Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-07 00:00:00

26 серпня 2020 року [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва в порядку окремого провадження з заявою про продовження обмежувального припису. На обґрунтування вимог посилається на те, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.12.2019 року заяву [PERSON] , заінтересована особа - [PERSON] про винесення обмежувального припису - задоволено. Видано обмежувальний припис стосовно [PERSON] , [INFO] , громадянина України, місце реєстрації: [ADDRESS] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Ірпінським МВ ГУ МВС України в Київській області 30.06.1999 року, у вигляді тимчасового обмеження його прав на строк 6 місяців, з покладанням на нього наступного обов`язку: -заборонено [PERSON] , наближатись до [PERSON] , [INFO] , а саме: місця проживання (перебування), роботи, інших місць частого відвідування, ближче ніж на 500 метрів; -заборонено [PERSON] вести листування (поштові листи, електронні листи), телефонні переговори, надсилання смс та інших повідомлень з - [PERSON] , [INFO] або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через інших осіб; -заборонено [PERSON] переслідувати [PERSON] , [INFO] . Заявник вказує, що за час дії обмежувального припису стосовно [PERSON] , останній неодноразово порушував вимоги викладені в рішенні суду про обмежувальний припис, а саме: -одразу після закінчення судового засідання 28.02.2020 р. переслідував її майже до самого місця роботи, вул. Драйзера, 24, про що додає диск з відеозаписом. Того ж дня надіслав 2 смс-повідомлення, про що додає скріншот з телефону; -03.03.2020 року приходив у школу, де навчаються діти (СШ №308, вул. Градинська 9Б, Київ), йшов з дітьми до самого будинку, та заходив у будинок о 17:33, про що додає відеозапис із камер будинку; -05.03.2020 року приходив у школу, після чого підходив до будинку о 17:21, додає відеозапис із камер спостереження будинку; -06.03.2020 року приходив до дитячого садка, коли заявник там була, адреса ДНЗ №83, вул. Оноре де Бальзака, 63А. Є свідки - вихователі дитячого садка, та батьки дітей; -06.03.2020 року приходив у школу де навчаються діти (СШ №308, вул. Градянська 9Б, Київ), з ними підходи та вказує, що [PERSON] наговорив дитині гадостей з нецензурними словами (зі слів дитини) про заявника, проводжаючи до будинку. Заявник зазначила, що написала заяву про порушення обмежувального припису. Це порушення вимоги не наближення до місць мого частого перебування, та радіусу 500 метрів від мого житла та місць частого перебування. -10.03.2020 року приходив у дитячий садок, заявник вважає, що це є порушення вимоги не наближення до місць її частого перебування, та радіусу 500 метрів від її житла та місць частого перебування. -11.03.2020 року приходив у дитячий садок, передавав через виховательку їй послання. Та також вважає, що це порушення вимоги не наближення до місць її частого перебування, та радіусу 500 метрів від житла та місць частого перебування. Також порушення вимоги не спілкуватися через третіх осіб. -12.03.2020 року телефонував дітям з номеру своєї знайомої, питав про неї, де вона та сказав дитині видалити виклик та не розповідати, що він телефонував. -09.04.2020 року був біля місця її роботи, на велосипеді, є відеозапис з телефону та свідок. По вищезазначеним порушення обмежувального припису стосовно [PERSON] , заявник подавала відповідні заяви до поліції (від 06.03.2020 року та 21.05.2020 року). Вказує, що кримінальні провадження по ним відкрито не було, заяви направляли на дільничного інспектора, до якого вона неодноразово зверталась, отримувала лише різні усні «відмовки», чому він не може нічого зробити. Письмових відповідей з результатами розгляду заяв так і не отримала. Заявник також зазначає, що при спілкуванні з дітьми [PERSON] не цікавиться їхніми справами, інтересами чи переживаннями. Вважає, що основний мотив у спілкуванні це підкупити дітей грошима чи покупкою чогось смачненького, для того щоб у них було бажання його бачити та позитивно ставитися. Постійно задає питання про те де мама, знаходиться, чим займається, передає «привіти», та «зізнання у коханні». А також неодноразово заводив зі старшими дітьми розмови про мамине особисте та сексуальне життя при чому за допомогою нецензурної лексики описував дітям чим «займається мама з іншими дядями», та лякав дітей тим що вони потраплять у дитячий будинок. Також зазначає, що [PERSON] є боржником по сплаті аліментів. та вона подавала заяву в органи поліції для вирішення цього питання. Було відкрите кримінальне провадження №12019100030007502. Згодом виявилося, що кримінальне провадження закрито. Наголошує, що саме у зв`язку з цим, вона змушена звернутись до суду з заявою про продовження обмежувального припису, оскільки такими діями [PERSON] позбавляє її нормального життя, вона боїться за себе та за дітей, знаходиться постійно в стані страху, боїться виходити на вулицю сама, при цьому вона повинна ходити на роботу, відводити дітей до школи та дитячого садка, на гуртки, до лікарні тощо. Просила суд продовжити обмежувальний припис стосовно [PERSON] , строком на шість місяців, встановлений рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.08.2020 року. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27.08.2020 року відкрито провадження в справі. Визначено розгляд справи здійснювати за правилами окремого провадження. Призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням сторін. В судовому засіданні заявник - [PERSON] підтримала заяву в повному обсязі, дала пояснення, аналогічні, викладеним у заяві. Також, в наданих суду поясненнях наголошувала, що доводи заінтересованої особи - [PERSON] не відповідають дійсності, є недостовірними, він свідомо порушує обмеження. Заінтересована особа - [PERSON] щодо задоволення заяви заперечував. В задоволенні заяви просив відмовити за безпідставністю, вважав заяву необґрунтованою та недоведеною належними доказами. Суд, заслухавши вступне слово сторін та дослідивши надані докази, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом досліджуються саме представлені сторонами письмові докази на підтвердження обставин справі, на які вони посилались, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року). Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Згідно ст.350-7 ЦПК України за заявою осіб, визначених статтею 350-2 цього Кодексу, обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого рішенням суду згідно з частиною другою статті 350-6 цього Кодексу. Судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28.02.2020 року заяву [PERSON] , заінтересована особа - [PERSON] про винесення обмежувального припису - задоволено. Видано обмежувальний припис стосовно [PERSON] , [INFO] , громадянина України, місце реєстрації: [ADDRESS] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Ірпінським МВ ГУ МВС України в Київській області 30.06.1999 року, у вигляді тимчасового обмеження його прав на строк 6 місяців, з покладанням на нього наступного обов`язку: -заборонити [PERSON] , наближатись до [PERSON] , [INFO] , а саме: місця проживання (перебування), роботи, інших місць частого відвідування, ближче ніж на 500 метрів; -заборонити [PERSON] вести листування (поштові листи, електронні листи), телефонні переговори, надсилання смс та інших повідомлень з - [PERSON] , [INFO] або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через інших осіб; -заборонити [PERSON] переслідувати [PERSON] , [INFO] . Крім того, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, зареєстрованому 19 вересня 2009 року, від якого вони мають спільних дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01 квітня 2015 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 19 вересня 2009 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Тростянецького районного управління юстиції Сумської області, а/с 177 розірвано. Судовим наказом Деснянського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року стягнуто з [PERSON] , [INFO] , уродженця с. Олешня Охтирського району Сумської області, ідентифікаційний номер [NUMBER] , проживаючого в [ADDRESS] , на користь [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 15.09.2015 року і до повноліття дітей. Згідно розрахунку заборгованості по аліментам на [PERSON] по судовому наказу №2-н/754/1651/15 від 17.09.2015 року, наданого Тростянецьким районним Відділом державної виконавчої служби Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), борг по аліментам на 01.06.2020 року становить 84679,17 грн. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] неодноразово зверталася до Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві з заявами про порушення [PERSON] обмежувального припису, винесеного за рішенням суду від 28.02.2020 року, зокрема: 09.03.2020 року (ЖЄО №15059 від 10.03.2020 року), 20.05.2020 року (ЖЄО №30711 від 20.05.2020 року), 24.05.2020 року (ЖЄО №31685 від 25.05.2020 року), 10.06.2020 року (ЖЄО № 35655 від 10.06.2020 року), 14.06.2020 року (ЖЄО №36783 від 14.06.2020 року). Відповідно до ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 2, 7 частини другої статті 3 Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: колишнє подружжя; батьки (мати, батько) і дитина (діти). За тлумаченням статті 3 Європейської Конвенції, Україна має зобов`язання захистити громадян від нелюдського і принизливого поводження і ставлення шляхом вжиття заходів для забезпечення того, щоб особи не піддавалися такому поводженню, включаючи нелюдське і принизливе поводження зі сторони інших осіб (не представників держави). Такі заходи повинні передбачати ефективний захист і включати кроки по попередження нелюдського та принизливого ставлення про яке влада знала чи повинна була знати. У рішенні Європейського Суду по справі Опуз проти Туреччини (Opuz v. Turkey, no. 33401/02, 09.06.2009) суд дав характеристику зобов`язань держави у зв`язку з насильством в сім`ї, визнавши серйозність домашнього насильства в Європі, та підкресливши відповідальність, з якою держави повинні вживати відповідних заходів з метою протидії цьому порушенню прав людини. У своєму рішенні Суд підкреслив, що насильство в сім`ї не є приватною чи сімейною справою, але є проблемою, яка зачіпає суспільні інтереси, що в свою чергу вимагає ефективних дій з боку держави. Суд також вказав, що недостатньо мати закони щодо протидії домашньому насильству, більш важливим є наявність ефективних механізмів їх реалізації. Суд проголосив, що нездатність держави захистити жінок від домашнього насильства порушує їх право на рівний захист перед законом, навіть за відсутності наміру такої дискримінації. У рішенні Європейського Суду по справі Б. проти республіки Молдова (п. 51), та інших справах Європейський Суд також вказує, що необхідно визначити, чи національна влада знала чи повинна була знати про насильство, від якого потерпала заявниця, та про загрозу повторного насильства, і у випадку якщо так, то чи були вжиті всі розумні заходи для її захисту та покарання винного. Відповідно до пунктів 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Відповідно п.14 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» зазначено, що психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти). Предметом доказування є вчинення по відношенню до заявника домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Відповідно до пункту 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи). У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Враховуючи усі надані заявником докази, з огляду на встановлені судом обставини, суд, приходить до висновку, що наявні обґрунтовані ризики повторного вчинення [PERSON] домашнього насильства щодо заявниці, є високим вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалих осіб, такі ризики є реальними та підтверджуються матеріалами справи, тому для забезпечення дієвого та ефективного захисту з метою превентивного уникнення можливості настання тяжких наслідків до кривдника необхідно продовжити обмежувальний припис, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість заяви та необхідність продовження обмежувального припису відносно [PERSON] , шляхом встановлення заходів тимчасового обмеження прав кривдника та покладення на нього обов`язків, визначених рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 лютого 2020 року, а саме: -заборонити [PERSON] , наближатись до [PERSON] , [INFO] , а саме: місця проживання (перебування), роботи, інших місць частого відвідування, ближче ніж на 500 метрів; -заборонити [PERSON] вести листування (поштові листи, електронні листи), телефонні переговори, надсилання смс та інших повідомлень з - [PERSON] , [INFO] або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через інших осіб; -заборонити [PERSON] переслідувати [PERSON] , [INFO] За змістом ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною два цієї статті передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Таким чином, заявлені вимоги [PERSON] про продовження обмежувального припису підлягають задоволенню. Відповідно до ч.3 ст.350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави. Згідно із ч.4 ст.350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання.

Outcome: approved