Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

15.10.2015 року позивач пред'явив позов відповідно до якого просить визнати цивільно-правові угоди, укладені між ним та відповідачем від 01.11.2013 року, 30.12.2013 року, 27.06.2014 року, 30.09.2014 року, 31.12.2014 року, 31.03.2015 року удаваними правочинами, визнати факт перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем з 01.11.2013 року та зобов'язати відповідача нараховувати та виплачувати позивачу середній заробіток за період з 12.05.2015 року до дня фактичної демобілізації останнього, як правцівнику призваному на військову службу за призовом під час мобілізації. В обґрунтування позову наведено наступне. Сторони з 01.11.2013 року укладали цивільно-правові угоди відповідно до яких позивач виконував роботу сторожа. У цей час на позивача розповсюджувався графік роботи та режим трудового розпорядку. Він був забезпечений робочим місцем, а також робота виконувалася ним на території відповідача. За виконану роботу він отримував заробітну плату. Таким чином, сторони мали на меті укласти трудовий договір, а не цивільно-правову угоду. Оскільки між сторонами виникли трудові відносини, за ним повинно було зберігатися місце роботи та середній заробіток у роботодавця де він працював. У судовому засіданні позивач, подав заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просить суд визнати цивільно-правову угоду від 31.03.2015 року удаваним правочином, визнати факт перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем з 01.04.2015 року та зобов'язати відповідача нараховувати та виплачувати позивачу середній заробіток за період з 12.05.2015 року до дня фактичної демобілізації останнього, як правцівнику призваному на військову службу за призовом під час мобілізації. Такий позов підтримав та просив задоволити. Преставник позивача у судовому засіданні позов підтримав, в обґрунтування позову навів доводи викладені у позовній заяві, просив такий задоволити. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, подала заперечення на позов, відповідно до якого, з позивачем було укладено цивільно-правовий договір на виконання робіт, укладати з ним трудовий договір у відповідача не було наміру. За даним довором позивач отримував винагороду з якої стягувалися податки та збори, визначені як для трудового договору так і для цивільно-правової угоди. Виплати позивачу за виконану роботу здійснювалися один раз на місяць на відміну від виплати заробітної плати, яка здійснюється двічі на місяць. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку. Відповідно до цивільно-правових угод укладених між відповідачем та позивачем від 01.11.2013 року, 30.12.2013 року, 27.06.2014 року, 30.09.2014 року, 31.12.2014 року, 31.03.2015 року встановлено наступне. Позивач виконував роботу сторожа Миколаївської ОДПІ ГУ Міндоходів у Львівській області за періоди: з 01.11.2013 року по 31.12.2013 року, з 01.01.2014 року по 30.06.2014 року, з 01.07.2014 року по 30.09.2014 року, з 01.10.2014 року по 31.12.2014 року, з 01.01.2015 року по 31.03.2015 року, з 01.04.2015 року по 30.06.2015 року. На позивача як на виконавця робіт по охороні було покладено обов'язки, визначені п.2.1. згідно цивільно-праовових угод. Відповідач як замовник здійснював оплату за виконану роботу. З оплати за виконану роботу у тримувались 2.6% єдиного соціального внеску на загальнообов'язкове соціальне страхування, 15% податку з доходів фізичних осіб та 1,5% війського збору. При дослідженні змісту даних угод встановлено, що вони укладені відповідно до вимог ЦК України, та не містять вимог передбачених КЗпП України. Згідно відомостей отриманих з Пенсійного фонду України страхувальником [PERSON] є відповідач. Обов'язкові платежі, які утримувалися з винагороди позивача є характерними для цивільно-правових угод. Для отримання оплати за вищевказаними угодами позивач відкрив картковий рахунок, відповідно до виписки з якого від відповідача надходили позивачу кошти з призначенням платежу "зарплата Миколаївська ОДПІ". Позивач стверджує про те що даний рахунок є зарплатним. Однак, відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затв. постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 р. N 492 при відкритті карткового рахунку особа не пред'являє доказів перебування у трудових відносинах. А тому відкриваючи таких рахунок працівник банку не має можливості перевірити чи дійсно на рахунок буде зараховуватися заробітна плата чи інші виплати. Відповідно до довідки від 13.05.2015 року [PERSON] був призваний по частковій мобілізації в Збройні Сили України для проходження військової служби 12.05.2015 року. Згідно повідомлення від 13.05.2015 року №1129 адресованого відповідачу [PERSON] ОРВК відповідача повідомили про зміст ст.119 КЗпП України. Згідно штатних розписів відповідача на 2013, 2014 та 2015 роки посада сторожа не передбачена. Відповідно до актів приймання виконаних робіт від 30.04.2015 року, 31.03.2015 року, 27.02.2015 року, 31.01.2015 року, 31.12.2014 року, 28.11.2014 року, 31.10.2014 року, 30.09.2014 року, 29.08.2014 року, 31.07.2014 року, 27.06.2014 року, 30.05.2014 року, 30.04.2014 року, 31.03.2014 року, 26.02.2014 року, 28.01.2014 року, 28.11.2013 року, 23.12.2013 року, відповідач виплачував позивачу винагороду згідно цивільно-правових угод за виконання робіт. Свідкок [PERSON], пояснив суду, що він є батьком позивача, має укладений з відповідачем трудовий договір. Вважає, що позивач фактично перебував з відповідачем у трудових обов'язках, незважаючи на те, що трудового договору з ним не було укладено, а лише цивільно-правові угоди. Дані обставини підтверджує у своїй письмовій заяві також і [PERSON] Однак, при укладенні удаваного правочину береться до уваги волевиявлення сторін правочину, а тлумачення змісту правочину родичами чи знайомими. Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Виходячи з даного законодавчого положення для визнання правочину удаваним слід встановити що обидві сторони на момент укладення правочину мали намір насправді приховати інший правочин, який вони вчинили насправді. Відповідно до п.25 постанови Пленуму ВС України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року N 9 за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Однак, судом встановлено, що відповідач при укладенні цивільно-правових угод з позивачем керувався виключно нормами цивільного законодавства, а наявності лише наміру у позивача на укладення трудового договору не є достатнім для того, щоб застосувати ст.235 ЦК України до правовідносин сторін. Оскільки позивач не перебував з відповідачем у трудових відносинах, до правовідносин сторін не можуть бути застосовані норми КЗпП України, а саме ст.119 КЗпП України.

Outcome: dismissed