Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-10 00:00:00

11 липня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому з урахуванням поданих уточнень зазначив, що в провадженні Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області перебуває кримінальна справа за його обвинуваченням як приватного адвоката у скоєнні злочинів, передбачених ч.4 ст.369, ч.1 ст.190 КК України. Свою вину у скоєнні інкримінованих злочинів він не визнає. В рамках цієї кримінальної справи 05 червня 2013 року у нього були вилучені грошові кошти у розмірі 1700 гривень, а згодом Ленінським районним судом м.Донецька було накладено арешт на зазначену грошову суму. 16 жовтня 2013 року Апеляційним судом Донецької області було частково задоволено його апеляційну скаргу на ухвалу Ленінського районного суду м.Донецька від 27 вересня 2013 року про накладення арешту та ухвалено повернути належні йому грошові кошти у розмірі 1700 гривень. 21 жовтня 2013 року внаслідок протиправних дій старшого слідчого УБОЗ [PERSON], які полягали у незаконному збройному затриманні, психологічному тиску, вилученні грошових коштів у розмірі 1700 гривень, він опинився на стаціонарному лікуванні у відділенні № 5 ОКПБ м.Донецька, де перебував до 15 листопада 2013 року. Вважаючи дії слідчого [PERSON] незаконними, він подав відповідні скарги Генеральному прокурору, в Адміністрацію Президента України, в Апеляційний суд Донецької області, депутуту Верховної ради України, Уповноваженому з прав людини Верховної Ради України, Міністру юстиції України, СБУ України, в Міжнародну спілку адвокатів, керуючому «Адвокатсько-Консалтинговим бюро «ЕМП», адвокатському об*єднанню «Федур та партнери», в Управління Верховного комісара з прав людини, генеральному продюсеру телерадіокомпанії «1+1», на що були витрачені грошові кошти у загальній сумі 188 гривень 40 копійок. Крім того, внаслідок головних болей та головокружіння йому були призначені медичні препарати, на які він витратив значні суми грошових коштів. Ухвала Апеляційного суду Донецької області від 16 жовтня 2013 року відповідачем по справі була виконана частково 17 червня 2014 року - були перераховані грошові кошти у розмірі 1690 гривень, які він в червні 2013 року позичив у своєї матері [PERSON] для проходження МРТ головного мозку. У зв*язку з тривалим невиконанням ухвали суду від 16 жовтня 2013 року гршова сума у розмірі 1700 гривень підлягає індексації, збільшенню у зв*язку з чисельним підвищенням курсу американського долару. Грошові кошти, які були присуджені судом до виплати у розмірі 1700 гривень, частково втратили свою покупательську здатність, оскільки на момент вилучення грошей в червні 2013 року курс американського долара становив 8 гривень 15 копійок, а станом на час звернення до суду з позовом - 12 гривень 10 копійок, що доводить факт заподіяння йому матеріальної шкоди, оскільки в він не зможе в теперішній час придбати медичні препарати, вітаміни, харчі в кількості порівняно з літом 2013 року. До того ж позивачеві завдано моральної шкоди, оскільки він переживав та страждав з приводу вилучених у нього грошових коштів, усвідомлюючи, що його мати, у якої він позичив ці гроші, позбавлена законної пенсії, а він не зможе вчасно пройти обстеження та лікування, відчував образу та безпорадність, оскільки, не зважаючи на те, що є адвокатом, не міг зарадити старшому слідчому [PERSON]. скоїти протиправні дії за попередньою змовою, з розподілом ролей, з використання вогнепальної зброї. Позивач просить стягнути з відповідача на його користь витрати на ксерокопії документів у розмірі 65 гривні 80 копійок, витрати на оплату вартості проїзду в тролейбусі у розмірі 12 гривень, витрати на заправку автомобіля для поїздок в м.Донецьк до відповідача в розмірі 199 гривень 95 копійок, витрати на поштові послуги у розмірі 188 гривень 40 копійок, витрати на придбання медикаментів у розмірі 331 гривня 10 копійок, присуджену Апеляційним судом Донецької області 16 жовтня 2013 року грошову суму в розмірі залишку від первісної суми 1700 гривень - 10 гривень з урахуванням індексації по офіційному курсу НБУ долара США станом на квітень 2014 року - 839 гривень, а всього 1636 гривні 25 копійок. Крім того, стягнути з відповідача на користь у відшкодування моральної шкоди 20000 гривень, які потрібні йому для придбання ліків та вітамінів, проходження курсу лікування та санаторного оздоровлення. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини. Представник відповідача Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області - Радиш Ю.І. позов не визнав і пояснив, що 19 травня 2014 року відповідач по справі платіжним дорученням № 68 перахував грошові кошти у розмірі 1700 гривень, які були вилучені у кримінальному провадженні за обвинуваченням [PERSON], на рахунок останнього. Оскільки ГУМВС України в Донецькій області не припускалось порушення прав позивача по справі, підстави для стягнення матеріальної та моральної шкоди відсутні. Представник співвідповідача - Державної казначейської служби України в судове засідання не з*явився, про час і місце його проведення був повідомлений належним чином. Прокурор Бахарєв М.А., який відповідно до ст.ст.45-46 ЦПК України виступив на захист інтересів дежави на боці співвідповідача Державної казначейської служби, заперечував проти задоволення позову у зв*язку з його безпідставністю та необгрунтованістю. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача Радиш Ю.І., прокурора Бахарєва М.А., дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що 16 жовтня 2013 року Апеляційним судом Донецької області було скасовано ухвалу слідчого судді Ленінського районного суду м.Донецька від 27 вересня 2013 року про арешт 1700 гривень, які належать [PERSON], в клопотанні слідчого в цій частині відмовлено, вказана сума повернута [PERSON] (а.с.10-12). З мотивувальної частини вказаної ухвали вбачається, що гроші у сумі 1700 гривень, що належали [PERSON] на праві власності, були вилучені у нього 05 червня 2013 року. З клопотанням про арешт майна, в тому числі і грошей в сумі 1700 гривень, слідчий звернувся до суду лише 26 вересня 2013 року. Оскільки всупереч ст. 171 КПК України, якою передбачено, що клопотання слідчого про арешт тимчасового вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено, ухвала слідчого судді з цих підстав була скасована (а.с.10-12). 21 березня 2014 року Головне управління Міністерства внутрішінх справ України в Донецькій області направило на адресу [PERSON] листа № 14/324 (а.с.47), в якому довело про те, що кошти у розмірі 1700 гривень знаходяться на депозитному рахунку і можуть бути йому повернуті шляхом їх перерахування на рахунок, відкритий в банківській установі. Як вбачається із виписки по рахунку (а.с.111), довідки ГУМВС України в Донецькій області від 28 січня 2015 року № 40/15УФ (а.с.110), 19 травня 2014 року платіжним дорученням № 68 грошові кошти у розмірі 1700 гривень, які були конфісковані згідно кримінального провадження Ленінського районного суду м.Донецька № 12013050000000805 від 28 травня 2013 року були перераховані відповідачем по справі на особистий рахунок [PERSON] Зазначена обставина також підтверджується наданим позивачем [PERSON] платіжним дорученням № 684 від 19 травня 2014 року (а.с.168-169). З наданих позивачем виписки по рахунку (а.с.166) та меморіального ордеру № 135718037 (а.с.167) вбачається, що АТ «Ощадбанк» при сплаті [PERSON] зазначених грошових коштів утримало комісію в розмірі 9 гривень. Постановою старшого слідчого четвертого слідчого відідлу слідчого управління прокуратури Донецької області Саварець А.В. від 26 березня 2013 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру розслідувань № 42013050000000557 від 09 грудня 2013 року закрито у зв*язку з відсутністю в діях старшого слідчого [PERSON] складу злочину, передбаченого ч.2 ст.382 КК України (а.с.43-46). Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3)незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. Статтею 2 зазначеного Закону (в редакції чинній на час виникнення правовідносин) передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів. Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1)заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт ; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Частинами 5,6 статті вищезазначеного 4 Закону передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до ч.1,2 статті 1176 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання,незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Частиною 6 ст.1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Доводи позивача [PERSON] щодо незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність або органів досудового розслідування відносно нього є неспроможними, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на їх підтвердження. В той же час із довідки Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11 лютого 2015 року вбачається, що в провадженні зазначеного суду перебуває кримінальне провадження № 233/8518/13-к за обвинуваченням [PERSON] у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15, ч.4 ст.27 ч.4 ст.369, ч.1 ст.190 КК України. Оскільки, як було встановлено в ході розгляду справи, 19 травня 2014 року ГУМВС України в Донецькій області повернуло [PERSON] грошові кошти в сумі 1700 гривень, вилучені у нього в рамках кримінального провадження № 12013050000000805 від 28 травня 2013 року шляхом перерахування на банківський рахунок, підстави для стягнення суми в розмірі 10 гривень, яка за розрахунками позивача з урахуванням індексації за офіційним курсом НБУ долару США з посиланням на ст.625 ЦК України має становити 839 гривень відсутні, оскільки ці вимоги не грунтуються законі. Крім того, ст.625 ЦК України, якою передбачена відповідальність боржника за порушення грошового зобов*язання, не розповсюджується на правовідносини, які виникли між сторонами по справі, а доводи позивача стосовно того, що відповідач по справі мав перерахувати на його рахунок кошти з урахуванням банківських послуг є неспроможними. Вимоги стосовно стягнення витрат на виготовлення ксерокопій документів у сумі 65 гривень 80 копійок (а.с.52, 54-56,121-123), витрат на оплату вартості проїзду в тролейбусі в сумі 12 гривень (а.с.24-31), витрат на придбання пального для заправки автомобіля в сумі 199 гривень 95копійок (а.с.23), витрат на поштові послуги в сумі 188 гривень 40 копійок (а.с.32-47, 50, 124-126), витрат на придбання медикаментів у сумі 331 гривні 10 копійок (а.с.48-49,127) задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено наявність підстав, з якими закон пов*язує відшкодування шкоди, зокрема, наявність причинно-наслідкового зв*язку між неправомірними діями відповідачів по справі, якщо такі неправомірні дії мали місце та необхідністю нести зазначені витрати. Позивачем не доведено, що мало місце погіршення стану здоров*я і того, що воно сталось саме внаслідок дій відповідачів по справі, оскільки із наданих [PERSON] медичних документів (а.с.108,135,141,159-161) та його пояснень в судовому засіданні вбачається, що на обілку і лікарів, зокрема, невролога, він перебуває з дитинства, тому довідки Міського психіатричного диспансеру м.Костянтинівка № 534 від 15 жовтня 2013 року (а.с.131), № 28 від 29 січня 2015 року (а.с.138), від 18 квітня 2014 року (а.с.9), довідку Комунальної установи «Центральна районна лікарня» № 697 від 02 червня 2014 року (а.с.59), лікарняні листи (а.с.134), та довідку КЛПУ Обласної клінічної психіатричної лікарні, наявну на аркуші справи 130, суд до уваги не приймає. До того ж слід зазначити, що подання позивачем скарг та звернень до різних інстанцій та понесення у зв*язку з цим витрат на поштові відправлення та копіювання документів є його правом. Вимоги [PERSON] стосовно стягнення моральної шкоди також задоволенню не підлягають у зв*язку із їх безпідставністю та недоведеністю. Суд не приймає до уваги подану позивачем на підтвердження позовних вимог заяву про видачу готівки № 55538 від 17 червня 2014 року (а.с.58), оскільки з її змісту вбачається, що цього дня [PERSON] отримав у банку грошові кошти у розмірі 1690 гривень за договором від 20 листопада 2009 року, а не грошові кошти, які були повернути ГУМВС України в Донецькій області в рамках кримінального провадження за його обвинуваченням. Приймаючи до уваги вищевикладне, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрат по справі слід віднести на рахунок держави. На підставі ст.1, 2, 3, ч.5-6 ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), ч.1,2,6 ст.1176 ЦК України,

Outcome: dismissed