Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-11 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», про захист прав споживача. В позові вказувала, що раніше працювала на посаді касира Вижницького відділення ПАТ КБ «ПриватБанк». Жодних кредитних договорів між нею та відповідачем не було укладено, інших зобов'язань на себе не брала. Зазначала, що працівники вказаного відділення повідомили, про існування заборгованості перед відповідачем за невідомим їй рахунком в сумі 12995,27 доларів США. Звернувшись до керівництва відділення надали засвідчену печаткою банку виписку за рахунком №"35527051602950" "6868510" за період з 01.01.2014 року по 09.12.2014 року. За цим рахунком їй нарахована заборгованість в розмірі 12995,27 доларів США. На надісланий запит від 15.07.2015 року, про розкриття інформації, що містить банківську таємницю, а саме про підстави виникнення її заборгованості - ПАТ КБ «ПриватБанк» відповіді не надав, чим порушив вимоги Постанови правління НБУ, якою банк зобов'язується протягом 10 робочих днів надіслати відповідь на поданий в установленому порядку запит. У зв'язку з цим невідомими для неї є кількість банківських рахунків, відкритих на її ім'я у ПАТ КБ «ПриватБанк», а також факт існування та підстави заборгованості за цими рахунками. Посилалася на те, що відповідно до даних, зазначених у виписці за рахунком, у неї є підстави вважати, що між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» була укладена угода, реквізитами якої є Сз6868510. Однак свого волевиявлення на укладення будь-яких правочинів із ПАТ КБ «ПриватБанк» вона не надавала, жодних оригіналів чи копій договорів не має, усних правочинів не вчиняла. У випадку, якщо такий договір існує, принцип свободи договору при його укладенні був порушений, що є підставою для визнання такого правочину недійсним. З цього випливає, що будь-які підстави для виникнення у неї обов'язків перед ПАТ КБ «ПриватБанк», окрім тих, що випливають з трудового договору, відсутні. У даних правовідносинах виступає споживачем банківських послуг, отримання яких не пов'язано з виконанням нею обов'язків найманого працівника. Згоду на одержання фінансових послуг від ПАТ КБ «ПриватБанк» не надавала. Відповідно до судової практики з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів (2009-2012 рр.) Верховного Суду України від 01.02.2013 року право звернення до суду з позовом про захист прав споживача має будь-який споживач, незалежно від того, вступав він у договірні відносини із продавцем (надавачем послуг) чи ні. Крім того зазначила, що у виписці перед її прізвищем та ініціалами міститься скорочення «мошен.». Оскільки виписка складена російською мовою, то вона має підстави вважати, що дане скорочення тлумачиться як «мошенник», або українською мовою «шахрай». Обґрунтування та тлумачення цього скорочення не отримала, хоча неодноразово зверталась з приводу цього до відповідача. Загальновідомим фактом є те, що шахрайство - кримінально-правовий термін, становить окремий склад злочину, вчинення якого передбачає притягнення до кримінальної відповідальності. Тобто, незважаючи на конституційно закріплену презумпцію невинуватості, ПАТ КБ «ПриватБанк» абсолютно неправомірно та необґрунтовано, всупереч встановленим законодавчим нормам та нормам моралі додав до її імені ганебне звинувачення «шахрай». Підстав для цього не існує апріорі, так як жодних неправомірних дій вона не вчиняла, договірних та позадоговірних зобов'язань в неї перед відповідачем не існує, та не може існувати. В таких діях банку вбачає приниження її честі та гідності. Виписку за рахунком мали можливість бачити працівники банку, її колишні колеги, внаслідок чого змінили думку про неї, її репутація законослухняної громадянки та добросовісного працівника зіпсована. Крім порушення нормальних життєвих завязків, наявність заборгованості у такій істотній для неї сумі з вини відповідача також завдає їй душевних та моральних страждань, зокрема, порушує сон та нормальний уклад життя, призвело до триваючого стресу, погіршення стосунків з рідними та близькими. Вважає, що неправомірні дії ПАТ КБ «ПриватБанк» перебувають у прямому причинному зв'язку із завданням їй моральної шкоди, а тому розмір моральної шкоди в сумі 2000,00 грн. відповідатиме ступеню перенесених нею страждань. Виписка по рахунку видавалася за підписом заступника керівника відділення та засвідчена мокрою печаткою, а тому вина працівника банку у завданні їй моральної шкоди наявна у формі прямого умислу. Банк несе відповідальність за моральну шкоду, яка була завдана його працівниками. У зв'язку з неотриманням нею будь-яких документів про підставу виникнення вищевказаної заборгованості за її запитом вважає, що такі документи відсутні, а тому відсутня і підстава для виникнення цивільно-правової відповідальності за вказаним рахунком. Посилаючись на ст.4 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.ст.23, 1167 ЦК України просила визнати заборгованість нараховану відповідачем за рахунком 35527051602950 безпідставною і анулювати її та стягнути з відповідача 2000,00 грн. у зв'язку з заподіяння їй моральної шкоди. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] заявлений позов підтримали посилаючись на викладені в позовній заяві обставини, просили позов задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заявлений позов не визнав, подав письмове заперечення проти позову в якому зазначив, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не погоджується із заявленими позовними вимогами, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Пояснив, що [PERSON] працювала в ПАТ КБ «ПриватБанк» з 01.04.2002 року по 29.09.2009 року. Була звільнена на підставі наказу №ZАКL-2009/1-6475 від 29.09.2009 року у зв'язку із вчиненням винних дій, які дають підставу для втрати довір'я з боку власника (п.2 ст.41 КЗпП України). Висновком службового розслідування № ZАКL-2014/1-6868510 від 25.07.2014 року було виявлено факти порушень з боку працівників банку, у тому числі [PERSON], що полягали у незаконному розірванні та знятті коштів з депозитних вкладів клієнта. Під час проведення службового розслідування від [PERSON] було отримано пояснення, в яких вона підтверджувала факт видачі коштів з депозитних рахунків клієнта [PERSON], без ідентифікації клієнта. У зв'язку із виявленням заподіяної внаслідок дій позивача матеріальної шкоди, на підставі зазначеного вище наказу №ZАКL-2014/1-6868510 від 25.07.2014 року, відповідно до положень Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженої Постановою Правління Національного банку України від 17.06.2004 року №280, для обліку заборгованості [PERSON] було відкрито дебіторський рахунок №35527051602950, на який було нараховано заборгованість для стягнення її в установленому законодавством порядку. Згідно Інструкції, дебіторська заборгованість - це сума вимог банку до юридичних і фізичних осіб на певну дату щодо отримання активів, послуг тощо. Також, згідно Інструкції, за рахунками 3552 обліковуються нестачі та інші нарахування на працівників банку. Станом на сьогоднішній день СВ УМВС України в Чернівецькій області проводиться розслідування кримінального провадження №12014260000000204 від 24.03.2014 року. Нарахування заборгованості на ім'я [PERSON] було здійснено на підставі висновку службового розслідування, яким виявлено факти зловживання службовими повноваженнями, незаконне розірвання та зняття коштів з депозитних вкладів клієнта, і у зв'язку із розслідуванням кримінального провадження, для подальшого стягнення суми матеріальної шкоди з винної особи. Позивач у заяві посилається на порушення її прав, як споживача банківських послуг, однак ЗУ «Про захист прав споживачів» не передбачено такого способу захисту права, як визнання заборгованості безпідставною та її анулювання. Вважає, що заявлені позивачем вимоги стосовно визнання заборгованості безпідставною та її анулювання, не відповідають визначеним законом способам захисту судом цивільних прав та інтересів, відтак не підлягають задоволенню. Крім того всупереч п.5 ч.1 ст.4 ЗУ «Про захист прав споживачів» позивачем не наведено, що моральної шкоди їй було заподіяно внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), а тому підстави для стягнення компенсації моральної шкоди відсутні. В даному випадку відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, за відсутності обов'язкових складових для такого відшкодування. З боку банку відсутні факти протиправних діянь, оскільки заборгованість [PERSON] була нарахована після виявлення факту неправомірних дій з її боку та інших осіб. Також позивачем не підтверджено факту заподіяння моральних страждань, не зазначено, в чому вони виражаються та якими доказами підтверджуються, не доведено причинно-наслідковий зв'язок між стражданнями та діями банку, а також не наведено мотиви і розрахунки з яких виходила позивач при обчисленні розміру відшкодування моральної шкоди. Вважає, що позовна вимога про стягнення компенсації моральної шкоди у розмірі 2000,00 грн. є безпідставною, тому не підлягає задоволенню. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Суд, заслухавши позивача [PERSON], її представника [PERSON], представника відповідача [PERSON], вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити з таких підстав. Судом встановлено та визнають сторони, що позивач [PERSON] працювала у Вижницькому відділенні ЧФ ПАТ КБ «ПриватБанк» на посаді касира-операціоніста з 01.04.2002 року по 29.09.2009 року. На підставі наказу №ZАКL-2009/1-6475 від 29.09.2009 року [PERSON] було звільнено із займаної посади Вижницького відділення ЧФ ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі п.2 ст.41 КЗпП України (у зв'язку з втратою довіри до працівника) за грубе порушення наказу №PR-2007-95 від 24.01.2007 року «Про затвердження нової редакції облікової політики косових операцій, що заподіяло шкоду банку та його клієнтам, що підтверджується його копією. Висновком службового розслідування №ZАКL-2014/1-6868510 від 25.07.2014 року, проведеного по факту незаконного розірвання депозитних договорів клієнта [PERSON] встановлено, що колишній касир-операціоніст Вижницького відділення [PERSON], (звільнена 29.09.2009 року) незаконно видала кошти з каси відділення при розірванні депозитних договорів №SAMDN26000705879742 на суму 6116,35 доларів США та №SAMDN26000705638023 на суму 20416,54 доларів США, що підтверджується його копією. З копії пояснення [PERSON] від 16.07.2014 року (наданого під час проведення службового розслідування) вбачається, що вона підтвердила факт видачі коштів з депозитних рахунків клієнта [PERSON] без ідентифікації клієнта. Вказаним висновком зобовязано відкрити рахунок дебіторської заборгованості на колишніх співробітників, в тому числі на [PERSON] та забезпечити подання заяв в ОВС, а також цивільних позовів у кримінальному провадженні по відношенню до колишніх співробітників Банку, в тому числі [PERSON] . На виконання вказаного висновку 11.09.2014 року за вих. №Э.16.0.0.0/4-30231 БТ на ім'я начальника УМВС України в Чернівецькій області ПАТ КБ «ПриватБанк» надіслали заяву про кримінальне правопорушення, передбачене ст.190 КК України, в якій просили внести відомості до ЄРДР у тому числі відносно [PERSON], що підтверджується копією вказаної заяви. 23.09.2014 року на підставі заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» УМВС України в Чернівецькій області до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12014260000000204 внесено запис про кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.191 КК України, а саме про те, що матеріально-відповідальні працівники Вижницького відділення ЧФ ПАТ КБ «ПриватБанк» (Чернівецька обл. м. Вижниця, вул. Пушкіна, 1) переслідуючи корисливий мотив незаконного заволодіння грошовими коштами, всупереч Закону України «Про банки та банківську діяльність», внутрішньовідомчих інструкцій «Про порядок роботи з депозитними вкладами», впродовж 2009-2010 років, зловживаючи службовими повноваженнями, шляхом підробки касових документів незаконно закрили депозитні рахунки [PERSON] в сумі понад 100000,00 грн., а грошові кошти привласнили, що підтверджується копією витягу з ЄРДР. Також на виконання зазначеного висновку службового розслідування 25.07.2014 року на ім'я [PERSON] у ПАТ КБ «ПриватБанк» було відкрито дебіторський рахунок №35527051602950, на який було нараховано заборгованість у сумі 13000,00 доларів США. Станом на 29.09.2015 року сума заборгованості [PERSON] по дебіторському рахунку №35527051602950 становить 16072,19 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 29.09.2015 року 21,59 становить 346972,08 грн., в тому числі: 12995,47 доларів США загальний залишок заборгованості, 3076,72 доларів США пеня. Листом ПАТ КБ «ПриватБанк» №20.1.0.0.0/7-20150720/3294 від 28.08.2015 року [PERSON] повідомлено, що під час її роботи у ПАТ КБ «ПриватБанк» на посаді касира-операціоніста Вижницького відділення, внаслідок недбалого ставлення до виконання службових обов'язків, нею було видано грошові кошти з каси відділення при розірванні депозитних договорів без належної ідентифікації клієнтів. За заявами власників викрадених паспортів Службою безпеки Банку було проведено службові розслідування, за результатами яких вищезазначені договори було визнано шахрайськими. Оскільки її дії (службове недбальство) призвели до збитків Банку, на її ім'я було відкрито рахунок 3552 дебіторської заборгованості. Розяснено положення ст.130 КЗпП України. Запропоновано здійснити погашення заборгованості перед Банком в добровільному порядку. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до змісту вимог ст.ст.11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів встановлений статтею 16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Як правило, спосіб захисту порушеного права визначено законом. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до чч.1-3 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Звертаючись з позовом до суду [PERSON] посилається на те, що у правовідносинах, які виникли між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк», вона виступає споживачем банківських послуг, отримання яких не пов'язано з виконанням нею обов'язків найманого працівника і вказані відносини регулюються ЗУ «Про захист прав споживачів». Згідно Закону України «Про захист прав споживачів» ним регулюються відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів регулюються Відповідно до п.22 ч.1 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. З досліджених у судовому засіданні письмових доказів встановлено, що [PERSON] в період з 01.04.2002 року по 29.09.2009 року працювала на посаді касира-операціоніста у Вижницькому відділенні ЧФ ПАТ КБ «ПриватБанк», тобто перебувала у трудових відносинах з ПАТ КБ «ПриватБанк» і зазначена заборгованість виникла внаслідок неналежного виконання нею своїх обовязків, як найманого працівника. Враховуючи викладені обставини суд приходить до висновку, що позов [PERSON] з посиланням на ЗУ «Про захист прав споживачів» є безпідставним. Крім того у ст.130 КЗпП України передбачено загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників. Зазначено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Як встановлено судом 29.09.2009 року [PERSON] було звільнено із займаної нею посади касира-операціоніста Вижницького відділення ЧФ ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі п.2 ст.41 КЗпП України, яким передбачено, що трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Внаслідок порушення [PERSON] покладених на неї обовязків ПАТ КБ «ПриватБанк» завдано матеріальну шкоду на загальну суму 12995,47 доларів США Відповідно до чч.1, 2 ст.8 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Згідно ч.1 ст.68 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Відповідно до ст.41 ЗУ «Про Національний банк України» і ст.68 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» Правління Національного банку України постановою №280 від 17.06.2004 року затвердило План рахунків бухгалтерського обліку банків України та Інструкцію про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України. Відповідно до п.4 Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України дебіторська заборгованість - це сума вимог банку до юридичних і фізичних осіб на певну дату щодо отримання активів, послуг тощо. Згідно розділу зазначеної Інструкції «Каси, рахунки та їх призначення» рахунки 3552 (дебіторська заборгованість за розрахунками з працівниками банку) - нестачі та інші нарахування на працівників банку. Призначення рахунку: облік нестач активів банку та інших нарахувань на працівників банку. За цим рахунком обліковується заборгованість касових працівників у разі виявлення нестач, неплатіжних і фальшивих грошей; заборгованість підзвітних осіб тощо. За дебетом рахунку проводяться суми виявлених нестач активів банку в підзвіті або нарахувань на працівників банку. Враховуючи досліджені в судовому засіданні письмові докази та викладені вимоги законів Суд приходить до висновку, що при нарахуванні [PERSON] дебіторської заборгованості ПАТ КБ «ПриватБанк» діяв відповідно до зазначених вимог закону. Крім того вимога про визнання заборгованості [PERSON], яка була нарахована ПАТ КБ «ПриватБанк» за рахунком 35527051602950 безпідставною, анулювання якої не передбачено чинним законодавством, як спосіб захисту цивільного права. Також суд вважає, що вимога про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] моральної шкоди задоволенню не підлягає з таких підстав. Згідно з ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України, на яку посилається позивач, моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» розяснено, що способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати розяснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року № 5). Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року із змінами під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно п.4 вказаної постанови у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Всупереч вказаним вимогам закону та наведеним розясненням Верховного Суду України позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння їй моральних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини останнього в її заподіянні. З вимогою про захист честі та гідності [PERSON] до суду не зверталася. За вказаних обставин вимога [PERSON] про відшкодування моральної шкоди є також безпідставною. З урахуванням встановлених судом обставин та викладених вимог закону Суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими, а тому в їх задоволенні необхідно відмовити. Це підтверджено дослідженими в суді належними доказами, доказів протилежного сторонами суду не надано. На підставі ст.ст.11, 15, 23, 1167 ЦК України,

Outcome: dismissed