по відшкодуванню шкоди й, отже, в більшості випадків є формою цивільно-правової відповідальності. Об`єктом регресного зобов`язання є відшкодування, яке регресант зобов`язаний вчинити регредієнту. Зміст регресного зобов`язання становлять права і обов`язки сторін. У регресному зобов`язанні регредієнту належить право на одержання відшкодування, регресант зобов`язаний вчинити дії по відшкодуванню, тобто змістом регресного зобов`язання є стягнення сплаченого. Розмір регресної вимоги не може бути більше суми фактичного сплаченого кредиторові в основному зобов`язанні. За таких обставин, суд вважає, що позивачем правомірно заявлені вимоги до відповідача, як винуватця дорожньо-транспортної пригоди, з приводу відшкодування суми страхового відшкодування в порядку регресу в розмірі 61774,89 грн., виплаченої позивачем на користь потерпілої [PERSON] за рахунок фонду захисту потерпілих, тому позов в цій частин підлягає до задоволення. Крім того, судом з рахунку № 17/10367.1 від 20.04.2017 року судом встановлено, що позивачем оплачено витрати аварійного комісара в сумі 752,00 грн., які враховано в суму страхового відшкодування. Разом з тим, відповідно до вимог п. 22.1.ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно з положеннями ст. 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Отже, чинним законодавством не передбачено право страховика вимагати відшкодування вартості витрат за послуги аварійного комісара, у зв`язку з тим, що такі витрати страховика не є страховим відшкодуванням, а спрямовані на визначення розміру збитків. Ці витрати належать до звичайної господарської діяльності страховика і не підлягають стягненню з особи, яка відповідальна за спричинену шкоду, а тому суд не вбачає підстав для відшкодування за рахунок відповідача вартості витрат за послуги аварійного комісара в сумі 752,00 грн., а тому відмовляє в задоволенні позову в цій частині. Відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати понесені позивачем в сумі 1762,00 гривень, слід стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial