Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-16 00:00:00

29.11.2013 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що 07.12.2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір відповідно до умов якого позивач надав [PERSON] кредит у сумі 10000,00 грн. під 60% річних за користування кредитом з кінцевим терміном погашення до 06.12.2009 року. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та відповідачкою [PERSON] був укладений договір поруки від 07.12.2007 року. За твердженням позивача відповідач [PERSON] свої зобов'язання за кредитним договором не виконав та проігнорував вимогу кредитодавця про повернення суми кредиту і нарахованих відсотків за користування кредитом у позасудовому порядку. З відповідною вимогою позивач звернувся до поручителя, однак відповідачка [PERSON] відмовилась відповідати по кредитним зобов'язанням відповідача [PERSON] перед позивачем, тому позивач звернувся до суду і просить стягнути солідарно з відповідачів на його користь суму боргу з урахуванням процентів та користування кредитом та штрафних санкцій у розмірі 47107,31 грн., а також стягнути понесені позивачем судові витрати. В процесі судового розгляду позивач зменшив розмір позовних вимог до 46007,31 коп. враховуючи, що відповідачем [PERSON] було надано квитанцію про сплату боргу на суму 1100 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній з урахуванням зменшеного розміру вимог, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що зменшуючи розмір позовних вимог позивач виходив із того, що серед наданих відповідачем квитанцій про сплату боргу, лише одна є належною, якою кошти сплачені саме позивачу на реквізити вказані у кредитному договорі, всі інші квитанції свідчать про здійснення платежів на користь невідомої колекторської компанії з якою у позивача ніколи не було жодних стосунків і жодних договорів про уступку права вимоги позивач з цією колекторською компанією не укладав. За наданими квитанціями про сплату боргу колекторській компанії кошти позивачу не надходили. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вимоги позовної заяви не визнав, просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що ним дійсно від позивача було отримано кошти в кредит у сумі 10000,00 грн. Спочатку відповідач сплачував грошові кошти за користування кредитом, однак в подальшому втратив роботу за станом здоров'я і лише через рік зміг влаштуватись на роботи та поновити виплати. В цей час йому зателефонувала невідома особа і представившись «Віталієм» повідомила, що він є представником колекторської компанії «Колект-Сервіс» і що між позивачем та цією колекторською компанією укладено договір уступки права вимоги, тож тепер відповідач має сплачувати кошти за користування кредитом та повертати цей кредит саме цій колекторській компанії. Відповідач зазначає, що вся сума кредиту з урахуванням процентів за його користування була повернута ним колекторській компанії «Колект-Сервіс», на підтвердження чого відповідач надав суду квитанції на загальну суму 1400 грн. Стосовно іншої частини боргу відповідач пояснив, що представник компанії, який називався «Віталієм» часто приїздив до нього додому за коштами і дружина відповідача віддавала йому кошти не отримуючи взамін квитанції, оскільки Віталій казав, що зараз із ним немає бланку квитанції, але й подальшому таких квитанцій не видав. Сам відповідач у представника колекторської компанії не просив надати на ознайомлення договір уступки права вимоги і відповідач такого договору не бачив, але вважає, що оскільки позивач лише через шість років звернувся до суду з відповідним позовом, це свідчить про наявність між позивачем та колекторською компанією «Колект-Сервіс» укладеного договору уступки права вимоги. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась. До суду надійшла заява відповідачки про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги відповідачка не визнає. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 07.12.2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №КВ044-163-07 за умовами якого, кредитор надає позичальнику кредит у розмірі 10000,00 грн. для споживчих цілей, а саме для придбання меблів, терміном по 06.12.2009 року з оплатою 0,166 процентів від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом (а.с. 11). Отримання відповідачем [PERSON] вказаного розміру кредитних коштів підтверджується наявною в матеріалах справи копією видаткового касового ордеру (а.с. 6). У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та відповідачкою [PERSON] був укладений договір поруки №КВ044-163-07-ДП від 07.12.2007 року за умовами якого, відповідачка зобов'язалась у випадку порушення позичальником обов'язків за Основним договором щодо своєчасного повернення кредиту, оплаті процентів і погашення неустойки за кредитним договором, самостійно виконати зазначені обов'язки позичальника перед кредитором на підставі письмової вимоги кредитора в строк не більше 3-х робочих днів шляхом повернення суми кредиту, що залишився, оплати нарахованих процентів і неустойки нарахованих згідно з умовами Основного договору (а.с. 7). Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Відповідно до ч. 1 ст. 532 ЦК України, місце виконання зобов'язання встановлюється у договорі. За змістом ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи викладені норми чинного законодавства України та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку про те, що відповідачем [PERSON] жодними належними доказами не підтверджено дійсного, повного та належного виконання своїх зобов'язань за кредитним договором. Своїм правом вимагання доказів того, що виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою відповідач не скористався, що покладає на нього ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. При цьому, місце виконання договору зазначено у його змісті щодо банківської установи та номеру рахунку на якій мали перераховуватись кошти за користування кредитом, однак вказаного положення договору відповідач не дотримався. Згідно ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до положень ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач був повідомлений позивачем про необхідність виконання своїх зобов'язань за кредитним договором. Відповідне попередження відповідачі отримали 11.11.2013 року (а.с. 10, 19). З урахуванням викладеного вимоги позивача про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором у загальній сумі 46007,31 грн., яка складається із заборгованості по кредиту, заборгованості по процентам за користування кредитом та неустойки у розмірі 3% річних від простроченої суми є обґрунтованими, однак суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволення позову, з огляду на наступне. За змістом положень п. 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Враховуючи суб'єктний склад сторін кредитного договору та те, що за змістом договору кредиту, кредитні кошти були видані на споживчі цілі, а саме для придбання меблів, укладений між позивачем та відповідачем [PERSON] договір є договором споживчого кредиту, а отже при укладенні та виконання такого договору на нього розповсюджують положення Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до положень ст.ст. 256, 257, 260 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ст. 261 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Укладеним між позивачем та відповідачем [PERSON] договором кредиту визначено термін його виконання, а саме «по 06.12.2009 року». Таким чином, з урахуванням терміну позовної давності, останнім днем для звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості є 07.12.2012 року. При цьому, позивач звернувся з відповідним позовом до суду 29.11.2013 року з пропущенням строку позовної давності майже на 1 рік. Відповідно до положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо кредитодавець у позасудовому порядку або до судового провадження звертається з вимогою про повернення споживчого кредиту або погашення іншого боргового зобов'язання споживача, кредитодавець не може у будь-який спосіб вимагати будь-якої плати або винагороди від споживача за таке звернення. При цьому кредитодавцю забороняється, зокрема, вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Як роз'яснено у п. 31 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Як роз'яснено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.01.2013 року № 10-70/0/4-13 «Про окремі питання застосування строків позовної давності», зазначене вище роз'яснення стосується і позасудового порядку вирішення спорів, і в разі звернення з відповідним позовом до суду. При цьому, з матеріалів справи вбачається, що попередження про необхідність виконання кредитного зобов'язання датоване 25.10.2013 року, а отже також направлене відповідачам з порушенням строку позовної давності. Згідно ч. 1 ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. За наведених вище обставин, враховуючи викладені норми чинного законодавства України та роз'яснення вищої судової інстанції, у задоволенні позову слід відмовити у зв'язку зі спливом строку позовної давності на підставі положень п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». На підставі викладеного,

Outcome: dismissed