Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

13.02.2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами, якими просить визнати за нею як за спадкоємицею за законом першої черги після смерті матері [PERSON], померлої 14.03.2007 року, та як за спадкоємицею за законом другої черги після смерті сестри [PERSON], померлої 23.04.2011 року, право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними та господарчими спорудами, що розташований за адресою: вул. Грибоєдова, №56, м. Ізмаїл, Одеська область, мотивуючи тим, що нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у звязку із відсутністю правовстановлюючих документів на будинок. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 02.03.2017 року позовні вимоги [PERSON] визнала повністю, не заперечувала проти їх задоволення та пояснила, що спадщину після смерті [PERSON] вона не приймала та не претендує на неї. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом 09.02.1982р., посвідченого державним нотаріусом в реєстрі за №2-457,[PERSON] є власником 1/2 будинку, що розташований за адресою: м. Ізмаїл, вул. Грибоєдова, №56. Згідно технічної документації, виготовленої [PERSON] БТІ 15.10.2008р., по вул.Грибоєдова, б. 56, в м. Ізмаїл розташований житловий будинок, та власником 1/2 частини вказана [PERSON]. Згідно довідки КП «Ізмаїльське МБТІ» №379 від 20.03.2017р. відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи на обєкт нерухомості по вул. Грибоєдова, 56 в м. Ізмаїл власником 1/2 частки є [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09.02.1982р., посвідченого державним нотаріусом [PERSON] державної нотаріальної контори в реєстрі №2-457. Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно із ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 093714 від березня місяця 2007 року [PERSON] померла 14.03.2007 року. Після смерті [PERSON], згідно ст.1220 ЦК України, відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить 1/2 частина житлового будинку з надвірними та господарчими спорудами, що розташований за адресою: вул. Грибоєдова, №56, м. Ізмаїл, Одеська область. За життя спадкодавець [PERSON] заповіту не залишила. Спадкоємцями за законом першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України після смерті [PERSON] стали її доньки [PERSON] та [PERSON], що підтверджено свідоцтвами про народження, свідоцтвом про укладення шлюбу, розірвання шлюбу, копії яких наявні у матеріалах справи. [PERSON] та [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] прийняли шляхом подачі до нотаріуса заяв про прийняття спадщини, копії яких наявні у матеріалах справи. Листом державного нотаріуса [PERSON] державної нотаріальної контори Одеської області за №1454 від 18.09.2007р. позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на частину житлового будинку вул. Грибоєдова, №56, м. Ізмаїл, у звязку із відсутністю правовстановлюючих документів на будинок. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] успадкували після смерті матері [PERSON] по 1/4 частині житлового будинку з надвірними та господарчими спорудами, що розташований за адресою: вул. Грибоєдова, №56, м. Ізмаїл, Одеська область, але юридично своїх прав не оформили. Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 266650 від 27.04.2011 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту [PERSON] міськрайонного управління юстиції, [PERSON] померла 23.04.2011 року. Після смерті [PERSON], згідно ст.1220 ЦК України, відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить 1/4 частина житлового будинку з надвірними та господарчими спорудами, що розташований за адресою: вул. Грибоєдова, №56, м. Ізмаїл, Одеська область, яку вона успадкувала після смерті матері, але юридично оформити не встигла. За життя спадкодавець [PERSON] заповіту не залишила. Спадкоємцем за законом першої черги є [PERSON], яка спадщину не прийняла, оскільки не проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, заяву про прийняття спадщину у встановлений законом строк до нотаріуса не подавала. Як пояснила в судовому засіданні, що на спадщину не претендує та відмовляється від неї. Спадкоємцем за законом другої черги відповідно до ст. 1262 ЦК України після смерті [PERSON] є її рідна сестра [PERSON], що підтверджено рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23.09.2014 року по справі №500/5085/14-ц. Осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині після смерті [PERSON] відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає. Інших спадкоємців немає. Позивач спадщину після смерті сестри прийняла фактично, оскільки на день смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, протягом шести місяців постійно проживала зі спадкодавцем за однією адресою, що підтверджено поясненнями . в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON]А На звернення позивача до нотаріуса з приводу видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, їй було відмовлено, у звязку із відсутністю правовстановлюючих документів на будинок. Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно інформації КП «Ізмаїльське МБТІ» від 20.03.2017 року № 379 остання технічна інвентаризація житлового будинку з надвірними та господарчими спорудами, що розташований за адресою: вул. Грибоєдова, №56, м. Ізмаїл, Одеська область, проводилась станом на 13.08.2009р. відповідно до якої встановлено, що вказаний обєкт нерухомості побудований у 1966 році, крім того обєкти самочинного будівництва відсутні. Згідно п. 3.2. Інструкції «Про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна», затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 р. № 127, індивідуальні (садибні) будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05.08.1992 року не належать до самочинного будівництва. Згідно листа №12/5-126 від 23.03.1999р. Державногокомітету будівництва архітектури та житлової політики України не підлягає здачі в експлуатацію обєкти нерухомості побудовані до 05.08.1992р. У звязку з чим, обєкт нерухомості по вул. Грибоєдова, 56 в м. Ізмаїл є житловим будинком з надвірними спорудами завершеного будівництвом та не підлягає до здачі в експлуатацію. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved