Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-28 00:00:00

18.08.2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду через свого представника [PERSON] з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те що вона є власником квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстрований відповідач, але за даною адресою, починаючи з 01.07.2019 року, не проживає. Витрат по утриманню квартири не здійснює. Будь-якої домовленості про збереження за ним житлової площі за період його не проживання не існує. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03.09.2020 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги свого довірителя підтримав та просив їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував. В судове засідання відповідач не з`явився, повідомлявся належним чином про час і місце розгляду справи, зокрема і шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті Фастівського міськрайонного суду Київської області, причини неявки суду не відомі, заяв про розгляд справи в його відсутність до суду не надходило. Зі згоди представника позивача, суд, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Заслухавши представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] , позивач по справі є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири посвідченого 30.03.2018 року приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Київської області Вінічук Н.В., зареєстровано в реєстрі за номером 418. Згідно картки реєстрації особи виданої Відділом ведення єдиного демографічного реєстру населення ВК Фастівської міської ради Київської області від 14.05.2019 року, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з актів про не проживання особи за місцем реєстрації від 10.01.2020 року та від 14.08.2020 року, комісією в складі сусідів проживаючих в даному будинку встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , починаючи з 01.07.2019 року по теперішній час, [PERSON] фактично не проживає, хоча і зареєстрований. Квартирою не цікавиться, комунальні послуги не сплачує, ознак перебування його в квартирі не виявлено. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно пояснень представника позивача, відповідач по справі, за адресою реєстрації не проживає. Всі витрати, пов`язані з утриманням та обслуговуванням будинку, сплатою комунальних платежів і податків здійснюються тільки позивачем. Також, факт не проживання відповідача [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , підтвердив допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до п.2 ст.405 ЦК України, член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі вітсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01.11.1996 року №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або для відмови їй у цьому. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. В той же час, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Небажання відповідача надавати докази, давало суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням знайшли своє підтвердження у судовому засіданні є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з відповідача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved