Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-31 00:00:00

25 квітня 2014 року [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про стягнення з нього неустойки ( пені) від суми не сплачених аліментів, стягнутих на підставі рішення Прилуцького міськрайонного суду від 04.11.2009 року згідно виконавчого листа №2-208 від 04.11.2009 року на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO]. Також, просила стягнути неустойку ( пені) від суми несплачених аліментів по виконавчому листу № 2-289 від 26.06.2011 року , виданому на підставі рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області про стягнення з відповідача на користь [PERSON] аліментів після досягнення дитиною повноліття на період навчання. В позові позивач вказувала, що заборгованість по аліментах виникла з вини відповідача, який про обов»зок сплачувати аліменти знав, проте, сплачував аліменти не регулярно і не у повному обсязі. Вказуючи про розмір заборгованості станом на 01.03.2014 року по двох виконавчих листах у сумі 13 531,04 грн, на підставі ст. 196 СК України розрахувала розмір пені , зокрема, по виконавчому листу № 2-28 від 04.11.2009 року - 41615,20 грн станом на 01.03.2014 року, а по виконавчому листу № 2-689 від 26.06.2011 року - 85 347,10 грн. станом на 01.06.2014 року Не наполягаючи на стягненні з відповідача пені у повному розмірі, просила суд стягнути з [PERSON] на її користь 40 000,00 грн неустойки ( пені) . Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 02 червня 2014 року позов задоволено частково - стягнуто з [PERSON] на користь позивачки [PERSON] 10 000,00 грн неустойки ( пені) на суму заборгованості по виконавчу листу № 2-208 від 04.11.2009 року - по стягненню аліментів на утримання неповнолітньої доньки. В частині вимог про стягнення неустойки( пені) від суми несплачених аліментів по виконавчому листу № 2-289 від 26.06.2011 року - на період навчання, цим же рішенням вимоги позивачки [PERSON] залишено без розгляду , з посиланням на заяву про це позивачки. Не погодились з судовим рішенням як позивач, так і відповідач, подавши апеляційні скарги. Відповідач поросить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовити повністю. В скарзі відповідач зазначає, що суд першої інстанції ухвалив рішення усупереч вимогам ст. 196 СК України, не перевірив доводи позивачки та не встановивши його вини у виникненні заборгованості, частково задовольнив позов. Відповідач вважає, що судом не враховані його пояснення про те, що про існування заборгованості він не знав, доказів протилежного позивачем не надано. Вказує також, що 30.03.2011 року він сплатив 4 000,00 грн стягувачу в якості остаточного розрахунку по заборгованості, і про це вона повідомила виконавчу службу, тому за відповідною заявою позивачки виконавче провадження постановою державного виконавця у вересні 2011 року було закінчене. Про відновлення виконавчого провадження дізнався лише у 2014 році. Стосовно позовних вимог позивачки про стягнення пені від суми несплачених аліментів по виконавчому листу № 2-289 від 26.06.2011 року про стягнення аліментів на дитину по досягненню повноліття на період навчання, відповідач також вказує, що про стягнення зазначених аліментів він дізнався лише у 2014 році, тому і вини його у виникненні заборгованості також немає. Одночасно, посилаючись на роз»яснення п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року, „ Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", відповідач наголошує, що відповідальність у вигляді пені за прострочення сплати аліментів виникає лише за наявності у цьому вини боржника. У апеляційній скарзі позивачки [PERSON] йдеться про незаконність рішення суду першої інстанції, оскільки судом не було забезпечено дотримання вимог ст. 196 СК України, не враховано її пояснення та наявні у справі докази про існування заборгованості по сплаті аліментів по обох виконавчих листах з вини відповідача. Боржник постійно ухилявся від сплати аліментів, про що свідчать її неодноразові звернення до правоохоронних органів про сприяння погашенню заборгованості та притягнення його до відповідальності. Також, посилаючись на п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року, „ Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" , позивачка вказує, що відповідальність боржника не настає лише у випадках несвоєчасної сплати зарплати, затримка або неправильне перерахування аліментів банком. У інших випадках, стягується неустойка за весь час прострочення, розрахунок якої має бути проведений з врахуванням положень ч.1 та 2 ст. 196 СК України - 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Також, позивачка вважає, що зменшення розміру неустойки можливо лише з урахуванням матеріального та сімейного стану боржника. Таких фактів, які б свідчили про скрутне матеріальне або складне сімейне становища відповідача, судом при зменшенні розміру розмір неустойки не встановлено. Крім того, позивачка вважає, що суд неправомірно залишив без розгляду її вимоги про стягнення неустойки за виконавчим листом № 2-289 від 26.06.2011 року, оскільки вона клопотання про залишення позову у цій частині без розгляду, не заявляла. У судовому засіданні позивач [PERSON] апеляційну скаргу підтримала, а апеляційну скаргу відповідача просила відхилити. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання, не з"явився, його представник, адвокат [PERSON] підтримав апеляційну скаргу та просив відхилити апеляційну скаргу позивачки. Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення пені ( неустойки) за заборгованість по аліментах, яка виникла з вини відповідача по виконавчому листу № 2-208 від 04.11.2009 року, суд першої інстанції не дав належної оцінки наявним у справі доказам, не встановив всі, необхідні для вирішення справи обставини, зокрема, вину відповідача у виникненні заборгованості, не встановив тривалість періоду прострочення і не визначився із розміром пені( неустойки) виходячи з встановленого за рішенням суду щомісячного розміру аліментів, фактичної їх сплати, тривалості прострочення, не розрахував розмір пені, виходячи з 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Фактично, суд ухвалив рішення на припущеннях, на свій розсуд, не мотивуючи визначив розмір пені( неустойки), яка підлягає стягненню, зменшивши остаточну суму стягнення до 10 000,00 грн . В частині вимог про стягнення пені від суми несплачених аліментів, стягнутих на період навчання після досягнення дитиною повноліття, суд першої інстанції, порушивши порядок, передбачений ст. 207 ЦПК України, залишив ці вимоги без розгляду. Таке рішення не може залишатись у силі, оскільки воно ухвалене з порушення вимог ст. 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, та призвело до неправильного вирішення спору, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення апеляційним судом у частині вимог про стягнення неустойки по виконавчому листу № 2 - 208 від 04.11.2009 року. Щодо рішення про залишення частини вимог без розгляду, апеляційний суд приходить до висновку, що в наведеній частині рішення підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду в частині не вирішених позовних вимог про стягнення пені по заборгованості за виконавчим листом №2-289 від 26.06.2011 року. Так, апеляційним судом встановлено, що рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 06 грудня 2005 року з [PERSON] на користь [PERSON] в інтересах доньки [PERSON] [INFO] стягнуто аліменти у розмірі по 150 грн щомісячно, починаючи з 09 листопада 2005 року до досягнення дитиною повноліття. (арх..спр.2-2423/05). Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 13 лютого 2009 року розмір аліментів був збільшений до 500,00 грн, проте, рішенням від 13 серпня 2009 року, постановленим з участю представника відповідача,що свідчить про обізнаність відповідача щодо збільшення розміру аліментів, було встановлено до сплати 400,00 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття ( арх. справа №.2-208/209). Виходячи з обсягу заявлених вимог, зважаючи, що позивачем період наявної та простроченої заборгованості та розрахунок пені визначено з 01.01.2009 року, апеляційним судом встановлено наступне : З розрахунку державного виконавця, наявного у матеріалах справи, який відповідачем не оспорюється (.с.,6) вбачається, що, починаючи з січня 2009 року по квітень 2009 року [PERSON] зобов»язаний був сплачувати на утримання дитини на користь позивачки по 150,00 грн щомісячно. З квітня 2009 по серпень 2009 року розмір аліментів був збільшений до 500,00 грн щомісячно, а з 13 серпня 2009 року розмір аліментів становив 400,00 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття, тобто, до 02.04.20011 року. Розмір заборгованості за вказаним виконавчим листом станом на 02.04.2011 року у зазначеному розрахунку визначено 2953,94 коп., яка була сплачена відповідачем лише 05.06.2014 року . Фактично, як вбачається з цього ж розрахунку, за період з 01.01.2009 року по 01.04.2011 року ( тобто за два роки і три місяці до повноліття дитини, аліменти відповідачем [PERSON] сплачувались лише тричі - 27.05.2010 року - 799,00 грн ,06.09.2010 року - 3995,00 грн та 30.03.2011 року у сумі 4000,00 грн . Враховуючи, що аліменти з січня по березень 2009 року підлягали сплаті у розмірі по 150,00 грн щомісячно, з квітня по серпень - по 500,00 грн щомісячно, а з 13 серпня 2009 року по 02.04.2011 року - по 400,00 грн щомісячно, проте першу сплату відповідачем за вказаний період здійснено лише 27.05.2010 року, 799,00 грн, за правилами ч.1 та ч.2 ст. 196 СК України, пеня за прострочення починає нараховуватись з січня 2009 року по 27.05.2010 року у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Таким чином, розрахунок пені, з врахуванням періоду прострочення, відповідно до положень ст. 196 СК України , розраховується наступним чином: З січня по 27 травня 2009 року - 461 день ( 150,00 х 1% х 461 день =691,50 грн.; з лютого 2009 року прострочення 433 дні(150,00 х 1% х 433 = 649,50 грн); з березня 2009 року прострочення суми 145,16 грн - 402 дні (145,16 х 1% х 402=603,00 грн) з березня 2009 року прострочення суми 16,13 грн - 402 дні ( 16,13 х 1% х402 = 64,63 грн) з квітня 2009 року - по 500,00 грн щомісячно. Прострочення 341,71 грн 391 день (із сплаченої суми 799,00 грн 27.05.2010 року), а прострочення 162,19 грн прострочення до 06.09.2010 року 493 дні ( 162,19х х1%х493 дні =788,80 грн); з травня 2009 року прострочення 462 дні (500,00 х15х462 дні =2310,00грн) з червня 2009 року прострочення 432дні( 500,00х15х432 дні =2160,00 грн ) з липня 2009 року прострочення 401 день ( 500,00 х1%х401=2160,00 грн) з серпня 2009 року прострочення 370 днів (500,00 х 1%х 370=2005,00 грн) з вересня 2009 року прострочення 340 днів( 116,66 х1% х340= 1850,00 грн); з жовтня 2009 року прострочення 340 днів (293,33х1% х340= 374,00грн) з листопада 2009 року прострочення 309 днів( 400,00х15х309= 386,00 грн) (у грудні 2009 року прострочення не було) З січня 2010 року прострочення до 30 березня 2011 року 422 дні (267,19х1%х422=1139,40 грн) З лютого 2010 року прострочення 394 дні(400,00х1%х294=1576,00 грн) З березня 2010 року прострочення 363 дні(400,00х1%х363 =1452,00 грн) З квітня 2010 року прострочення 333 дні (400,00х1%х333 = 1332,00 грн) З травня 2010 року прострочення 302 дні (400,00 х1%х302 =1208,00 грн) З червня 2010 року прострочення 272 дні ( 400,00х1%х272 =1088,00грн) З липня 2010 року прострочення 241день (400,00х1%х241 =964,00грн) З серпня 2010 року прострочення 210 днів(400,00х1%х210 =840,00 грн) З вересня 2010 року прострочення 180 днів ( 400,00х 1%х180=720,00 грн) З жовтня 2010 року прострочення 149 днів ( 400,00х1%х149 =596,00 грн) З листопада 2010 року прострочення 120 днів (132,80 х1%х120=156,00 грн) З грудня 2010 року прострочення 187 днів( 276,19х1%х187 =504,90 грн) З січня 2011 року прострочення 158 днів ( 400,00 х1%х158 =632,00 грн) З лютого 2011 року прострочення 125 днів (400,00х1%х125 =500,00 грн) З березня 2011 року прострочення 97 днів (400.00х1%х97 =388,00 грн) З квітня 2011 року прострочення 36 днів (36,00х1%х36 = 9,36 грн); Отже, загальний розмір нарахованої пені ( неустойки) за прострочення по аліментах по виконавчому листу №2-208 становить 23 330,46 грн. З квітня 2011 року частково заборгованість по аліментах мала місце, Загальний розмір заборгованості здійсненого державним виконавцем становив 2953,94 грн, проте, доказів про обізнаність у цьому відповідача, позивачкою не надано і судом не встановлено. Сам відповідач наполягає, що з 30.03.2011 року вважав зобов"язання по сплаті аліментів закінченим, так як юуло закінчене виконавче провадження постановою державного виконавця, про що у матеріалах справи наявні докази. Сплачена [PERSON] зазначена заборгованість 05.06.2014 року. Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення пені та її розміру, з врахуванням обсягу вини відповідача у заборгованості, апеляційний суд враховує той факт, що за період з 01.01.2009 року по квітень 2011 року , тобто до повноліття дитини, відповідач, знаючи про обов»язок сплати щомісячно аліментів, здійснив усього три виплати, на загальну суму 8794,00 грн. отже, наявні підстави для висновку, що заборгованість до вказаного періоду виникла з вини [PERSON] З матеріалів виконавчого провадження, наданого апеляційному суду згідно запиту, вбачається, що 19 вересня 2011 року постановою державного виконавця виконавче провадження по стягненню аліментів по виконавчому листу № 20-208 було закінчене, виконавчий лист повернуто стягувачу, але 21.01.2014 року ця постанова була скасована постановою начальника ВДВС Прилуцького міськрайонного управління юстиції, і цією ж датою виконавче провадження по виконавчому листу № 2-208 відновлене. Доказів про повідомлення боржника у виконавчому провадженні - [PERSON] про наявність заборгованості по аліментах та про відновлення виконавчого справдження, матеріали справи не містять.Останній платіж заборгованості по аліментах до звернення з цим позовом позивачки мав місце 30.03.2011 року тобто, безпосередньо перед досягненням дитиною повноліття ( 02.04.2011 року) Отже, з квітня 2011 року про залишення непогашеної заборгованості [PERSON] не знав і не міг знати оскільки про відновлення з ініціативи позивачки виконавчого провадження у листопаді 2011 року та у січн1 2014 року боржника належним чином повідомлено не було.За вказаних обставин, апеляційний суд вважає за можливе, задовольнити позовні вимоги [PERSON] частково, зменшити розмір пені, що виникла по заборгованості по аліментах за період з 01.01.2009 року по 02.04.2011 року, а за період з квітня 2011 року по червень 2014 року неустойку не нараховувати, так як вини [PERSON] у не сплаті аліментів ( заборгованості) у цей період апеляційний суд не вбачає. Визначити розмір пені ( неустойки до стягнення, зменшивши її розмір до 15000,00 гривень. В частині рішення про закриття провадження у справі стосовно вимог про стягнення пені із суми заборгованості по виконавчому листу № 2-689 від 26.06.2011 року, враховуючи, що такого клопотання в порядку, передбаченому ст. 207 ЦПК України позивачка не подавала, питання вирішене з порушенням вимог ст. 207 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що в наведеній частині рішення підлягає скасуванню та направленню справи для продовження розгляду з ухваленням рішення по суті до суду першої інстанції. Судові витрати, понесені позивачкою при поданні апеляційної скарги підлягають відшкодуванню, пропорційно до суми задоволених вимог.

Outcome: partial