Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про вселення. Мотивуючи свої вимоги тим, що 03 березня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] надав відповідачам у позику 52 000 доларів США, а вони зобов`язались повернути йому вказані кошти в строки та на умовах, визначених договором. З метою забезпечення виконання зобов`язань за цим договором того ж дня сторони уклали договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за умовами якого відповідачі передали [PERSON] в іпотеку квартиру [ADDRESS] , яка належить їм на підставі договору купівлі-продажу від 04 квітня 2003 року. 09 липня 2012 року між ним та [PERSON] було укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого до нього перейшли всі права [PERSON] за вказаними договорами позики та задоволення вимог іпотекодержателя. Узв`язку з невиконанням позичальниками умов договору позики, він звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачів суми заборгованості. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 19 червня 2014 року, яке набрало законної сили, позов задоволено та стягнуто з боржників на його користь заборгованість у загальній сумі 1 277 179 грн. На підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 17 червня 2015 року, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 03 березня 2010 року в рахунок задоволення вимог [PERSON] за договором позики, укладеним 03 березня 2010 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в сумі 1 273 525,96 грн, яка складається з: заборгованості за договором позики - 485 844,96 грн, відсотків за користування позикою - 107 671,18 грн., трьох процентів річних від простроченої суми - 43 246,84 грн., неустойки (пені) - 636 762,98 грн., шляхом визнання за [PERSON] права власності на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 81,0 кв. м, жилою площею 41,60 кв. м, яка належить на праві власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 04 квітня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антоновою С. М. і зареєстрованого у реєстрі за № 1979, він звернувся до приватного нотаріуса Київського нотарвального округу Ковальчука С.П., як державного реєстратора, із заявою про реєстрацію за ним права власності на квартиру [ADDRESS] . Й 22 березня 2016 року за ним було зареєстровано право власності на вказану квартиру, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Однак, не зважаючи на те, що з 17 червня 2016 року він є єдиним законним власником вказаної квартири, в порушення його прав, як власника, відповідачі продовжують користуватися та проживати у квартирі, як колишні власники. Й оскільки законодавство не передбачає самовільно без судового рішення входити до житлового приміщення, яке використовуються іншими особами, просить вселити його до квартити, яка належить йому на праві власності, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом, та як на відставу звернення до суду із цим позовом, посилається на положення ст. 391 ЦК України про те, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В судове засідання позивач повторно не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційносу майті судової влади (суду). Водночас, позивач звернувся до суду із заявою від 03 серпня 2021 року про розгляд справи за його відсутності із підтриманням позовних вимог. В судовому засіданні представник відповідачів адвокат Лупейко О.В., діючий на підставі ордерів про надання правової допомоги від 24 жовтня 2020 року (а.с. 134, 135, 136), позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні за необгрутованістю. Заперечення проти позову обгрутовував постановою Верховного Суду від 08 травня 2019 року, прийнятою за наслідками перегляду судових рішень Дарницького районного суду міста Києва від 19 червня 2014 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 17 червня 2015 року, яким рішення Апеляційного суду міста Києва від 17 червня 2015 року в частині вирішення позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувно та відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішення Апеляційного суду міста Києва від 17 червня 2015 року в частині вирішення позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виселення та в частині вирішення зустрічного позову [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів про задоволення вимог іпотекодержателя та відступлення права вимоги (цесії) недійсними залишено без змін. Враховуючи, що за цим рішенням відновлене право відповідачів як іпотекодавців (власників) спірної квартири, що також підтверджується й внесенням відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вважає, що підстав для вселення позивача немає, оскільки на даний час він не є власником спірної квартири. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу за відсутності позивача згідно поданої ним заяви, на підсьаві доказів, наявних в матеріалах справи та за погодженням сторін. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Розгляд справи відбувся у порядку загального позовного провадження із проведеним підготовчим судовим засіданням. Вислухавши пояснення представника відповідачів адвоката Лупейка О.В., його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає відмові у задоволенні із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 20 липня 2018 року відкрито провадження по справі, а ухвалою цього ж суду від 05 лютого 2019 року провадження по справі зупинено до набрання законної сили судового рішення, від якого залежить вирішення справи. 17 листопада 2020 року проведено підготовче судове засідання, справу призначено до розгляду в судовому засіданні за участі сторін. Судом встановлено, що 03 березня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] надав відповідачам у позику 52 000 доларів США, а відповідачі зобов`язались повернути [PERSON] вказані кошти в строки та на умовах, визначених договором (а.с. 5). З метою забезпечення виконання зобов`язань за цим договором того ж дня сторони уклали договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за умовами якого відповідачі передали [PERSON] в іпотеку квартиру [ADDRESS] , яка належить їм на підставі договору купівлі-продажу від 04 квітня 2003 року (а.с. 6). 09 липня 2012 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого до позивача перейшли всі права [PERSON] за вказаними договорами позики та задоволення вимог іпотекодержателя (а.с. 7). Узв`язку з невиконанням позичальниками умов договору позики, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачів суми заборгованості й рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 19 червня 2014 року, яке набрало законної сили, позов задоволено та стягнуто з боржників на його користь заборгованість у загальній сумі 1 277 179 грн. 96 коп. (а.с. 13 - 14). Позивач па підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 17 червня 2015 року, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 03 березня 2010 року в рахунок задоволення вимог [PERSON] за договором позики, укладеним 03 березня 2010 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в сумі 1 273 525,96 грн, яка складається з: заборгованості за договором позики - 485 844,96 грн, відсотків за користування позикою - 107 671,18 грн., трьох процентів річних від простроченої суми - 43 246,84 грн., неустойки (пені) - 636 762,98 грн., шляхом визнання за [PERSON] права власності на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 81,0 кв. м, жилою площею 41,60 кв. м, яка належить на праві власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 04 квітня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антоновою С. М. і зареєстрованого у реєстрі за № 1979, звернувся до приватного нотаріуса Київського нотарвального округу Ковальчука С.П. як державного реєстратора із заявою про реєстрацію за ним права власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 17 - 20, 21 - 25). 22 березня 2016 року за позивачем було зареєстровано право власності на вказану квартиру, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 29). Позивач, вважаючи, що він є єдиним законним власником вказаної квартири, звернувся до суду у червні 2018 року із цим позовом про його вселення (а.с. 2 - 4), мотивуючи тим, що в порушення його прав як власника, відповідачі продовжують користуватися та проживати у спірній квартирі як колишні власники, й оскільки законодавство не передбачає самовільного без судового рішення входити до житлового приміщення, яке використовуються іншими особами, просить вселити його до квартити, яка належить йому на праві власності. У справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотарального округу Анохіна В.М., про визнання договору про задоволення вимог іпотеко держателя та договору відступлення прави вимоги (цесії) недійсним рішенням Апеляційного суду міста Києва від 17 червня 2015 року скасовано рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року в частині вирішення позовних вимог [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з квартири та ухвалено в цій частині нове рішення, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 03 березня 2010 року в рахунок задоволення вимог [PERSON] за договором позики, укладеним 03 березня 2010 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в сумі 1 273 525,96 грн, яка складається з: заборгованості за договором позики - 485 844,96 грн, відсотків за користування позикою - 107 671,18 грн, трьох процентів річних від простроченої суми - 43 246,84 грн, неустойки (пені) - 636 762,98 грн, шляхом визнання за [PERSON] права власності на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 81,0 кв. м, жилою площею 41,60 кв. м, яка належить на праві власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 04 квітня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антоновою С. М., і зареєстрованого у реєстрі за № 1979. Відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] про виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Також змінено рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року в частині визначення мотивів відмови в задоволенні зустрічного позову [PERSON] , [PERSON] й виключено з мотивувальної частини рішення висновки суду про сплив позовної давності щодо вимог [PERSON] , [PERSON] про визнання договору про задоволення вимог іпотекодержателя та договору відступлення права вимоги (цесії) недійсними. В іншій частині рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року залишено без змін. В ході розгляду цієї справи рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 17 червня 2015 року, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки, постановою Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 08 травня 2019 року, прийнятою за наслідками перегляду судових рішень Дарницького районного суду міста Києва від 19 червня 2014 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 17 червня 2015 року, рішення Апеляційного суду міста Києва від 17 червня 2015 року в частині вирішення позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувано та відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішення Апеляційного суду міста Києва від 17 червня 2015 року в частині вирішення позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виселення та в частині вирішення зустрічного позову [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів про задоволення вимог іпотекодержателя та відступлення права вимоги (цесії) недійсними залишено без змін. Враховуючи, що за постановою Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 08 травня 2019 року, прийнятою за наслідками перегляду судових рішень Дарницького районного суду міста Києва від 19 червня 2014 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 17 червня 2015 року, відновлено право відповідачів як іпотекодавців (власників) спірної квартири, що підтверджується й внесеними відомостями до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 131 - 133), підстав для вселення позивача немає, оскільки на даний час позивач не є власником спірної квартири, власниками квартири (іпотекодавцями) є відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , позивач є іпотекодержателем, зважаючи на наявні між сторонами боргові (зобов`язальні) правовідносини, що не надає позивачу права на вселення до спірної квартири, а тому у задовленні позову необхідно відмовити. Подавши свої докази, сторіни реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Інші доводи сторін, які наведені у позові та письмових поясненнях відповідача (а.с. 133 116), не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Зважаючи на наслідки розгляду справи, відповідно до ст. 141 ЦК України, судовий збір понесений позивачем покласти на позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного, ст. 391 ЦК України,

Outcome: dismissed