Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-22 00:00:00

15 грудня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Кредитної спілки «Злагода» в якому вказав, що 11 квітня 2013 року між ним та відповідачем - укладено договір кредитної лінії №7389к про надання позивачеві кредитної лінії з лімітом суми 42 000 грн. Згідно п.п.1.1., 3.1, вказаного договору кредитодавець зобов'язується надати позичальникові кредитну лінію з лімітом суми коштів - 42 000 грн., а позичальник згідно п.2.1 договору зобов'язується в строк до 11 квітня 2016 року повернути основну суму кредиту та сплачувати проценти за користування кредитом на умовах, що передбачені цим договором у розмірі 65 відсотків річних від суми щоденного залишку заборгованості по кредиту в рамках кредитної лінії. Пунктом 3.7 вказаного договору передбачено, що у разі несвоєчасного надходження (прострочення) планового платежу повністю або частково на строк, що перевищує 3 (три) календарні дні, процентна ставка по кредиту змінюється у відповідності до ст. 611 Цивільного кодексу України, як зміна умов зобов'язання, і встановлюється у розмірі 195 % річних від суми залишку кредиту та застосовується з моменту прострочення. В п. 6.4 договору також передбачено, що в разі прострочення позичальником передбаченого графіком розрахунків планового платежу чи його частини на строк, що перевищує 60 календарних днів, кредитодавець має право стягнути з позичальника штраф в розмірі 60 % від початкової суми кредиту. Умови договору, передбачені п.п. 3.7, 6.4, позивач вважає такими, що порушують норми чинного законодавства, зокрема ч. 5 ст. 11, п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та несправедливими. Тому просить визнати їх недійсними. Також просить стягнути з відповідача на його користь судові витрати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позов підтримав, просив його задоволити з підстав, що у ньому наведено, вважає, що п.п. 3.7. та 6.4. кредитного договору є несправедливими, вони суперечать загальним засадам Цивільного кодексу України та Закону України «Про захист прав споживачів». Просив врахувати судову практику у аналогічних справах, рішення в яких Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ позивачем долучено до позовної заяви. Представник відповідача КС «Злагода» - Семенюк Н.Ю. в судовому засіданні проти позову заперечила, пославшись на правомірність укладення договору з позивачем, та просила в задоволенні позову відмовити. Надала письмові заперечення проти позову, в яких вказала, що підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної та достовірної інформації про положення договору є особисте підписання позивачем кожної сторінки договору та заяви про повноту отриманої інформації. Волевиявлення позивача було вільним та відповідало його внутрішній волі. Позивачем не вказано у чому саме полягає несправедливість окремих положень Договору, чи є зазначена обставина відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» підставою для зміни або визнання недійсними саме цих положень умов договору. Дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача відсутній. Вказала, що позивач 25.10.2013 року звертався до КС «Злагода» щодо зменшення щомісячних платежів, зобов'язавшись при цьому кожного місяця протягом 6 місяців сплачувати по 1000 грн. В запереченнях також зазначила про наявність рішення суду від 22.10.2014 року про стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором, яким позовні вимоги КС «Злагода» були задоволені в повному обсязі, рішення набуло законної сили та перебуває на стадії примусового виконання. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши наявні у справі докази, надавши правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 11 квітня 2013 року між позивачем та відповідачем укладено договір кредитної лінії №7389к про надання позивачеві кредитної лінії з лімітом суми коштів 42 000 грн. Згідно п.п.1.1., 3.1, вказаного договору кредитодавець зобов'язується надати позичальникові кредитну лінію з лімітом 42 000 грн., а позичальник, згідно п. 2.1 договору зобов'язується в строк до 11 квітня 2016 року повернути основну суму кредиту та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, що передбачені цим договором. Згідно п. 3.1 договору за користування кредитом кредитодавець щомісячно станом на останній день місяця нараховує плату (проценти) в розмірі 65 відсотків річних від суми щоденного залишку заборгованості позичальника по кредиту в рамках кредитної лінії. Пунктом 3.7 вказаного договору передбачено, що у разі несвоєчасного надходження (прострочення) планового платежу повністю або частково на строк, що перевищує 3 (три) календарні дні, процентна ставка по кредиту змінюється у відповідності до ст. 611 Цивільного кодексу України, як зміна умов зобов'язання, і встановлюється у розмірі 195 % річних від суми залишку кредиту та застосовується з моменту прострочення. Позичальник усвідомлює, що зміна процентної ставки у передбаченому даним пунктом випадку не є підвищенням процентної ставки в односторонньому порядку. В п. 6.4 договору також передбачено, що в разі прострочення позичальником передбаченого графіком розрахунків планового платежу чи його частини на строк, що перевищує 60 календарних днів, кредитодавець має право стягнути з позичальника штраф в розмірі 60 % від початкової суми кредиту. (а.с. 4- 6). Конституційний Суд України у своєму Рішенні № 15 - рп/2011 від 10 листопада 2011 року у справі у справі N 1-26/2011 дійшов висновку, що положення Закону «Про захист прав споживачів», які є предметом офіційного тлумачення у справі (які просить застосувати до правовідносин, що склались між ним та відповідачем позивач), спрямовані на захист прав споживачів кредитних послуг та збалансування цих прав з іншими суспільними цінностями, що захищаються публічною владою. Тому, зокрема й вказані позивачем положення закону у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Враховуючи наведене вище, суд вважає, що до правовідносин, що склались між позивачем та відповідачем, норми Закону України «Про захист прав споживачів» слід застосовувати в системному зв'язку з нормами Цивільного кодексу України, що врегульовують спірні правовідносини. Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Конституційний суд України в своєму рішенні від 11 липня 2013 року №7-рп/2013 наголосив, що згідно з частиною другою статті 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 Кодексу). Як зазначено в положеннях пунктів 22, 23 статті 1, частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року N 1023-XII з наступними змінами (далі - Закон про захист прав споживачів) споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до положень частин першої, третьої статті 509, статей 526, 629 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Кодексом також передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 Кодексу). Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (частина друга статті 551 Кодексу). Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина третя статті 551 Кодексу). Таким чином, правовідносини про надання споживчого кредиту є договірними, до яких мають бути застосовані, зокрема, як загальні положення Кодексу про зобов'язання та договір, так і приписи його частини другої статті 627 щодо необхідності врахування вимог законодавства про захист прав споживачів. Положеннями частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. В частинах третій, четвертій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому пунктом 4 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Які умови є несправедливими, визначає ч.3 ст. 18 цього Закону. Зокрема, несправедливими є умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором (п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону). Конституційний Суд України також зазначив, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем неустойки (штрафу, пені) за прострочення у поверненні кредиту. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року N 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Як зауважив Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). Таким чином, умови договору кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Як встановлено судом, згідно з кредитним договором від 11 квітня 2013 року процентна ставка за користування кредитом становить 65 відсотків річних від суми щоденного залишку заборгованості позичальника по кредиту в рамках кредитної лінії. Згідно п. 3.7. у разі несвоєчасного надходження (прострочення) планового платежу повністю або частково на строк, що перевищує 3 (три) календарні дні, процентна ставка по кредиту змінюється (потроюється) і встановлюється у розмірі 195 % річних від суми залишку кредиту та застосовується з моменту прострочення. П. 6.4 договору також передбачає, що в разі прострочення позичальником передбаченого графіком розрахунків планового платежу чи його частини на строк, що перевищує 60 календарних днів, кредитодавець має право стягнути з позичальника штраф в розмірі 60 % від початкової суми кредиту. У цьому зв'язку суд зважає на те, що умови кредитного договору, встановлені п.п. 3.7, 6.4 щодо потроєння процентної ставки за кредитним договором у разі прострочення планового платежу на строк, що перевищує 3 календарні дні, та встановлення у договорі додаткової відповідальності у виді стягнення штрафу у розмірі 60 % від початкової суми кредиту в разі прострочення позивачем планового платежу (чи його частини) на строк, що перевищує 60 календарних днів є несправедливими, оскільки за таких обставин, всупереч принципу добросовісності такі умови договору створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, та входить в пряму суперечність з ст.ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема в частині встановлення в договорі вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Таким чином пункт 3.4., договору кредитної лінії від 11 квітня 2013 року №7389к, що встановлює річну процентну ставку у розмірі 195% у разі несвоєчасного надходження (прострочення) планового платежу повністю або частково на строк, що перевищує 3 календарні дні, не відповідає критерію встановленому п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону (щодо справедливості умови договору), та відповідно перевищує розумну межу плати за послугу, що встановлена Законом. П. 6.4, договору кредитної лінії від 11 квітня 2013 року №7389к, що встановлює стягнення штрафу у розмірі 60 % від початкової суми кредиту в разі прострочення позивачем планового платежу (чи його частини) на строк, що перевищує 60 календарних днів, не відповідає передбаченим п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509, ч.1,2 ст. 627 ЦК України, щодо базових засад цивільно - правових відносин: добросовісності, розумності та справедливості, оскільки встановлення такого розміру цивільної відповідальності в даному випадку є явно завищеною (встановлення такого виду додаткової відповідальності суперечить правовій природі штрафу, як виду неустойки). Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові кошти як неустойку (штраф, пеня) спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Вказане узгоджується з Рішенням КСУ від 11.07.2013 року № 7 - рп/2013. Також суд зважає на те, що відповідно до Закону штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України), однак як зазначено п. 6.4. кредитного договору штраф у розмірі 60 % нараховується від початкової суми кредиту. Тому кредитодавець (відповідач по справі) на стадії укладення договору мав би визначитись з правовою природою вказаної відповідальності за невиконання (неналежне виконання) умов договору. Як передбачено ст.215 ЦК України підставою визнання недійсності правочину є недодержання стороною на момент його вчинення вимог, встановлених ст.203 ЦК України. Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Встановивши, що пункти 3.7, 6.4. договору суперечать принципам законності, розумності, справедливості та добросовісності, що закріплені ст.3, ст.627 ЦК України, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання їх недійсними. Також суд звертає увагу на те, що 25.10.2013 року позивач звертався до відповідача з заявою якою просив зменшити обов'язкові платежі за кредитним договором № 7389к, що свідчить про те, що встановлений в договорі розмір платежів по кредиту був для нього непомірно великим, що ще раз підтверджує несправедливість умов договору, що наведені в п.п. 3.7, 6.4 (а.с. 28). Тому позов необхідно задовольнити, та визнати недійними пункти 3.7, 6.4. договору кредитної лінії від 11 квітня 2013 року №7389к, укладеного між [PERSON] та КС «Злагода». Такі ж позиції в аналогічних правовідносинах відстоюються також Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ, що висловлені в ухвалах від 20 серпня 2014 року (справа № 6-17634св14), від 24 квітня 2013 року (справа № 6-1099св13). З цього ж питання висловлювався Верховний Суд України у справах № 6-80цс13 та 6-80цс12 та Конституційний Суд України у рішеннях № 15 - рп/2011 від 10 листопада 2011 року, №7-рп/2013 від 11 липня 2013 року. Вимога позивача, щодо стягнення з КС «Злагода» на його користь судових витрат у виді витрат на правову допомогу в сумі 3500 грн. не ґрунтується на вимогах Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», відповідно до ст. 1, якого розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Враховуючи викладене з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу, яка полягала у наданні представником позивача [PERSON] правової допомоги у судовому засіданні, в сумі 328 грн., 86 коп. оскільки представник позивача, згідно журналу судового засідання надавав таку допомогу протягом 54 (п'ятдесяти чотирьох) хвилин, відповідний розрахунок судом здійснено виходячи з пропорції 40% мінімальної заробітної плати за 1 год. участі. Судовий збір позивачем на стадії подачі позову не сплачувався відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», тому відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь держави підлягають витрати по оплаті судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved