Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому в остаточних позовних вимогах просив стягнути на його користь з Колективного підприємства «Будівельник» грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки в розмірі 71104,49 грн. та виплату за затримку розрахунку при звільненні в сумі 143500,00 грн. Позивач посилається на те, що працював в колективному підприємстві на посаді голови правління в період з 01 жовтня 1990 року по 27 грудня 2010 року та за період роботи не використав відпустки в кількості 406 днів. Позивач зазначає, що при звільненні 27 грудня 2010 року відповідної компенсації не отримав. Як вважає позивач наведені обставини свідчать про наявність підстав відповідного стягнення. Позивач також зазначає, що звертався 28 травня 2013 року до відповідача з претензією на яку відповіді не отримав, в зв'язку з чим позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх цивільних прав. В судовому засіданні позивач повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі, стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки в розмірі 71104,49 грн. та виплату за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 143500,00 грн. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважає їх безпідставними, такими, що не підлягають задоволенню, тому просить в задоволенні позову відмовити повністю, при цьому застосувавши строк позовної давності до даного позову. Обґрунтовує заяву про застосування строків давності тим, що з моменту нібито не відправлення позивачем себе, як голови правління у відпуску минуло майже 25 років, натомість, як ч. 5 статті 11 ЗУ «Про відпуски» містить категоричну заборону ненадання щорічних відпусток повної тривалості протягом двох років, і позивачу, як голові правління про ці вимоги було достеменно відомо. Посилається, що під час звільнення із займаної посади позивач про будь-які нарахування чи не використані ним з власної ініціативи відпуски на протязі 18 років не заявляв, з моменту звільнення минуло пять з половиною років, до цього часу позивач ні до відповідача, ні до інших уповноважених органів з питання порушеного права не звертався, категорії «заробітна платня» та «грошова компенсація за невикористані відпуски» не є тотожними за ЗУ «Про відпустки» та ЗУ «Про оплату праці». Відтак просить в позові відмовити. Відповідач зазначає, що позовні вимоги носять надуманий характер, на підприємстві не обліковується затримка чи невиплата компенсації і доводи позивача спростовуються власноруч складеною ним про це розпискою. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають виходячи із наступного. Судом встановлено, що згідно даних трудової книжки 01 жовтня 1990 року позивач був прийнятий на посаду старшого прораба у порядку переводу згідно пункту 5 статті 36 КЗпП України до АГКМПМК-2 згідно Наказу № 1-к від 01 жовтня 1990 року. Згідно протоколу загальних звітних виборчих зборів від 11 листопада 1992 року позивач обраний Головою АГКМПМК-2. 18 грудня 1996 року на підставі рішення Харківського райвиконкому № 999 від 21 листопада 1996 року та Наказу по АГКМПМК-2 № 81а від 18 грудня 1996 року АГКМПМК-2 перейменовано в Колективного підприємства «Будівельник». 24 грудня 2010 року згідно Наказу № 1 від 24 грудня 2010 року позивач звільнений з посади Голови правління Колективного підприємства «Будівельник» згідно заяви за власним бажанням. Згідно наданої копії протоколу загальних зборів КП «Будівельник» дата скликання Зборів та прийняття рішення про звільнення [PERSON] з посади Голови правління 24 грудня 2010року. Згідно наданого до матеріалів справи витягу із Статуту КП «Будівельник» під час керівництва фінансово-господарською діяльністю Колективного підприємства «Будівельник» до прав та обовязків позивача, що очолював підприємство займаючи посаду Голови правління, належало (стаття 4 пункт 4.14 Статуту) представляти інтереси підприємства у всіх підприємствах, фірмах, організаціях, у тому рахунку іноземних без довіреності; здійснювати усі операції в банках та кредитних установах; користуватися правом розпорядження коштами підприємства; здійснювати приймання працівників на роботу та звільнення за ініціативою адміністрації, тільки за згодою правління підприємства; звільнення працівників за власним бажанням може здійснюватися згідно КЗпП України; вирішувати питання оплати труда робітників підприємства у відповідності до Положення, що затверджено правлінням; видавати розпорядження та надавати вказівки, обовязкові для всіх робітників підприємства; накладати дисциплінарні стягнення та притягати робітників, що спричинили шкоду до матеріальної відповідальності відповідно чинного законодавства. В судовому засіданні позивач вказав на те, що не використовував щорічні відпуски протягом 406 днів, що становить із розрахунку 24 календарних дні на рік 17 років. Такі обставини позивач, що наділений наведеними вище повноваженнями, ґрунтує з посиланням на обхідний лист, датований 20 грудня 2010 року, оригінал якого з необґрунтованих [PERSON] причин фактично зберігається пять років у позивача, а не на підприємстві та підписаний [PERSON] до події Загальних зборів, тобто до 24 грудня 2010 року. Конкретні пояснення та докази на їх обґрунтування з приводу наведених обставин та підстав звернення із позовними вимогами про компенсацію невикористаної відпустки лише у травні 2015 року при звільненні із займаної посади у грудні 2010 року, позивач суду не надав і матеріали справи не містять. Судовим розглядом справи встановлено і позивачем не заперечується, що [PERSON] перебував до дня розірвання трудового договору 24 грудня 2010 року на посаді керівника підприємства - голови КП «Будівельник», тобто враховуючи положення Статуту саме і був тим уповноваженим власником органом, на який покладено обовязок дотримання законодавства про оплату праці та про відпустки, вирішення питань оплати та надання таких у відповідності із вимогами Закону «Про відпустки» та Положенням затвердженим правлінням, яке очолював позивач і який будучи Головою з наведеними повноваженнями був достеменно обізнаний про пряму та чітку згідно частини 5 статті 11 Закону України «Про відпустки» заборону ненадання щорічних відпусток повної тривалості протягом двох років підряд та про порядок розрахунку сум відпускних за надані працівникам щорічні відпустки, додаткові відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати компенсації за невикористані відпустки, що визначений в Порядку № 100, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року за яким обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки, додаткових, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Суд зазначає, що відповідно до статті 116 Кодексу Законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно із ст. 117 цього Кодексу у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Матеріали справи не містять і позивачем не надано пояснень щодо не предявлення вимоги про розрахунок одночасно при звільненні та протягом пяти з половиною років з моменту звільнення. Суд не приймає до уваги надану до матеріалів справи заяву про проведення розрахунку від 28 травня 2013 року, оскільки така складена через три роки з моменту звільнення, а відомостей про її направлення, відомостей про її отримання адресатом чи будь-яких інших доказів предявлення позивачем заяви, матеріали справи не містять. Суд визнає безпідставними доводи позивача з посиланням на неприйняття відповідачем поштової кореспонденції з огляду на наступне: За Правилами надання послуг поштового зв'язку, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05 березня 2009 року, розрахунковий документ - (касовий чек, розрахункова квитанція тощо) видається відправникові з додержанням вимог Закону України Про застосування реєстраторів розрахункових операцій в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг і підтверджує факт надання послуги відділенням зв'язку. Згідно з п.п. 59, 61 Постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 № 270 "Про затвердження Правил надання послуг поштового зв'язку" внутрішні поштові відправлення з оголошеною цінністю з описом вкладення подаються для пересилання відкритими для перевірки їх вкладення. У разі приймання внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладення бланк опису заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв'язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля. Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові. На примірнику опису, що видається відправникові, працівник поштового зв'язку повинен зазначити номер поштового відправлення. Таким чином, належним доказом відправлення відповідачеві вимоги є опис вкладення в поштовий конверт та документ, що підтверджує надання поштових послуг (касовий чек, розрахункова квитанція тощо) надані в оригіналі. Зазначене встановлено постановою КМУ від 05 березня 2009 року № 270 в силу положень якої підтвердженням направлення у адресу кореспондента отримувача цінного листа є розрахунковий документ встановленої відповідно до Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" форми та змісту (касовий чек, розрахункова квитанція тощо), що підтверджує надання послуг поштового зв'язку. Крім того, згідно п. 117 Правил - поштові відправлення, поштові перекази повертаються об'єктом поштового зв'язку відправнику у разі його письмової заяви, письмової відмови адресата від одержання чи закінчення встановленого строку зберігання. Поштові відправлення, поштові перекази повертаються також у разі неможливості вручити їх через неправильно зазначену адресу або її відсутність (змита, відірвана чи пошкоджена в інший спосіб) та з інших причин, які не дають змоги оператору поштового зв'язку виконати обов'язки щодо пересилання поштових відправлень, поштових переказів. Позивач не надав суду касового чеку в підтвердження направлення на адресу відповідача поштової кореспонденції. Не надав позивач і доказів не вручення відповідачу направленої на його адресу поштової кореспонденції, строків, причин такого не вручення. Крім цього, суд зауважує, що обставин, які б перешкоджали позивачу належним чином звернутися до відповідача та направити протягом пяти років та пяти місяців декілька поштових відправлень, зокрема іншими видами звязку (курєрська доставка тощо) з заявою про сплату компенсації, судовим розглядом справи не встановлено. Судом встановлено, що посилання [PERSON] в позовній заяві на те, що йому не виплачена компенсація за невикористані щорічні відпустки станом на 27 грудня 2010 року під час розгляду справи позивачем не доведено жодним доказом. Такі доводи позовної заяви суд визнає безпідставними з огляду на наступні норми матеріального права та відповідні їм правовідносини: Як встановлено при розгляді справи: претензій, вимог чи первинних матеріалів, що могли свідчити про невикористання позивачем, як Головою правління підприємства щорічних відпусток на протязі 16 (шістнадцяти) з половиною років у кількості 406 днів, [PERSON] під час звільнення із займаної посади за власним бажанням у грудні 2010 року, не передав, оригінал обхідного листа зберігав всі ці роки у себе. Про існуючий на думку позивача факт невиплат компенсації протягом пяти з половиною років не згадував і до жодного державного, контролюючого органу чи до адміністрації підприємства, не звертався. Аналізуючи фактичні обставини звернення позивача до суду з питання компенсації за невикористані відпуски, суд зазначає наступне: Законом, що визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати є Закон України «Про оплату праці» відповідно до ч. 1 статті 1 якого заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. За статтею 7 Закону законодавство про оплату праці ґрунтується на Конституції України і складається з Кодексу законів про працю України, цього Закону, ЗУ «Про колективні договори і угоди», ЗУ «Про підприємства в Україні» та інших актів законодавства України. Компенсація за дні невикористаних щорічних відпусток, з приводу стягнення якої, через 5 років з моменту звільнення звернувся до суду позивач згідно наведених норм не є винагородою, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобовязаний виплатити працівникові за виконану ним роботу, тобто не є заробітною платою, а носить компенсаційний характер та є компенсаційною виплатою. Законодавче визначення, порядок нарахування, сплати, компенсації, гарантій регулюється спеціальним Законом України «Про відпустки», що встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров'я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи. Кодекс законів про працю України не містить чітких норм розкриття змісту позовної давності, її обчислення тощо, однак містить визначення строків звернення до суду про вирішення трудового спору, які за своєю правовою природою і є позовною давністю. Скорочений, законодавчо визначений строк звернення до суду за вирішенням трудового спору прямо унормований ст. 233 КЗпП, відповідно якої працівник має право звернутися до суду про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно ч. 2 ст. 233 Кодексу встановлено виняток за яким у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. В даному разі позивач звернувся до суду з приводу стягнення компенсації через пять років та пять місяців з моменту, коли за ствердженням [PERSON] йому стало відомо про порушення ним власного права на щорічні відпустки та їх компенсацію, що кореспондується із наданим [PERSON] власноруч підписаним обхідним листом від 20 грудня 2010 року Наведене свідчить про пропуск позивачем встановленого строку на звернення до суду, доказів поважності причин пропущення якого позивачем не надано та не зазначено. Позивач не надає до матеріалів справи і належних доказів не надання собі та не використання собою, як керівником відпуски протягом 16 років займаної посади Голови правління КП «Будівельник» чи доказів повідомлення про існування таких обставин нового керівництва підприємства під час звільнення з посади за власним бажанням, що відбулося за пять років та пять місяців до звернення до суду із даним позовом, у той час, як первинним документом, який підтверджує фактичне перебування працівника у відпустці, є табель обліку робочого часу, який в силу вимог п. 315 Наказу від 20.07.98 №41 Головного архівного управління при Кабінеті Міністрів України зберігається 1 рік. Суд не приймає, як не належний та не допустимий у розумінні ст.58-59 ЦПК України доказ наданий позивачем обхідний лист, що підписаний з боку [PERSON] 20 грудня 2010року до проведення Загальних зборів з питання звільнення із займаної посади за власною ініціативою. Суд зазначає, що діючим на час виникнення та існування спірних правовідносин законодавством України, нормативними актами України складання таких документів, як обхідний лист з фіксацією в такому відомостей про відпуски та фінансові нарахування, не передбачено. Зазначене може свідчити про перевищення повноважень з боку колишнього Голови правління [PERSON], який крім цього зберігає такий лист особисто у себе та надав на підпис [PERSON], що за поясненнями відповідача на той час обіймала посаду завідуючої складом, яка за Статутом підприємства, вимогами законодавчих і нормативних актів не мала відношення до нарахування чи виплат відповідних платежів чи повноважень встановлювати та посвідчувати обставини належності чи неналежності, нарахування чи виплати компенсаційних за невикористані відпуски. При цьому позивач так і не пояснив суду, чому протягом пяти років зберігає особисто у себе оригінал обхідного листа, що особисто підписаний ним ще до вирішення питання про припинення повноважень Голови правління та надати відомості, чому не передав цей лист новому правлінню підприємства чи не направив такий на адресу КП «Будівельник» протягом пяти з половиною років з моменту звільнення. Суд враховує, що не підтверджені документально доводи позовної заяви про направлення та не вручення на адресу відповідача 28 травня 2013 року заяви про проведення розрахунки у звязку зі звільненням, спростовуються змістом власноруч складеної позивачем [PERSON] письмової розписки змістом якої встановлено, що 06 серпня 2013 року [PERSON] констатує, що жодних фінансових та матеріальних претензій до КП «Будівельник» не має про що і розписується. Зазначене у сукупності дає підстави дійти висновку, що посилання позивача на існування заборгованості із компенсації невикористаних протягом 16 років відпусток є безпідставними та такими, що не можуть бути взяті судом до уваги. Що стосується інших позовних вимог, то суд вважає дані вимоги також необґрунтованими, оскільки обовязку сплати на користь позивача грошової компенсації ніби-то невикористаних протягом 16 років відпусток не встановлено, а тому в задоволенні даних позовних вимог також повинно бути відмовлено. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими, заявленими із суттєвим пропуском строку позовної давності, через пять років та пять місяців з моменту звільнення, тому у задоволенні заявлених позовних вимог слід відмовити. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed