Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду з позовною заявою до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 1823грн. та моральної шкоди в розмірі 40 000 грн. В позові зазначено, що позивач перебуває з червня 2010 року під вартою в СІЗО, а діями відповідача, які полягають в неефективному лікуванні хвороби, що призвело до загострення болі хребта, безсоння та серцево-судинного захворювання, йому завдано моральної шкоди, яку оцінює в 40 000 грн., витрати на лікарські препарати родичами позивача склали 1823 грн., які також слід стягнути в користь позивача. В подальшому позовні вимоги було збільшено позивачем щодо кола відповідачів, а саме і до відповідача [PERSON] (лікара-терапевта СІЗО), яка залучена співвідповідачем ухвалою суду від 30.07.2014р., та позивач просив стягнути солідарно з відповідачів матеріальну і моральну шкоду, а також збільшено за вимогами заяви від 13.01.2015р. судових витрат за клопотання про призначення експертизи - 124.8грн.. Позивач в судовому засіданні 06.08.2014р. підтримав вимоги, просив позов задовольнити, участь представника з наданням йому відповідних повноважень за довіреністю в наступні засідання не забезпечив. Відповідачі в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, з підстав викладених у запереченні на позов, просили в задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки вони є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Суд, отримавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, приходить до висновку що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON], 1978р.н., перебуває з червня 2010 року під вартою в Івано-Франківському СІЗО. Під час перебування в СІЗО було проведено ряд медичних обстежень та діагностовано: остеохондроз поперекового відділу хребта. Дана хвороба відноситься до хронічних захворювань опорно-рухового апарату, яке може періодично загострюватись. За потреби надання медичної допомоги [PERSON] було організовано та проведено обстеження та консультації. Так, згідно виписки з медичної карти, окрім огляду позивача в медичній частині СІЗО, було також проведено 14.09.2011р. та повторно 17.07.2012р. рентгенологічне обстеження хребта в міській поліклініці №1 м.Івано-Франківська, 03.12.2013р. на базі обласної клінічної лікарні проведено рентгенологічне обстеження хребта, 13.05.2014р. було організовано та проведено на базі Івано-Франківської обласної лікарні спіральну комп'ютерну томографію поперекового відділу хребта та повну консультацію лікаря відділення хірургії хребта та спинного мозку, визначено те, що хворий не потребує оперативного лікування, призначено курс консервативного лікування (а.с.55-56, 57-61 т.1). Відповідно до п.2.3-2.8 Порядку взаємодії закладів охорони здоров'я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров'я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого спільним Наказом Міністерства юстиції України та МОЗ України від 10.02.2012 р. №239/5/104, медичне обстеження осіб, узятих під варту, здійснюється у разі їх звернення зі скаргою на стан здоров'я за ініціативою лікаря медичної частини СІЗО або адміністрації СІЗО. Під час медичного обстеження особи, узятої під варту, з метою встановлення діагнозу лікар медичної частини СІЗО використовує дані анамнезу, медичної документації, яка долучена до особової справи, результати огляду, дані лабораторних, рентгенологічних і функціональних методів дослідження. За необхідності керівництво СІЗО подає запит до закладу охорони здоров'я, який надавав медичну допомогу особі, узятій під варту, щодо результатів диспансерного, амбулаторного, стаціонарного нагляду або лікування. У випадках, коли лікарі медичної частини СІЗО не можуть самостійно встановити діагноз, начальник медичної частини СІЗО подає запит до керівництва СІЗО щодо направлення хворого на лікування до обраного закладу охорони здоров'я з орієнтовного переліку або залучення відповідного лікаря-фахівця закладу охорони здоров'я. Консультування, обстеження і лікування фахівцями закладів охорони здоров'я (якщо воно можливе в умовах медичної частини СІЗО) здійснюється в медичних частинах СІЗО в присутності персоналу медичної частини. Усі висновки медичних обстежень, консультацій та дані щодо проведеного лікування в обов'язковому порядку вносяться медичним персоналом СІЗО до медичної карти амбулаторного хворого або медичної карти стаціонарного хворого. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. У разі звернення особи, узятої під варту, до лікаря медичної частини СІЗО з проханням про допуск обраного лікаря-фахівця лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан її здоров'я та запит до керівництва СІЗО. Керівництво СІЗО забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця. Відшкодування витрат, пов'язаних із залученням обраного лікаря-фахівця, здійснюється за рахунок особи, узятої під варту, якій надавалась медична допомога, або її родичів. У разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров'я з орієнтовного переліку. Про необхідність проведення обстеження, яке потребує вивезення особи, узятої під варту, до закладу охорони здоров'я, лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан її здоров'я та запит до керівництва СІЗО. Керівництво СІЗО забезпечує своєчасне направлення особи, узятої під варту, на обстеження до обраного лікарем медичної частини СІЗО закладу охорони здоров'я з орієнтовного переліку. Як встановлено судом, лікування позивача проводилось з дотриманням вимог вищевказаного Порядку, всі препарати які виписувались відповідачем, надавалися за рахунок закладу, а деякі медичні препарати за бажанням самого позивача закуплялись його родичами, при цьому що такі препарати не виписувались відповідачами (а.с.94-97 т.1).. Щодо вимог позивача на його думку невірного призначення медичного лікування саме відповідачами, то дані доводи спростовуються матеріалами справи. Окрім того, судом двічі призначено у справі судово-медичну експертизу за ухвалою суду від 19.11.2014р., та ухвалою від 06.03.2015р., ухвалою суду від 07.04.2015р. залучено до складу експертної комісії висококваліфікованих фахівців з викладацького складу Івано-Франківського національного медичного університету, однак така експертиза не проведена - висновок №003 (а.с.49-51 т.2), висновок №29/3-Д (а.с.103-106 т.2) Питання захворювання серцево-судинної системи, як стверджував позивач про таке захворювання, то за результатами електрокардіографії, яка проводилась в серпні 2014р. гострої та хронічної патології не виявлено (а.с.178 т.1). На неодноразові звернення [PERSON], захисника [PERSON] та самого [PERSON] надавалась інформація щодо хвороби [PERSON] багатьма адресатами звернень: Івано-Франківським слідчим ізолятором управління Державної пенітенціарної служби в Івано-Франківській області та самим управлінням (а.с.20,23-25,28,111,114,126,214,215, т.1), яким також затверджено і висновок перевірки звернення [PERSON] до Уповноваженого ВРУ з прав людини щодо хвороби [PERSON] в якому зазначено, що медична допомога надавалась відповідно до встановленого діагнозу (а.с.116-118, т.1), Міністерством охорони здоров'я України та Департаментом охорони здоров'я Івано-Франківської облдержадміністрації (а.с.21, 26,113, т.1), Обласною клінічною лікарнею (а.с.22, т.1), прокуратурою Івано-Франківської області (а.с.27,115, т.1), якою також отримано пояснення [PERSON] (а.с.107-109 т.1). В підтвердження доказів понесення витрат на придбання медичних препаратів позивач надав копії чеків на суму 1283.88 грн. (а.с.15-19 т.1), з яких ряд чеків не стосуються взагалі медичних препаратів, як приклад чек на суму 80.77грн., 34.4грн., 7.9грн., 6.0грн. за продукти харчування та інші послуги. За вимогами ст..1166 ЦК України, на яку посилається позивач, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Отже для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК необхідно довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії. б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов'язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі; в) причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди (Ухвала Верховного Суду України від 21.12.2005 р.) В даному спорі для майнової шкоди відсутня сама шкода завдана позивачу, вина відповідачів, наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою, яка не встановлена. Як слідує зі ст..1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Підстави та порядок відшкодування майнової та (або) моральної шкоди, яка завдана внаслідок порушення особистих немайнових прав, відшкодовується на загальних підставах та в порядку, що передбачені відповідно для моральної шкоди - в ст. ст. 23, 1167, 1168 ЦК України. Згідно з ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з ушкодженням її здоров'я чи інших страждання . Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) N 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Як слідує зі ст.1167 ЦК України (ч.1) про що вже зазначалось вище моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до положень даної статті, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача. Однак, суд з врахуванням того, що було встановлено відсутність недоліків надання медичної допомоги медичною частиною СІЗО, приходить до висновку про безставність стягнення з відповідача також і моральної шкоди. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. На підставі ст. 23, 1166, 1167 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) N 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" та

Outcome: dismissed