Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

30.03.2017 року на адресу Кагарлицького районного суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа на стороні відповідача, - [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, (а.с., 2- 4), в прохальній частині якої позивачка просила суд винести рішення, на підставі якого: - витребувати та вилучити у [PERSON], 1979 року народження, який зареєстрований за адресою: [ADDRESS], автомобіль марки ВА 210934, н.з. [NUMBER], 2008 року випуску, яий належить їй на праві приватної власності, а також оригінал свідоцтва про реєстрацію транпортного засобу та ключі від цього автомобіля; - стянути з відповідача на її користь судові витрати по справі у розмірі сплаченого судового збору. Свої вимоги позивачка [PERSON] в судовому засіданні обгрунтовує наступними обставинами та нормами права. В її особистій власності є автомобіль ВАЗ 210934 , н.з. [NUMBER] , 2008 року випуску. В грудні 2016 року відповідач, скориставшись її відсутністю та наявністю у нього дублікату ключів, заволодів належним їй автомобілем, в якому знаходилось відповідне свідоцтво про його реєстрацію, та відмовляється повернути. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права на володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти та користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним , що повністю відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно доЗакону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції", в якій закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які волею, незалежно від волі інших осіб. Право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння врегульовано статтею 387 ЦК України, у відповідності до якої власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ст. 400 ЦК України недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку, заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна. У пункті 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що застосовуючи положеннястатті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Згідно п.20 вказаної Постанови у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України. У п.23 вказаної Постанови зазначено, що відповідно до ст. 387 ЦК України та ч. 3 ст.10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. 30.03.2017 року на підставі ч. 3 ст. 11 - 3 ЦПК України (який вратив чинність 15.12.2017 року) для слухання даної справи був визначений суддя Кагарлицького районного суду Закаблук О.В., (а.с., 16). 05.04.2017 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 122, 127 ЦПК України (який втратив чинність 15.12.2017 року) винесено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до судового розгляду, (а.с., 18). 05.05.2017 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна, (а.с., 33 - 37), в якій позивач просив суд винести рішення, на підставі якого: - прийняти зустрічний позов про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна; - встановити факт проживання однією сім'єю [PERSON], [INFO], уродженця та жителя [ADDRESS] та [PERSON], [INFO], уродженки м. Владивостока, жительки [ADDRESS] без реєстрації шлюбу з 23.07.2002 року; - визнати спільним майном подружжя автомобіль ВАЗ 210934, 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] та визнати за ним, [PERSON] право власності на даний автомобіль в порядку поділу спільного подружнього майна; - відмовити повністю у задоволені первісної позовної заяви [PERSON] до мене [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. Позовні вимоги зустрічного позову [PERSON] обгрунтовував наступними обставинами та нормами права. У провадженні Кагарлицького районного суду Київської області знаходиться цивільна справа № 368/435/17 за первісною позовною заявою [PERSON] до нього, - [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, а конкретно: автомобіля марки ВАЗ 210934, 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER], та оригінал свідоцтва про реєстрацію даного транспортного засобу, а також ключів від нього, оскільки, як стверджує [PERSON], даний автомобіль належить їй на праві приватної власності. Він, як Відповідач за первісним позовом не визнає позовні вимоги первісного позивача [PERSON] в повному обсязі і тому вирішив подати зустрічний позов для об'єднання в одне провадження з первісним позовом і спільному розгляді позовних вимог. Свою позицію обгрунтовує наступним: У 1999 році він познайомився з [PERSON], яка погодилася проживати зі ним однією сім»єю. Він пропонував їй неодноразово одружитися, але вона не погоджувалася. [INFO] у них народилася донька [PERSON], якій [PERSON] дала його по-батькові, але записала на своє прізвище. Все це вона пояснювала тим, що вона не хоче втрачати статус матері-одиначки. 23.07.2002 року [PERSON] була зареєстрована на той час в будинку його батьків, де вони всі разом проживали. Не дивлячись на те, що вони з нею шлюб не реєстрували, але сьогодні майже всі жителі села достовірно засвідчать , що він і [PERSON] з 1999 року є чоловіком та дружиною. Крім того, це доводиться реєстрацією в її паспорті та довідкою сільської ради. Отже, в період з 1999 року по 07.12.2016 року вони проживали однією сім'єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, за час спільного проживання купували майно та спільно ним користувалися. За час спільного проживання він отримав у спадок після померлих батьків половину житлового будинку, в якому разом з [PERSON] та його сестрою [PERSON] (іншою спадкоємицею) вони зробили ремонт: поміняли вікна та двері, поклали плитку, переклеїли шпалери, пофарбували та замінили підлогу. Крім того, вони обоє працювали як на офіційних посадах, так і вдома вирощували худобу, яку продавали, а за отримані доходи придбали багато майна. Так, у 2010 році - телевізор «Самсунг» та тюнер до нього вартістю 2500грн, 5 люстр загальною вартістю 1500 грн., килим 3х4 м вартістю 3000 грн. у 2011 році - пральну машину «Бош» вартістю 10000 грн., стіл кухонний вартістю 4000 грн., холодильник Снайге вартістю 7000 грн., газова плита Індезіт вартістю 7000грн. у 2012році - пилосос вартістю 1000 грн., бойлер Термал вартістю 4000 грн, душова кабіна вартістю 4100 грн., 4 табуретки вартістю 700 грн., кухонний гарнітур вартістю 6000 грн., ліжко 2-х спальне вартістю 6000 грн., спальний гарнітур (2-х спальне ліжко та шафа-купе) вартістю 8000 грн, 2 дивани загальною вартістю 4000 грн., 2 крісла загальною вартістю 2000 грн. у 2014 році - морозильна камера Вьорпул на 250л вартістю 10870 грн., м'ясорубка Сатурн вартістю 1600 грн., мисливська рушниця Армсан вартістю 13056грн. у 2015році - перфоратор «Мокіто» вартістю 4300 грн., ноутбук АСУС та принтер загальною вартістю 9000 грн. шафа-купе та комод вартістю 8000 грн, бетономішалку вартістю 4000 грн. Крім того, у 2012 році вони придбали для сімейного користування автомобіль ЗАЗ 1102, 1991 року випуску, д.н.з. [NUMBER]. яку зареєстрували на нього, а в 2014 році - автомобіль ВАЗ 210934, 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER], який зареєстрували на [PERSON] У грудні 2016року у них з [PERSON] виникла сварка на грунті ревнощів і він, щоб не допустити якихось серйозних наслідків поїхав на спірному автомобілі ночувати до товариша [PERSON]. 07.12.2016 року йому зателефонував [PERSON], що до його будинку приїхали працівники поліції. Коли він під»їхав до свого будинку, то побачив, що паркан з металопрофілю весь в дірках, у подвір»ї стоїть Таврія з порубаним кузовом та вибитими вікнами, побита бетономішалка, сліди від багаття у вигляді попелу та залишків різних тряпок, паперів, в будинку побиті вікна, двері на горище, на сараї та гаражі порубаний на даху профнастил, плоский шифер, а в будинку порубані віконні рами та підвіконники, двері з коробками, побита плитка на підлозі та на стінах, всі шпалери облиті зеленкою та йодом, а також в кімнатах стоїть їдкий запах валер'янки, що аж наморочиться в голові. Він настільки розхвилювався, що вирішив поїхати, а потім вже повернувся до будинку із [PERSON], де вони побачили, що у подвір»ї стоїть грузовий автомобіль ГАЗ-52, на який [PERSON], [PERSON], [PERSON] та два невідомих йому чоловіків виносили з будинку меблі, побутову техніку і грузили на автомобіль. На його запитання до [PERSON], вона відповіла, що все це майно належить їй, тому вона його продала. Із сараю також зникла худоба, як виявилось 2-х бичків та 2-х телят вона продала [PERSON] за 17000 грн. Таким чином, [PERSON] продала їхнього спільного майна на загальну суму 120570 грн. Крім того знищила мисливську рушницю вартістю 13056 грн., бетономішалку вартістю 4000 грн. та спричинила шкоди іншому майну на суму приблизно 100000 грн. Він звернувся до сільської ради, звідки прийшла комісія, яка побачене зафіксувала актом, а також двічі звернутався до Кагарлицької поліції, які не стали розбиратися, а просто порадили звернутися до суду. Особисто він не збирався подавати до суду, але в даному випадку він не може погодитися з її вимогою. Адже, вона продала та знищила все нажите разом майно, за виключенням автомобіля ВАЗ 210934, на якому він поїхав з дому. Отже, оскільки [PERSON] оцінила автомобіль ВАЗ 210934 у 100000 грн., а продала їхнього спільно нажитого майна на 120570 грн., він вважає, що буде справедливим вимагати визнати за ним право власності на єдине спільне, що залишилось неушкодженим майном, - автомобіль ВАЗ 210934. Відповідно до положень ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Тому при розділі такого майна застосовуються ті ж правила, що і при розділі майна, нажитого в зареєстрованому шлюбі. Так, згідно зі статтею 69 СК чоловік і дружина мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Отже, частки подружжя у разі поділу спільного сумісного майна вважаються рівними, якщо інше не встановлено договором між ними. У той же час, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від рівності часток, якщо, наприклад, буде встановлено, що один з подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи завдав шкоди спільному майну, використовував його на шкоду інтересам сім'ї. В постанові Пленуму ВСУ від 21.12.2007року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 узагальнено судову практику та рекомендовано, що при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 С К та ст. 372 ЦК Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодоженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 С К.. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до положень ст. 123 ЦІІК України: Відповідач має право до або під час попереднього судового засідання пред'явити зустрічний позов. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов'язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин, або коли вимоги за позовами можуть зараховуватися, або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об'єднуються в одне провадження з первісним позовом. прийняти зустрічний позов про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна ; встановити факт проживання однією сім'єю [PERSON], [INFO], уродженця та жителя [ADDRESS] та [PERSON], [INFO]. 29.05.2017 року Кагарлицьким районним судом винесено ухвалу, (а.с., 76 - 77), на підставі якої: - позов [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, об»єднати з зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім»єю без шлюбу та поділ спільного майна. Підставою для винесення даної ухвали послугували наступні обставини та норми права. Згідно ч. 1 ст. 126 ЦПК України (втратив чинність 15.12.2017 року) суддя під час відкриття провадження у справі, підготовки справи до судового розгляду або суд під час її розгляду мають право постановити ухвалу про об'єднання в одне провадження кількох однорідних позовних вимог за позовами одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача чи до різних відповідачів або за позовом різних позивачів до одного й того самого відповідача. Відповідно, на думку суду в даному випадку були підстави, які вказані вище, для об»єднання справ. Суд в даному випадку постановвив ухвалу про об'єднання в одне провадження кількох однорідних позовних вимог, так як вважав, що це приведе до більш швидкого і правильного розгляду спору між сторонами. Об'єднання позовів є правом, а не обов'язком суду. Суд вправі вирішити питання про об'єднання або роз'єднання позовів з власної ініціативи або за клопотанням осіб, які беруть участь у справі. Обґрунтування судом об»єднання справ. Як вбачається з матеріалів справ, сторони по справах є тотожними, позовні вимоги сторін випливали із одних і тих же правовідносин, тобто, тотожними, в обґрунтування своїх вимог сторони посилалися на одні і ті ж підстави. 06.07.2017 року на адресу Кагарлицького районного суду Київської області надійшла заява позивачки первинного позову [PERSON] про збільшення позовних вимог, (а.с., 96 - 99), в якій вона просила суд винести рішення, на підставі якого: - прийняти заяву про збільшення позовних вимог з урахування позовної вимоги у первісній позовній заяві про витребування майна; - визнати спільним майном подружжя автомобіль ЗАЗ 1102, н.з. [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER], 1991 року випуску, номер кузова [NUMBER], та автомобіль DODGE DAKOTA, н.з. [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER], 2003 року випуску, номер кузова [NUMBER], та визнати за нею, - [PERSON] право власності на дані автомобілі в порядку поділу спільного майна подружжя; - визнати недійсним договір відчуження автомобіля DODGE DAKOTA, н.з. [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER], 2003 року випуску, номер кузова [NUMBER] СГ №5706/17/000737 від 09.06.2017 року укладений між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований в ТСЦ 3244, застосувавши наслідки недійсного правочину; - витребувати договір CF №5706/17/000737 від 09.06.2017 року на гр. [PERSON] в ТСЦ 3244, м. Васильків, вул. Чехова, 3 - А. Уточнені позовні вимоги позивачка первинного позову [PERSON] в мотивувальній частині заяви обгрунтовує наступним. Кагарлицьким районним судом Київської області, розглядається цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], про витребування майна з чужого незаконного володіння та Зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна. Відповідно до ст. 31 ЦПК України передбачено, Процесуальні права та обов'язки сторін. Сторони мають рівні процесуальні права і обов'язки. Крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов. Сторони можуть укласти мирову угоду на будь-якій стадії цивільного процесу. Кожна із сторін має право вимагати виконання судового рішення в частині, що стосується цієї сторони. Заявник та заінтересовані особи у справах окремого провадження мають права і обов'язки сторін, за винятками, встановленими у розділі IV цього Кодексу. 05.05.2017 року, [PERSON] подано зустрічну позовну заяву про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна. 26.06.2017 року до матеріалів справи долучено за клопотанням позивачки про витребування доказів, докази у справі, які надійшли з ТСЦ 3242 РСЦ МВС в Київській області, a саме: відповідь на запит суду, реєстраційна картка транспортного засобу. Відповідно до відповідки РСЦ в Київській області ТСЦ № 3242 від 24.06.2017 року № 204 за [PERSON] зареєстровано 06.12.2012 року автомобіль ЗАЗ 1102, н.з. [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER], 1991 року випуску, номер кузова [NUMBER]. 19.03.2013 року зареєстровано автомобіль DODGE DAKOTA, н.з. [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER], 2003 року випуску, номер кузова [NUMBER], який 10.05.2017 року був знятий з обліку для реалізації в ТСЦ 3244. Даний ТЗ 09.06.2017 року зареєстровано по договору СГ №5706/17/000737 від 09.06.2017 року на гр. [PERSON] в ТСЦ 3244. Дані докази, відповідь та реєстраційна картка містяться в матеріалах справи. З урахування зустрічної позовної заяви, долучених до матеріалів справи доказів, відповідь на запит суду, реєстраційна картка транспортного засобу, виникла необхідність у збільшенні позовних вимог та залученні до участі у справі третьої особи в порядку ст. 35 ЦПК України, оскільки вирішення даної справи може вплинути на її права та обов'язки. Вона повністю визнає ту обставину, на яку посилається [PERSON] у зустрічній позовній заяві, щодо їхнього з ним проживання однією сім'єю з 1999 року, а тому в розумінні ст. 61 ЦПК України, така обставина не підлягає доказуванню. За час спільного проживання, ними було набуто як спільне сумісне майно, не виключно, автомобіль ЗАЗ 1102, н.з. [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER], 1991 року випуску, номер кузова [NUMBER], та автомобіль DODGE DAKOTA, н.з. [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER], 2003 року випуску, номер кузова [NUMBER]. 10.05.2017 року автомобіль DODGE DAKOTA був знятий з обліку для реалізації в ТСЦ 3244. Даний ТЗ 09.06.2017 року зареєстровано по договору СГ №5706/17/000737 від 09.06.2017 року на гр. [PERSON] в ТСЦ 3244. При цьому, нею позовну заяву (первісну) до Кагарлицького районного суду подано 30.03.2017 року. Тобто, [PERSON] зняв з реєстрації спільно нажитий автомобіль DODGE DAKOTA н.з. [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER], 2003 року випуску, номер кузова [NUMBER], та одноособово уклав договір відчуження даного майна під час спору в суді. Такі дії [PERSON] у повні мірі суперечать вимогам ст. ст. 60, 61, 62, 63, 65, 69, 70, 74 сімейного Кодексу України. Частиною 1 ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Частиною 2 ст. 65 цього Кодексу передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого із подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язок для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використовується в інтересах сім'ї. Положеннями ч. 1ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою і шостою ст. 203 ЦК України, зокрема правочин не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства. З огляду на викладене вважає, що спірний автомобіль DODGE DAKOTA, н.з. [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER], 2003 року випуску, номер кузова [NUMBER] є їхньою спільною сумісною власністю та згідно з вимогами закону вчинені одним із подружжя договори, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договори стосовно цінного майна, мають бути укладені за згодою другого із подружжя. Таким чином, оскільки проданий автомобіль є цінним майном та угода на його відчуження потребує письмової згоди іншого із подружжя, а таку згоду вона не надавала. Відповідно до ст. 216 ЦК України передбачено, Правові наслідки недійсності правочину Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Обставини та обґрунтування, зазначені у зустрічній позовній заяві, повністю суперечать дійсним обставинам. Вартість 1/2 частки автомобілів ЗАЗ 1102, н.з. [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER], 1991 року випуску, номер кузова [NUMBER] та автомобіль DODGE DAKOTA н.з. [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER], 2003 року випуску, номер кузова [NUMBER] складає 149760 гривень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України передбачено, Обов'язки доказування і подання доказів 1. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У справах про дискримінацію позивач зобов'язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача. У справах щодо застосування керівником або роботодавцем чи створення ним загрози застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) у зв'язку з повідомленням ним або членом його сім'ї про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою обов'язок доказування правомірності пzpийнятиx при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. 05.12.2017 року Кагарлицьким районним судом винесено ухвалу, (а.с., 122), на підставі якої: - клопотання представника позивачки, - адвоката [PERSON] про залучення до участі в справі третьої особи, без самостійних вимог на стороні відповідача, - задоволено; - залучено до участі в справі № 368/435/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна, в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача, - [PERSON], який зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Підставою для винесення даної ухвали послугували наступні обставини та норми права. Так, предметом первинного уточненого позову був розподіл спільного майна, а саме, - автомобіль DODGE DAKOTA, д.н.з. [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію САО 757885, 2003 року випуску, номер кузова [NUMBER], 09.06.2017 року, зареєстровано по договору СГ № 5706/17/000737 від 09.06.2017 року на гр. [PERSON] в ТЦС 3244. Відповідно, спірне спірне майно зареєстроване на третю особу, - [PERSON], який зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Суд вважав, що, з огляду на предмет позову, та, відповідно, позовні вимоги, вирішення як первинного позову, так вирішення і зустрічного позову істотно впливає на інтереси третьої особи, якою є [PERSON], а тому його слід було залучити до участі в даній справі як третю особу на стороні відповідача. 15.12.2017 року набрав чиннгості діючий ЦПК України. Згідно п. 9 Перехідних Положень чинного ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Отже, враховуючи п. 9 Перехідних Положень чинного ЦПК України з 15.12.2017 року провадження по даній цивільній справі проводилося за правилами, які встановлені чинним Цивільним Процесуальним Кодексом України. 23.04.2018 року Кагарлицьким районним судом винесено ухвалу, (а.с., 173 - 174), на підставі якої: - в задоволенні клопотання представника відповідача первинного позову [PERSON], - адвоката [PERSON] про залишення зустрічного позову без розгляду, - відмовлено. Підставою для винесення даної ухвали послугуваали настуні фактичні обставини справи та норми процесуального права. Так, питання залишення позову без розгляду чинним ЦПК України врегульовано ст. 257 ЦПК України. Зокрема, згідно п. 5 ч. 1 ст. 258 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду. Проте, слід зазначити, що дану норму процесуального права суд має змогу застосувати лише до стадії початку розгляду справи по суті, а згідно матеріалів справи дана справа слуханням розпочата, що виключає застосування положення п. 5 ч. 1 ст. 258 ЦПК України під час слухання справи по суті, що є підставою для відмови в задоволенні клопотання представника відповідача первинного позову. 24.04.2018 року Кагарлицьким районним судом винесено ухвалу, (а.с., 182 - 183), на підставі якої: - на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 206 ЦПК України прийнято відмову від зустрічного позову представника відповідача первинного позову [PERSON], - адвоката [PERSON] у цивільній справі № 368/435/17, провадження № 2/368/39/18 за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа на стороні відповідача, - [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім»єю та поділ спільного майна; - закрито на підставі ч. 3 ст. 206, п. 4 ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 255 ЦПК України провадження у справі № 368/435/17, провадження № 2/368/39/18, в частині зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім»єю та поділ спільного майна. Підставою для винесення даної ухвали послугуваали настуні фактичні обставини справи та норми процесуального права. В судове засідання, яке відбулося 24.04.2018 року, представник відповідача первинного позову [PERSON], - адвокат [PERSON] не з»явився, проте, на адресу Кагарлицького районного суду надійшло письмове клопотання представника відповідача, в якій представник відповідача просить суд закрити провадження у справі за зустрічним позовом. Згідно ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь- якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно ч. 2 ст. 206 ЦПК України до ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних про\-цесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у по\-вноваженнях на їх вчинення. Згідно ч. 3 ст. 206 ЦПК України у разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закраває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом. Згідно ч. 2 ст. 256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. 25.04.2018 року на адресу Кагарлицького районного суду Київської області надійшла письмова заява позивачки первинного позову [PERSON] про збільшення позовних вимог, (а.с., 190 - 193), в якій позивачка просила суд винести рішення, на підставі якого: - прийняти дану заяву про збільшення позовних вимог з урахуванням позовних вимог у первісній позовній заяві про витребування майна та попередній заяві про збільшення позовних вимог в частині: - визнати спільним майном подружжя автомобіль ЗАЗ 1102, н.з. [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER], 1991 року випуску, номер кузова [NUMBER], та автомобіль DODGE DAKOTA, н.з. [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER], 2003 року випуску, помер кузова [NUMBER], та визнати за нею, [PERSON] право власності на дані автомобілі в порядку поділу спільного мийна подружжя; - визнати недійсним договір відчуження автомобіля DODGE DAKOTA, н.з. [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER], 2003 року випуску, номер кузова [NUMBER] СГ № 5706/17/000737 від 09.06.2017 року укладений між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований в ТСЦ 3244, застосувавши наслідки недійсного правочину; - розглядати в даному провадженні збільшену позовну вимогу: Встановити факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу з 01 грудня 1998 року. Свої збільшені позовні вимоги позивачка первинного позову [PERSON] в мотивувальній частині заяви про збільшення позовних вимог обгрунтовувала наступними фактичним обставинами справи, та нормами права. Кагарлицьким районним судом Київської області розглядається цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON]. про витребування майна з чужого незаконного володіння та Зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON]. про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна. У послідуючому, позивачем за зустрічним позовом, подано заяву про відмову від позову, відповідно до прав, передбачених ст. 49 ЦПК України. Така відмова не заперечується відповідачем за зустрічним позовом та повинна бути прийнята судом. Відповідно до ч. 1, ч. 2 п. 1 ст. 49 Ц1ІК України передбачено процесуальні права та обов'язки сторін. Сторони користуються рівними процесуальними правами. Крім прав та обов'язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: - позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу; - позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Слід звернути увагу, що справа розглядається не в порядку спрощеного позовного провадження, що надає позивачу збільшити свої позовні вимоги на даній стадії судового процесу. 26.06.2017 року до матеріалів справи долучено, за клопотанням позивачки про'витребування доказів, докази у справі, які надійшли з ТСЦ 3242 PCЦ МВС в Київській області, а саме: відповідь на запит суду, реєстраційна картка транспортного засобу. Відповідно до відповіді РСЦ в Київській області ТСЦ №3242 від 24.06.2017 року №20-1 за [PERSON] зареєстровано 06.12.2012 року автомобіль ЗАЗ 1102, н.з. [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER], 1991 року випуску, номер кузова [NUMBER]. 19.03.2013 року зареєстровано автомобіль DODGE DAKOTA, н.з. [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER], 2003 року випуску, номер кузова [NUMBER], який 10.05.2017 року був знятий з обліку для реалізації в ТСЦ 32-14. Даний ТЗ 09.06.2017 року зареєстровано по договору СЕ №5706/17/000737 від 09.06.2017 року на гр. [PERSON] в ТСЦ 3244. Дані докази, відповідь та реєстраційна картка містяться в матеріалах справи. З урахуванням відмови позивача зустрічної позовної заяви від своїх позовних вимог та позовних вимог за первісним позовом з урахуванням їх збільшення, виникла необхідність у збільшенні позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу з грудня 1998 року. Від вказаних відносин [INFO] у них народився син [PERSON], який помер [INFO], та донька [INFO] [PERSON]. Вона повністю визнає ту обставину, на яку посилався [PERSON] у зустрічній позовній заяві, щодо їхнього з ним проживання однією сім'єю, але з 1998 року, та вважає, що така обставина не підлягає доказуванню. За час спільного проживання ними було набуто як спільне сумісне майно, не виключно, автомобіль ЗАЗ 1102, н.з. [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER], 1991 року випуску, номер кузова [NUMBER], та автомобіль DODGE DAKOTA, н.з. [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER], 2003 року випуску, номер кузова [NUMBER]. 10.06.2017 року автомобіль DODGE DAKOTA був знятий з обліку для реалізації в ТСЦ 3244. Даний ТЗ 09.06.2017 року зареєстровано по договору СЕ №5706/1 7 000737 від 09.06.2017 року на гр. [PERSON] в ТСЦ 3244. При цьому, нею позовну заяву (первісну) до Кагарлицького районного суду подано 30.03.2017 року. Тобто, [PERSON] зняв з реєстрації спільно нажитий автомобіль DODGE DAKOTA, н.з. [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER], 2003 року випуску, номер кузова [NUMBER], та одноособово уклав договір відчуженим даного майна під час спору в суді. Такі дії [PERSON] у повні мірі суперечать вимогам ст. ст. 60, 61, 62, 63, 65, 69, 70, 74 сімейного Кодексу України. Частиною 1 ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від чого, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо), самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Частиною 2 ст. 65 цього Кодексу передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до ч. ч. 3. 4 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого із подружжя мас бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язок для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використовується в інтересах сім'ї. Положеннями ч. 1ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою і шостою ст. 203 ЦК України, зокрема, зокрема, правочин не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства. З огляду на викладене вважає, що спірний автомобіль автомобіль DODGE DAKOTA, н.з. [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER], 2003 року випуску, номер кузова [NUMBER], є їхньою спільною сумісною власністю та згідно з вимогами закону вчинені одним із подружжя договори, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договори стосовно цінного майна, мають бути укладені за згодою другого із подружжя. Обидва автомобілі було придбано за спільні кошти подружжя та використовувалися в інтересах сім'ї. Таким чином, оскільки проданий автомобіль є цінним майном та угода на його відчуження потребує письмової згоди іншого із подружжя, а таку згоду вона не надавала. Відповідно до ст. 216 ЦК України передбачено. Правові наслідки недійсності привочину. 1. Недійсний правочин пе створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. 2. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. 3. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. 4. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть зм інюватися за домовленістю сторін. 5. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Обставини та обгрунтування, зазначені у зустрічній позовній заяві, повністю суперечать дійсним обставинам. Вартість 1/2 частки автомобілів ЗАЗ 1102. н.з. [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER], 1991 року випуску, номер кузова [NUMBER], та автомобіля DODGE DAKOTA, н.з. [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER], 2003 року випуску, номер кузова [NUMBER], складає 149760 гривень. 07.05.2018 року Кагарлицьким районним судом винесено ухвалу, на підставі якої: - в прийнятті уточнених позовних вимог, поданих 25.04.2018 року позивачкою [PERSON] в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа на стороні відповідача, - [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, - відмовлено. Підставою для винесення даної ухвали послугуваали настуні фактичні обставини справи та норми процесуального права. В судовому засіданні,, яке відбулося 07.09.2018 року, представник позивачки [PERSON], - адвокат [PERSON] вимоги, які викладені в заяві позивачки [PERSON] про збільшення позовних вимог від 25.04.2018 року, підтримав. В судовому засіданні, яке відбулося 07.05.2018 року, представник відповідача [PERSON], - адвокат [PERSON] вирішення питання про прийняття заяви про збільшення позовних вимог поклав на розсуд суду. Суд, вислухавши клопотання представника позивача про збільшення позовних вимог, вислухавши думку інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку щодо відмови в задоволенні клопотання представника позивача, обгрунтовував своє рішення наступним. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 49 ЦПК України крім прав та обов»язків, визначених у статті 43 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого судового засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Як вбачається з матеріалів справи, дане цивільне провадження розглядається вже по суті, як - то, допитані сторони та інші учасники процесу, досліджувалися докази - письмові докази по справі, проведено вже не одне судове засідання, що виключає, на думку суду, застосування положень п. 2 ч. 1 ст. 49 ЦПК України на даному етапі слухання справи. В судовому засіданні позивачка [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала, обгрунтовувала свою позицію обставинами, які зазначені в мотивувальній частині її уточненої позовної заяви, та які судом наведені вище. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON], - адвокат [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав, обгрунтовував свою позицію обставинами, які зазначені в мотивувальній частині позовної заяви, та які судом зазначено вище. В судове засідання, яке відбулося 07.05.2018 року, відповідач [PERSON] не з»явився, хоча повідомлявся судом належним чином про день, час та місце слухання справи. В судове засідання, яке відбулося 07.05.2018 року, представник відповідача, - [PERSON] не з»явився, хоча повідомлявся судом належним чином про день, час та місце слухання справи. В судове засідання, яке відбулося 07.05.2018 року, третя особа на стороні відповідача, - [PERSON] не з»явився, хоча повідомлявся судом належним чином про день, час та місце слухання справи. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо часткового задоволення уточненого позову, а саме, - задоволення позову в частині витебування майна з чужого незаконного володіння, а в решті позову, - відмовити, шляхом винесення судового рішення, як окремого процесуального документу, обгрунтовуючи своє рішення наступним. Підсудність. Згідно ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред»являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Згідно довідки, виданої 10.04.2017 року адресно - довідкового підрозділу територіального органу ДМС України в Київській області, (а.с., 21), відповідач по справі, - [PERSON], [INFO], з 26.11.1997 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Згідно паспорту громадянина України серії [NUMBER], який видано 19 листопада 1997 року Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області, (а.с., 24), відповідач по справі, - [PERSON] з 26.11.1997 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Відповідно, з огляду на положення ч. 1 ст. 27 ЦПК України, місця реєстрації та проживання позивача, відсутності обставин, які зазначені в ст.ст. 28, 30 ЦПК України, дана справа підсудна Кагарлицькому районному суду Київської області, як суду загальної юрисдикції першої інстанції. Отже, що стосується задоволення позовних вимог в частині: - витребування та вилучиення у [PERSON], [INFO], уродженця с. Стайки Кагарлицького району Київської області, громадянина України, паспорт громадянина України серії [NUMBER], виданий 19 листопада 1997 року Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області, ідентифікаційний номер [NUMBER], зареєстрованого за адресою: [ADDRESS]: - автомобіль марки ВАЗ 210934, 2008 року випуску, кузов № [NUMBER], н.з. [NUMBER]; - оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, - автомобіля марки ВАЗ 210934, 2008 року випуску, кузов № [NUMBER], н.з. [NUMBER], серії [NUMBER], видане Центр ДАІ 3208; - ключі від автомобіля автомобіля марки ВАЗ 210934, 2008 року випуску, кузов № [NUMBER], н.з. [NUMBER]. - стягнення з [PERSON], [INFO], уродженця с. Стайки Кагарлицького району Київської області, громадянина України, паспорт громадянина України серії [NUMBER], виданий 19 листопада 1997 року Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області, ідентифікаційний номер [NUMBER], зареєстрованого за адресою: [ADDRESS], на користь [PERSON], [INFO], уродженки місто Владивосток, Росія, громадянки України, паспорт громадянки України серії [NUMBER], виданий 08 червня 2005 року Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області, реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків [NUMBER], кошти в сумі 1000 (одна тисяча) грн. судових витрат, то суд своє рішення обгрунтовує наступним. Фактичні обставини справи. Позивачем по даній справі є [PERSON], [INFO], уродженка місто Владивосток, Росія, громадянка України, паспорт громадянки України серії [NUMBER], виданий 08 червня 2005 року Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області, (а.с., 5), зареєстрована з 23.07.2002 року за адресою: [ADDRESS], реєстраційнийномер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків [NUMBER], (а.с., 6), фактично проживає за адресою: [ADDRESS]. Відповідачем по даній справі є [PERSON], [INFO], уродженець село Стайки Кагарлицького району Київської області, громадянин України, паспорт громадянина України серії [NUMBER], виданий 19 листопада 1997 року Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області, (а.с., 24), ідентифікаційний номер [NUMBER], (а.с., 24 - зворотня сторона), зареєстрований з 26.11.1997 року за адресою: [ADDRESS], (а.с., 21). Предметом спору є порушення права власності на рухоме майно, - автомобіль марки «ВАЗ», модель 210934, загальний легковий, хетчбек - В, номер кузова № [NUMBER], зеленого кольору, реєстраційний номер [NUMBER]. Згідно: - довідки № 75, виданої 23.03.2017 року регіональним сервісним центром в м. Києві МВС України, (а.с., 7); - свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], виданого Центр ДАІ 3208, - позивачка по справі, - [PERSON] є власником лекового автомобіля автомобіль марки «ВАЗ», модель 210934, загальний легковий, хетчбек - В, номер кузова № [NUMBER], зеленого кольору, реєстраційний номер [NUMBER]. Станом на 2016 рік позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] проживали в с. Стайки Кагарлицького району на одній житловій площі, як співмешканці. Даний факт встановлено в судовому засіданні з пояснень сторін, ними не оспорюється, а тому, на думку суду, не підлягає додатковому доказуванню в судовому засіданні іншими доказами. Так, згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. В грудні 2016 року відповідач [PERSON], скориставшись відсутністю позивачки [PERSON], та наявністю у нього дублікату ключів, заволодів належним позивачці автомобілем марки «ВАЗ», модель 210934, загальний легковий, хетчбек - В, номер кузова № [NUMBER], зеленого кольору, реєстраційний номер [NUMBER], в якому знаходилось відповідне свідоцтво про його реєстрацію, та відмовляється повернути вищевказані речі в добровільному порядку. Так, на перший погляд, в діях відповідача містяться ознаки злочинів, передбачених ст.ст. 190, 192, 289 КК України, проте, з огляду на обставини, встановлені в судовому засіданні, судом встановлено, що в діях відповідача [PERSON] відсутні вищеперелічені склади злочинів, що, опосередковано, зокрема, підтверджується листом Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУ НП в Київській області за вих. № 236 від 12.01.2017 року, згідно з яким позивачці [PERSON] повідомлено про відмову в реєстрації її заяви по факту заволодіння відповідачем [PERSON] її майна, зокрема, автомобілем, до ЄРДР, та рекомендовано звернутися до суду для вирішення спірного питання до суду в порядку цивільного судочинства. Суд зазначає, що позивачка [PERSON] не оскаржувала вищевказаний лист Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУ НП в Київській області до слідчого судді Кагарлицького районного суду в порядку, який передбачено ст.ст. 303, 304 КПК України, відповідно, відомості про заволодіння майном, - транспортним засобом, право власності на якого є предметом спору в даному судовому засіданні, станом на час слухання справи в порядку цивільного судочинства, до ЄРДР не внесені, а тому в даному спорі суд, з урахуванням всих обставин справи вбачає лише цивільно - правові відносини, а тому підстав для зупинення провадження у даній справі, до вирішення іншої справи, яка розглядається в порядку іншого судочинства, зокрема, в порядку кримінального судочинства, - немає. Суд вважає, що вищевказаними діями відповідач [PERSON] порушує право власності позивачки [PERSON] на вищевказані речі, з огляду на наступні норми матеріального права. Суд зазначає, що даний спір лежить в площині основного Закону України, - Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, норм ЦК України, так і в межах норм галузевого права, - норм СК України. Отже, що стосується Конституції України, то в даному випадку суд застосовує наступні положення. Перш за все слід зазначити, що Конституція України є основною національної правової системи, є юридичною базою для розвитку українського законодавства, правозастосовної діяльності, правосвідомості та правової культури. Слід зазначити також, що преамбула Конституції України відіграє роль орієнтира у практичній діяльності державних органів і органів місцевого самоврядування, об»єднань громадян, посадових і службових осіб та громадян, визначає загальну лінію правотворчої діяльності, вказує стратегічний напрям конституційного і нормативно - правового регулювання в цілому. Згідно ч. 2 ст. 8 Конституції України норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Отже, пряма дія конституційних норм вимагає, що навіть за наявності і при застосуванні поточних конституційних законів та інших нормативно - правових актів правозастосовний орган посилався не тільки на них, а спочатку на ту норму Конституції, на розвиток якої або ж на основі якої вони прийняті і діють. Слід зазначити, що згідно ППВС України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» суди при розгляді конкретних справ повинні керуватися насамперед нормами Конституції України. Що ж стосується гарантованості звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, то це положення є втіленням прямої дії конституційних норм щодо судового захисту прав і свобод людини і громадянина, ящо знайшло свій вираз, зокрема в ч.ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України. Згідно ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Згідно ч. 2 ст. 22 Конституції України Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Згідно ч. 3 ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Згідно ч. 1 ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Згідно ч. 3 ст. 24 Конституції України рівність прав жінки і чоловіка забезпечується: наданням жін\-кам рівних з чоловіками можливостей у громадсько-політичній і культурній діяльності, у здобутті освіти і професійній підготовці, у праці та винагороді за неї; спеціальними заходами щодо охорони праці і здоров'я жінок, встановленням пенсійних пільг; створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материн\-ством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою Материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних від\-пусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям. Згідно ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Що стосується вищевказаних положень ст. 41 Конституції України, то слід зазначити, що категорія власності посідає особливе місце в суспільній сві\-домості та загалом у суспільному житті. Держава зобов'язана забезпечити такий правопорядок шля\-хом створення ефективного нормативно-правового регулювання відносин власності. Відповідно, ст. 41 Конституції України на політич\-ному рівні закріплює право кожного її громадянина на власність як на важливий атрибут правової держави і демократичного, гро\-мадянського суспільства. Ці конституційні положення створили фундаментальне під\-грунтя для їх подальшого розвитку в цивільному законодавстві України. Правом власності визнається право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону, незалежно від волі третіх осіб. Це право передбачає для власника можливість на свій розсуд воло\-діти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник вправі вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Водночас, законодавець закріплює й певні обмеження цих можливостей: власник не може використовувати своє право на шкоду правам, свободам, гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Іншими словами, власник не може зловживати належним йому правом власності. Право власності належить до абсолютних цивільних прав. Кожен, хто не є власником майна, не вправі створювати пере\-шкоди власнику у здійсненні належного йому права, а також вчиняти будь-які дії, що спрямовані на порушення або обмежен\-ня правомочностей власника по володінню, користуванню та розпорядженню майном. Глава 24 ЦКУ розкриває конституційне положення про за\-конні способи набуття права власності. До них належать: - ство\-рення нової речі (в тому числі в процесі виробничої діяльності); - переробка існуючих речей, привласнення загальнодоступних дарів природи; - укладення договорів про відчуження речі (купів\-ля - продаж, міна, дарування, тощо). Конституція України визнає непорушність права власності - ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ч. 2 ст. 321 ЦКУ особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в по\-рядку, встановлених виключно законом. Слід особливо підкрес\-лити, що перелік цих випадків, як і порядок вилучення майна у власника, не можуть визначатися іншими нормативно-право\-вими актами. Частина 3 ст. 321 ЦК також передбачає, що при\-мусове відчуження об'єктів власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в по\-рядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повно\-го відшкодування їх вартості. Згідно ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Отже, ст. 51 Конституції України визначає механізми захисту прав свобод людини і громадянина. Наявність таких механізмів - одна з обов»язкових ознак справді демократичної держави. Особлива роль у захисті прав і свобод належить суду. Це обумовлено демократичні\-стю і професіоналізмом судового розгляду, який базується на не\-залежності суду, гласності, змагальності, безпосередності, усності судового процесу, необхідності пред'явлення доказів тощо. Зміст ст. 55 відповідає міжнародно-правовим стандартам щодо гарантованого захисту основних прав і свобод людини. Стаття 8 Загальної декларації прав людини проголошує, що «кож\-на людина має право на ефективне поновлення у правах компе\-тентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом», а п. а ст. 3 Міжна\-родного пакту про громадянські і політичні права в імперативній формі вимагає від кожної держави - учасниці цього Пакту «забез\-печити всякій особі, права і свободи якої, визнані в цьому Пакті, порушено, ефективний засіб правового захисту, навіть коли це по\-рушення було вчинене особами, що діяли як особи офіційні; б) за\-безпечити, щоб право на правовий захист для будь-якої особи, яка потребує такого захисту, встановлювалось компетентними судови\-ми, адміністративними чи законодавчими властями або будь-яким іншим компетентним органом, передбаченим правовою системою держави, і розвивати можливості судового захисту». Право кожного на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод закріплене в ч. 1 ст. 55 Конституції України універсальним юри\-дичним засобом відстоювання людиною свого правового стату\-су в будь-якій конкретній життєвій ситуації. Судовий захист прав і свобод людини здійснюється в проце\-суальних формах, передбачених чинним законодавством, а саме, - в порядку цивільного, кримінального, адміністративного, а також конституційного судочинства. Найбільш місткою формою, пристосованою для безпосеред\-нього захисту порушених прав, є цивільне судочинство. В Ци\-вільному процесуальному кодексі України межі права на звернен\-ня до суду в порядку цивільного судочинства визначені досить широко. Стаття 4 ЦПК України передбачає, що усяка особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистомсвоїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законих інтересів. Згідно ст. 68 Конституції України кожен зобов»язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Відповідно до положень ст. 68 Конституції України встановлено суттєву заборону (яка має форму легального обов»язку) для кожної людини, яка, по своїй суті має вираз, - не посягати на права, свободи, честь і гідність інших людей. Слід зазначити, що хоча вищевказане положення спрямоване на регулювання людських взаємин, держава покладає на себе певного режиму, стану цих взаємин, шляхом, зокрема, судового захисту законних прав та інтересів громадянина. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Даний припис тісно пов'язаний із положен\-ням ч. 1 ст. 57 про гарантування кожному права знати свої права й обов'язки. Ця норма, не перетворюючи згадане право на обо\-в'язок, все ж зобов'язує людину зазнати юридичної відповідаль\-ності і «перетерпіти» певні позбавлення, обмеження в разі пору\-шення нею законів - незалежно від того, чи був відомий грома\-дянину їхній зміст, чи ні. Юридична відповідальність - це закріплений у законодавстві та забезпечуваний державою юридичний обов'язок правопоруш\-ника зазнати примусового додаткового позбавлення певних цінностей, що йому належали. У зв'язку з цим є підстави вирізняти дві ситуації. З одного боку, є значна частина законів, які безпосередньо втілюють, відображають вимоги моралі - як загальнолюдської, так і тієї, котра панує в даному суспільстві. І тоді, якщо людина поводить себе відповідно до таких моральних вимог (а вони за\-звичай стають відомими вже з дитинства), вона тим самим додер\-жується і відповідних законів (навіть якщо вона не знайома з їхнім змістом). З іншого ж боку, є й такі закони, що вміщують специфічні правила поводження, скажімо, із технічними засоба\-ми, з об'єктами природи - правила, котрі самі по собі не мають безпосередньо морального змісту. Тому знання й додержання лише принципів моралі не забезпечать «автоматичного» додер\-жання таких законів. У цих випадках певна юридична обізнаність вже стає необхідною передумовою правомірної поведінки. Отже, що стосується норм ЦК України, то суд застосовує щодо даного спору наступні положення. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. До характерних ознак права власності відноситься те, що особа - власник здійснює своє право: - за своєю волею, тобто має можливість на свій розсуд здійснювати з річчю будь-які дії; - незалежно від волі інших осіб, тобто не враховуючи їх погляди, наміри, прагнення; - але в будь-якому випадку здійснення права власності має відповідати нормам закону, яким до речі, можуть бути введені певні обмеження, з метою захисту суспільного інтересу. Об'єктами права власності є будь - які індивідуально визначені речі (майно). Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки, (ст. 179 ЦКУ). Майном є окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки ( ст. 190 ЦКУ). Суб'єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин (фі\-зичні і юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права). Статтею 13 Конституції України та стат\-тею 318 ЦКУ передбачена рівність усіх суб'єктів права власності перед законом, а частиною 3 ст. 319 ЦКУ усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Отже, зміст права власності складається з трьох правомочностей - права володіння, права користування і права розпорядження, які власник здійснює стосовно свого майна. Право володіння передбачає те, що власник має юридично закріплену можливість фак\-тично панувати над річчю, можливість на власний розсуд впливати на неї у будь-який мо\-мент та здійснювати стосовно неї свою волю. Право користування передбачає те, що власник має юридично закріплену можливість використовувати річ на власний розсуд, отримувати споживчі властивості та корисні якості речі для себе та в своїх інтересах, здобувати з цього користь, вигоду. Здійснення користу\-вання можливе шляхом вчинення фактичних дій, таких як користування автомобілем, про\-живання в квартирі, та шляхом вчинення юридичних дій, як наприклад надання речі в орен\-ду з метою одержання від такої діяльності відповідних прибутків. Право розпорядження передбачає те, що власник має юридично забезпечену можливість визначати, встановлювати, реалізовувати, змінювати, припиняти юридичну та фактичну до\-лю речі, все це свідчить про абсолютне панування власника над річчю. Суд вважає, що в даному випадку відповідач [PERSON] порушив право власності позивачки [PERSON] в частині права користування та права розпорядження своїм майеном, - спірним автомобілем. Згідно ст. 317 ЦК України: 1. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. 2. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезна\-ходження майна. Здійснення користу\-вання, як в даному випадку, можливе шляхом вчинення фактичних дій, таких як користування автомобілем. Слід зазначити, що право розпорядження передбачає те, що власник має юридично забезпечену можливість визначати, встановлювати, реалізовувати, змінювати, припиняти юридичну та фактичну до\-лю речі, все це свідчить про абсолютне панування власника над річчю. Окремо слід зупинитися на положенні ч. 2 ст. 317 ЦК України. Отже, зміст права власності не впливає місце проживання власника та місцезнаходження майна. Це є цілком логічним, враховуючи положення частини 6 статті 4 ЦКУ, за яким до актів цивільного законодавства застосову\-ється принцип однаковості регулювання цивільних відносин на всій території України, тоб\-то незалежно від місця проживання власника майна, та незалежно від місця знаходження його майна, він (власник) все одно володіє всією сукупністю правомочностей стосовно пра\-ва власності, а саме правом володіння, правом користування та правом розпорядження цим майном відповідно до норм діючого законодавства та незалежно від територіальної прина\-лежності. Згідно ст. 318 ЦК України: 1. Суб'єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних ві\-дносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. 2. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Отже, суб»єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин. Відповідно до ст.2 ЦКУ учасниками цивільних відносин виступають фізичні і юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні дер\-жави та інші суб'єкти публічного права. Тобто вказані особи, як учасники цивільних відносин, в якості суб'єктів права власності, можуть здійснювати право власності за всіма його складовими правомочностями, а саме мати право володіння, право користування та право розпорядженя майном, що належить їм на праві власності. Рівність суб'єктів права власності гарантована ст. 13 Конституції України, тобто всім власникам за\-безпечуються рівні умови для здійснення ними права власності відносно належного їм май\-на, та, крім того, державою забезпечені рівні умови для захисту прав усіх суб'єктів права власності на підставі ст. 386 ЦК України. Згідно ст. 319 ЦК України: 1. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 2. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержу\-ватися моральних засад суспільства. 3. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. 4. Власність зобов'язує. 5. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та при\-родні якості землі. 6. Держава не втручається у здійснення власником права власності. 7. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. 8. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом. Відповідно, положеннями ст. 319 визначені основні принципи здійснення власником права власно\-сті шляхом реалізації його складових правомочностей: права володіння, права користування та права розпорядження щодо належного йому майна. Згідно ст. 321 ЦК України: 1. Право власності е непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 2. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні ли\-ше у випадках і в порядку, встановлених законом. 3. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених зако\-ном, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Відповідно, ч. 1 ст. 321 ЦК України вказує на непорушність права власності, та зазна\-чає, що ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд звертає увагу на ту обставину, що ст. 41 Конституції України передбачає непорушність лише права приватної власності, тоді як ст.. 13 Конституції України гарантує рівність усіх суб'єктів права власності перед законом. Недоторканість права власності передбачає недоторканість самого майна, тобто будь-які дії інших осіб, спрямовані на заволодіння таким майном є безпідставними, протиправними, та незаконними, так само як і дії спрямовані на обмеження власника у здійснені ним права власності. Крім того, цивільним законодавством гарантований державний захист прав усіх суб'єктів права власності на підставі ст. 386 ЦК України. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України вказує, що особа може бути позбавлена права вла\-сності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом, що цілком відповідає ст. 92 Конституції України, якою визначено, що правовий режим влас\-ності визначається виключно законами України. Однак, при наявності відповідних умов, що обов'язково визначені законом, можлива ситуація, за якої особу можуть позбавити або об\-межити у здійснені ним права власності. Згідно ч. 3 ст. 321 ЦК України вказує на можливість примусового відчуження об'єктів права власності. Однак таке відчуження можливе за наявності наступних обов»язкових умов: 1. лише як виняток; 2. за умови, що це є суспільно необхідно; 3. підстава та порядок такої процедури визначеної законом, 4. за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості. Згідно ст. 325 ЦК України: 1. Суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. 2. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за виня\-тком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. 3. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юри\-дичних осіб, не є обмеженими. Законом може бути встановлено обмеження розміру земельної ділянки, яка може бути у власності фізичної та юридичної особи. Згідно ст. 328 ЦК України: 1. Право власності набуваеться на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. 2. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, право власності набувається на підс\-тавах. що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Слід зазначити, що підстави набут\-тя права власності можуть бути первісні та похідні. До первісних слід віднести набуття пра\-ва власності на річ: - яке відбувається вперше (новостворене майно (ст. 331 ЦК), переробка речі (ст. 332 ЦК). привласнення загальнодоступних дарів природи (ст. 333 ЦК), - незалежно від волі попередніх власників, - (безхазяйна річ (ст. 335 ЦК), знахідка (ст. 338 ЦК). скарб (ст. 343 ЦК), набуття права власності на рухому річ, від якої власник ві\-дмовився (ст. 336 ЦК). бездоглядна домашня тварина (ст. 341 ЦК), набувальна давність (ст. 344 ЦК), викуп пам'ятки історії та культури (ст. 352 ЦК), реквізиція (ст. 353 ЦК), конфіска\-ція (ст. 354 ЦК). До похідних слід віднести набуття права власності на річ: - за волею попереднього власника на підставі правочинів (спадкування за заповітом, да\-рування, купівля-продаж, тощо). -враховуючи критерії правонаступництва: спадкування за законом. Отже, ч. 2 ст. 328 ЦК України закріплює презумпцію правомірності набуття пра\-ва власності на майно, зазначаючи, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встано\-влена судом. Ця ж позиція висвітлена в пункті 1 ст. 204 ЦКУ, за яким правочин є правомір\-ним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, за загальним правилом право власності вважається набутим пра\-вомірно, тобто на законних підставах. І лише за наявності прямої вказівки в законі або від\-повідного рішення суду стосовно: - встановлення юридичного факту щодо визнання неза\-конним набуття права власності; - визнання правочину недійсним, - слід говорити про неправомірність набуття права власності. Згідно ст. 328 ЦК України: 1. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. 2. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, ор\-ганізації зв'язку тошо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамейта або іншого товарно- розпорядчого документа на майно. 3. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідчен\-ню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання закон\-ної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. 4. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право влас\-ності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Отже, ч. 1 ст. 328 ЦК України вказує на загальне правило виникнення права вла\-сності, за яким право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передан\-ня майна. Однак, загальне правило не діє, якщо договором або законом встановлений інший порядок переходу права власності. Згідно ч. 4 ст. 328 ЦК України вказує на ще одну вимогу, необхідну для вини\-кнення права власності, за якою право власності у набувача виникає з моменту державної реєстрації, якщо договір про відчуження майна підлягає такій реєстрації. Відповідно до статті 210 ЦКУ правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених за\-коном. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації, тому моментом виникнення права власності на нерухому річ за договором стає момент державної реєстрації такої речі. Згідно ст. 347 ЦК України: 1. Право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам'яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника. 2. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Судом в судовому засіданні не встановлено обставин, які перелічені в ст. 347 ЦК України, на підставі яких можна було б становити, що право власності позивачки [PERSON] на спірний автомобіль припинено. Згідно ст. 347 ЦК України: 1. Особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчи\-нивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. 2. У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають держа\-вній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову. 3. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою вла\-сника відповідного запису до державного реєстру. Застосування до вищевказаних об»єктивних обставини справи положень Конституції України, норм ЦК України, інших законодавчих актів. Суд вважає, що позивачка [PERSON] правомірно звернулася до суду, у повній відповідності до положень ст. 8 Конституції України за захистом свого порушеного права власності на майно, так як на підставі ст. 21 Конституції України право власності позивачки [PERSON] на автомобіль є невідчужуваним та непорушним, та на підставі ст. 22 Конституції України не може бути скасованим, в тому числі, - відповідачем [PERSON] Також суд зазначає, що на підставі ст. 22 Конституції України право власності позивачки [PERSON] не може бути обмежене. В діях відповідача [PERSON] містяться ознаки грубого порушення положень ч. 1 ст. 41 Конституції України, так як він здійснює незаконні перешкоди у праві володіння, користування та розпорядження позивачці [PERSON] належним їй майном, - спірним автомобілем, що є також порушенням вимог ст. 319 ЦК України, яка, по суті, дублює положення ст. 41 Конституції України. Відповідно, суд вважає, що згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України право власності позивачки на спірний автомобіль є не порушним, вона не могла бути позбавлена такого права ніякою особою, - ні фізичною (як в даному випадку, - відповідачем), ні юридичною, ні державою, (за вийнятком окремих випадків, встановлених Законом). Тому в даному випадку, держава в особі своїх органів, в даному випадку, - в особі суду, зобов»язана захистити порушене право власності позивачки шляхом винесення законного, обґрунтованого, справедливого рішення, яке, в разі вступу його в законну силу є обов»язковим до виконання по всій території держави України усіма суб»єктами, які вказані в судовому рішенні. Відповідно, дії відповідача суд сприймає в призмі дій, які були спрямовані на порушення та обмеження правомочностей іншого власника, - позивачки, по володінню, користуванню, та розпорядженню нею спірним майном. Підстав для обмеження або позбавлення права власності позивачки [PERSON] щодо її майна, - автомобіля, суд в даному випадку не вбачає, адже немає підстав для застосування положень ч. 2 ст. 321, ч. 2 ст. 321 ЦК України. Відповідно, суд вважає, що розгляд даної справи обумовлено, перш за все, не нормами ЦК України, а положеннями ст. 51 Конституції України, яка є первинною нормою в даному випадку, а норми ЦК України, - похідними нормами. Також даний спір лежить в площині норм міжнародного права, та розглядається у повній відповідності до ст. 8 Загальної декларації прав людини, ст. 3 Міжна\-родного пакту про громадянські і політичні права. Отже, в діях відповідача [PERSON] суд вбачає порушення ним положень ст. 68 Конституції України, так як він посягає та порушує право власності позивачки [PERSON], тобто, порушує Конституційну заборону посягання на права і свободи інших осіб. Відповідно, подання до суду позивачкою [PERSON] даного позову суд вважає, як законне, правомірне використання позивачкою положень ч. 1 ст. 55 Конституції України, - використання права на судовий захист порушених прав, в даному випадку - судовий захист порушеного права власності. Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем [PERSON] його діями, які знайшли вираз у незаконному заволодіння спірним рухомим майном, - автомобілем було порушено положення ст.ст. 8, 21, 22, 41 Конституції України, ст.ст. 316 - 319, 321, 325, 328, 347 ЦК України. Вищевказані порушення, які допустив відповідач [PERSON], дають змогу в даному конкретному випадку застосувати, з метою відновлення Конституційних прав позивачки [PERSON], норми матеріального права, які містяться в Главі 29 ЦК України, - захист права власності. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповіднної правової підстави заволоділа ним. Отже, суд вважає, що позивачка [PERSON] правомірно звернулася до суду за захистом свого порушеного права власності на майно, шляхом зобов»язання відповідача [PERSON] повернути їй належне їй майно на праві власності, - лековий автомобіль, так як суд вважає, що, зглядаючись на обставини справи, відповідач [PERSON] незаконно, без відповідної правової підстави, в розумінні ст. 387 ЦК України, заволодів цим майном. Суд вважає, що відповідач [PERSON] є недобросовісним володільцем спірного майна, з огляду на положення ст. 390 ЦК України, так як достеменно знав про належність спірного автомобіля на праві власності позивачці [PERSON] Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Відповідно, де - юре спірне майно, - автомобіль, не вибув із права власності позивачки [PERSON], а тому вона має право вимагати від суду прийняти рішення, згідно з яким буде усунуто перешкоди у здійснення нею права користування та розпорядження спірним майном, - шляхом його витребування від відповідача [PERSON], та повернення даного майна законному власнику, тобто, - їй. Згідно ч. 1 ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно ч. 3 ст. 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. З огляду на вищевказані норми права, суд вважає, що відповідач [PERSON] станом на час слухання справи в суді є фактичним володільцем майна, - спірного автомобіля, проте, таке володіння майном не є правомірним в розумінні положень ч. 3 ст. 397 ЦК України, що дає змогу застосувати положення ст.ст. 399, 400 ЦК України. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 399 ЦК України право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником майна або іншою особою. Згідно ст. 400 ЦК України недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про ви\-требування цього майна. Підсумовуючи вищевказані норми права, суд важає, що в даному випадку має місце обов»язок недобросовісного володільця спірного майна у вигляді автомобіля, - обов»язок відповідача [PERSON] повернути річ власнику, - позивачці по сраві, - [PERSON], при чому, зазначений обов'язок, виходячи з аналізу положень ст. 400 ЦК України, - є безспірним. Також суд в даному випадку застосовує положення ППВСУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», - далі Постанова. Так, згідно п. 19 Постанови застосовуючи положеннястатті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Згідно п. 20 Постанови у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України. Згідно п. 23 Постанови відповідно до ст. 387 ЦК України та ч. 3 ст.10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Що стосується відмови у задоволенні позовних вимог у виді: - визнання спільним майном подружжя автомобіль ЗАЗ 1102, н.з. [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER], 1991 року випуску, номер кузова [NUMBER], та автомобіля DODGE DAKOTA, н.з. [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER], 2003 року випуску, номер кузова [NUMBER], та визнання за нею, - [PERSON] право власності на дані автомобілі в порядку поділу спільного майна подружжя; - визнання недійсним договір відчуження автомобіля DODGE DAKOTA, н.з. [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER], 2003 року випуску, номер кузова [NUMBER] СГ №5706/17/000737 від 09.06.2017 року укладений між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований в ТСЦ 3244, застосування наслідків недійсного правочину, то суд обгрунтовує дане рішення в цій частині позовних вимог наступним. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд вважає, що задоволення вищевказаних вимог можливе лише при умові заявлення позовної вимоги у виді встановлення встановлення факту проживання однією сім»єю позивачки [PERSON] з відповідачем [PERSON], без реєстрації шлюбу, і лише тоді можна визнавати майно, придбане за час спільного проживання таким, як майно, яке є спільним майном подружжя, та застосовувати до нього положення ст. 60 СК України. В даному ж випадку така позовна вимога була заявлена позивачкою [PERSON] лише 25.04.2018 року, під час слухання справи по суті, (а.с., 190 - 193), що послугувало для суду підставою для винесення ухвали про відмову у прийнятті збільшених позовних вимог, так як на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 ЦПК України крім прав та обов»язків, визначених у статті 43 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого судового засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Як вбачається з матеріалів справи, справа на час подання заяви про збільшення позовних вимог розглядалася вже по суті досить тривалий час, відбулися чисельні судові засідання, під час яких були допитані сторони, були досліджені письмові докази по справі, що виключає, на думку суду, застосування положень п. 2 ч. 1 ст. 49 ЦПК України на даному етапі слухання справи, так як це буде порушенням вимог ч. 2 ст. 2 ЦПК України. Так, згідно ч. 2 ст. 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов»язані керуватися завданням цивільного судочинства, яка превалює над будь - якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд вважає, що позовнуу вимогу у виді встановлення факту проживання однією сім»єю позивачки [PERSON] з відповідачем [PERSON], без реєстрації шлюбу, слід було заявити стороні позивача до закінчення першого судового засідання, яке відбулося після 15.12.2017 року. Проте, процесуальний ризик у виді за незаявлення такої позовної вимоги, тобто, не здійснення даної процесуальної дії суд покладає цілком і повністю на сторону позивача,

Outcome: partial