Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-03 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до Першотравневого районного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), за участю третіх осіб Служби у справах дітей Маріупольської міської ради по Центральному районі, Служби у справах дітей Мангушської районної державної адміністрації (далі по тексту - третя особа) про відібрання у [PERSON] малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , і повернення їх матері, звернувши рішення в цій частині до негайного виконання, а також просила стягнути з відповідача сплачений судовий збір за розгляд позовної заяви в розмірі 768,40 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 16216 грн. В обґрунтування позову посилається на те, що вона перебуваючи з відповідачем у шлюбі з 2006 по 2009 роки та з 2014 по 2018 роки. Від спільного життя у них народилися сини: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Від [PERSON] відповідач відмовився у 2009 році, про що свідчить рішення Калінінського районного суду м. Донецька Донецької області Спільне життя подружжя не склалося і позивачка змушена була піти проживати окремо від чоловіка до орендованої квартири у [ADDRESS] , в якій були створені всі необхідні умови для проживання, виховання та розвитку дітей. Позивачка зазначає, що відповідач веде аморальний спосіб життя, зловживає алкоголем, свого житла не має, проживає у двокімнатній квартирі, де мешкає ще трое дорослих людей. 14 грудня 2018 скориставшись її відсутністю, подолавши опір батьків останьої, забрав трьох малолітніх дітей. Крім того вказує на те, що відповідач, забравши до себе дітей без згоди їхньої матері, з якою вони проживали на підставі закону, не надає доступу позивачці до дітей, у незаконний спосіб змінив місце проживання малолітніх дітей з 14 грудня 2018 року і по теперішній час, в результаті чого діти не спілкуються з рідною матір`ю, з якою вони весь час з народження проживали, що свідчить про те, що відповідач, в першу чергу, думає про свої інтереси та бажання, а не про інтереси малолітніх дітей. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач та його представники позовні вимоги не визнали, з підстав викладених у відзиву, просили у задволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Маріупольської міської ради по Центральному районі в судове засідання не зявився, надавши до суду письмову заяву в якій просв суд справу розглянути за його відсутністю та прийняти рішення з урахуванням інтересів дітей. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Мангушської районної державної адміністрації в судове засідання не зявився, надавши до суду письмову заяву в якій просв суд справу розглянути за його відсутністю та прийняти рішення з урахуванням інтересів дітей. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суду пояснили, що після розлучення діти мешкали з матірю, яка на їх розсуд піклувалась ними не належним чином, у зв`язку з чим дітей забрав до себе батько. Допитана в судовому засіданні психолог [PERSON] зачитала своє заключення як спеціаліста психолога за результатами психодіагностичного обстеження родини [PERSON] до відома суду. Допитані в судовому засіданні в якості свідків працівник служби у справах дітей Маріупольської місьської ради [PERSON] , фахівець із соціальної роботи [PERSON] суду пояснили, що вони приймали участь при неодноразових зверненнях сторін до служб, де вони працюють, при вирішенні певних питань пов`язаних з дітьми. Проте подробиць вони вже не пам`ятають. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, представників третіх осіб, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі з огляду на наступне. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Стаття 51 Конституції України гарантує кожному із подружжя рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Схожа норма міститься також у частині шостій статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03 грудня 2009 року). Судом встановлено, що сторони в період з 2006 по 2009 р.р. та з 2014 по 2018 р.р. перебували у зареєстрованому шлюбі, це вбачається з пояснень наданих сторонами. Після розірвання шлюбу відновлено [PERSON] дошлюбне прізвище « [PERSON] », що вбачається з копії паспорту а.с. (57). Сторони від шлюбу мають малолітніх дітей: - сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 07.03.2007 року, актовий запис № 128 (т.1 а.с.212); - сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 11.12.2008 року, актовий запис № 1067 (т. 1 а.с.211); -сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , актовий запис №46 (т.1 а.с.210). Рішенням Калінінського районного суду міста Донецька Донецької області від 21.07.2009, яке набрало законної сили 03.08.2009 виключено із актового запису № 1067, виконаного Відділом реєстрації актів цивільного стану Калінінського районного управління юстиції м. Донецька 11 грудня 2008 року у книзі реєстрації народжень, про народження [PERSON] , [INFO] , відомості про батька [PERSON] , [INFO] (т.1 а.с. 206-209). За судовим наказом від 08.10.2018 по справі №241/1920/18 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/2 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 03.10.2018 року і до досягнення повноліття найстаршою дитиною (т.1 а.с.4). Між ними неодноразово виникали сварки та скандали із різних причин шлюбно-сімейних відносин, у звязку з чим спільне життя подружжя не склалося і позивачка з восени 2018 року проживає окремо за адресою: [ADDRESS] . Звідки дітей самочинно забрав батько. За даних обставин позивачка була вимушена звернутись до правоохоронних органів із заявою. Рішення по якої ще не прийняте. Вислухавши пояснення свідків з боку [PERSON] , судом не встановлено будь-яких фактів, які б свідчили про неналежний догляд, турботу та виховання матір`ю своїх малолітньої дітей, а також не встановлено будь-яких обставин, які давали хоча б припущення того, що проживання дітей з матір`ю буде шкодити інтересам дітей чи має загрозу їх життю. Судом встановлений задовільний та такий, що відповідає житловим нормам стан житлового приміщення, в яких позивачка має намір влаштувати проживання своїх малолітніх дітей що вбачається з різних актів обстеження . Таким чином, у ході судового розгляду справи судом не встановлено будь-яких обставин, які б не давали змоги або перешкоджали матері [PERSON] за станом свого здоров`я виховувати, турбуватися, доглядати та опікуватися малолітніми синами. Судом також досліджений майновий стан сторін та виявлено, що позивачка працевлаштована. Згідно зі ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належність та допустимість доказів регламентуються ст.ст. 77, 78 ЦПК України за якими, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 150, ст. 151, ст. 152, ст. 155, ст. 163 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Дитина, яка розлучена з одним із батьків чи обома батьками, має право регулярно підтримувати особисті стосунки й прямі контакти з обома батьками, крім випадків, коли це суперечить найвищим інтересам дитини. За правилами ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 163 СК України встановлено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам. Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Отже, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. При винесенні вказаного рішення суд враховує положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради УРСР № 789-ХХІІ від 27 лютого 1991 року, в яких зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому було встановлено порушення Україною статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція). Вказане рішення підтвердило сталу позицію Європейського Суду, яка зводиться до визначення насамперед «якнайкращих інтересів дитини», а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Hunt v. Ukraine, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Mamchur v. Ukraine, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до "Декларації про загальні засади державної політики України стосовно сім`ї та жінок", схваленою Постановою Верховної Ради України від 05.03.1999р. № 475-ХІУ, держава захищає материнство та дитинство і визнає пріоритетність інтересів матері та дитини в суспільстві та забезпечує неухильне додержання законодавства України та міжнародного права стосовно сім`ї та жінок. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Частиною першою статті 162 СК України визначено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини й повернення її за попереднім місцем проживання. Місце проживання малолітньої дитини визначається обома батьками за погодженням. Тобто має місце укладення договору в усній чи письмовій формі. За загальним правилом одностороння зміна чи розірвання договору забороняється. Це стосується і домовленостей в сімейно-правовій сфері. Одностороння, самочинна зміна місця проживання малолітньої дитини не допускається. До правових наслідків самочинної зміни місця поживання дитини належить постановлення рішення про відібрання дитини й повернення її тому, з ким вона проживала, а також відшкодування матеріальної й моральної шкоди, завданої тому, з ким проживала дитина. Отже, під час розгляду справи судом встановлено, що діти після розлучення сторін залишились проживати з матір`ю, яка для цього орендувала квартиру у [ADDRESS] , в якій були створені всі необхідні умови для проживання та виховання дітей. Статтею 29 ЦК України закріплено, що місцем проживання малолітньої дитини є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. На законні підстави проживання дітей з позивачкою вказує також наявність судового наказу від 08.10.2018 року по справі №241/1920/18 про стягнення з [PERSON] на користь позивачки аліментів на утримання трьох неповнолітніх дітей, адже згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Доведення наявності згоди матері на зміну місця проживання дітей з батьком у даному випадку покладається на відповідача, який не надав переконливих доказів цього, окрім пояснень свідків які також безпосередньо не чули її від позивачки. При цьому активні наступні дії позивачки по зверненню до органів поліції, органів опіки, суду тощо з намаганням повернути дітей переконують саме в тому, що така згода відповідачу не надавалась ані в усному, ані в письмовому порядку. Відповідачем також не надано належних, допустимих та достатніх доказів протиправної, аморальної чи халатної поведінки позивачки по відношенню до своїх дітей, які б загрожували їх життю, здоров`ю чи законим інтересам. Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, крім іншого вимоги ст.163 ЦК України, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про відібрання малолітніх дітей, у зв`язку з чим такий позов підлягає задоволенню. Окрім того, позивач просила суд, стягнути з відповідача судові витрати пов`язані з розглядом справи, а саме витрати на правничу допомогу. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 3 статті 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 № 5076-VI встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності). Доказами того, що особа є адвокатом, виходячи з положень частини 1 статті 12, частини 1 статті 6 та статті 17 Закону № 5076 є свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката України в поєднанні з витягом з Єдиного реєстру адвокатів України (що може бути сформований і в електронному виді) на момент подання клопотання про відшкодування правової допомоги. Згідно пунктів 1, 2, 6 частини 1 та частини 2 статті 19 Закону № 5076 до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом. Згідно частини 1 статті 26 Закону № 5076 документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги можуть бути серед іншого: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер. Відповідно до ст. 33 Правил адвокатської етики, схвалених Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України від 01 жовтня 1999 р. (далі Правила адвокатської етики), єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді. Статтею 34 Правил адвокатської етики передбачено, що адвокат має право, окрім гонорару, стягувати з клієнта кошти, необхідні для покриття фактичних витрат, пов`язаних з виконанням доручення, якщо обов`язок клієнта з погашення цих витрат визначено угодою. В угоді про надання правової допомоги мають бути визначені види передбачуваних фактичних витрат, пов`язаних з виконанням доручення (оплата роботи фахівців, чиї висновки запитуються адвокатом, транспортні витрати, оплата друкарських, копіювальних та інших технічних робіт, перекладу та нотаріального посвідчення документів, телефонних розмов тощо), порядок їх погашення (авансування, оплата по факту в певний строк і т. ін.) та може бути визначений їх обсяг. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. Так, позивачем на підтвердження того, що вона отримала правову допомогу було надано Договір про надання правової допомоги № ЦС-3101/19 від 31.01.2019, копію Ордера серії ДН №039533 від 05.02.2019, розрахунок гонорара (т.1 а.с.54-55, т.2 а.с.126) Оскільки, позивачем надано суду належні та допустимі докази, які б свідчили про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку в розмірі 16216 грн, тому підлягає стягненню судові витрати, а саме витрати на надання правничої допомоги саме в розмірі 16216 грн. Відповідно до ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved