Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-06 00:00:00

26 березня 2018 року позивач звернулась до суду з позовом та просив визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора КП «Реєстраційна служба Одеської області», яке згідно даними Міністерства юстиції України розташоване в с. Великоплоске Великомихайлівського району Одеської області Махортова Ігора Олександровича (індексний номер 22821272) про внесення змін в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, яким змінений власник будинку (реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна 1378467851101) розташованої в [ADDRESS] з [PERSON] на [PERSON]. В обґрунтування свого позову посилається на те, що рішення державного реєстратора КП «Реєстраційна служба Одеської області», яке згідно даними Міністерства юстиції України розташоване в с. Великоплоске Великомихайлівського району Одеської області Махортова Ігора Олександровича (індексний номер 22821272) про внесення змін в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, яким змінений власник будинку (реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна 1378467851101) розташованої в [ADDRESS] з [PERSON] на [PERSON] порушує її права як Іпотекодавця та є незаконним, оскільки оформлення права власності на предмет іпотеки відбулось з порушенням встановленого законодавцем порядку. Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Куриленко О.М. Ухвалою судді від 27.03.2018 року справу було прийнято до провадження суду та призначено підготовче судове засідання. В ході розгляду справи ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 14 травня 2018 року було витребувано від Державного реєстратора КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова Ігора Олександровича належним чином завірену копію реєстраційної справи щодо реєстрації права власності за [PERSON] на будинок [ADDRESS], (реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна 1378467851101). 21 травня 2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду з клопотанням, в якому просила витребувати в Управлінні державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради (65009, м. Одеса, вул. Черняховського, 6) справу щодо рішення державного реєстратора комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова Ігоря Олександровича (індексний номер 22821272) про внесення змін в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, яким змінений власник будинку (реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна 1378467851101), розташованої в [ADDRESS] з [PERSON] на [PERSON]. Ухвалою суду від 22 травня 2018 року вказане клопотання було задоволено в повному обсязі. На виконання вимог даних ухвал, Відділ документального та інформаційного забезпечення управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради надав суду скановану копію реєстраційної справи № 1378467851101. Ухвалою суду від 06.06.2018 року було закрито підготовче засідання та призначено судове. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач Державний реєстратор КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортов Ігор Олександрович в судове засідання не з'явився, про час та місце його проведення сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв та клопотань про відкладення слухання справи від нього до суду не надходило. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] у задоволені позову просив відмовити, вказуючи на його безпідставність. Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, який сповіщений про розгляд справи належним чином, від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача. Суд, вислухавши позивача її представника та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 04.07.2008року між АКБ «Порто-Франко» та [PERSON] було укладено кредитний договір №1163/1-08, відповідно до умов якого, банк видав позичальнику кредит на поточні потреби у розмірі 70000, 00 доларів США з 04 липня 2008року по 02 липня 2010року зі сплатою 15,0% відсотків річних. Згідно п.п. 2-1.-2.2. кредитного договору №1163/1-08 від 04.07.2008року передбачено, що забезпеченням повернення всієї суми кредиту, сплати нарахованих відсотків за користування кредитом, пені та штрафних санкції за кредитом є земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], вартістю 2220494,64грн. згідно договору іпотеки від 04 липня 2008року. Кредит, наданий банком, забезпечується всім належним позичальнику майном та коштами, на які може бути звернуто стягнення у порядку, встановленому законодавством України. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.І ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до 4.2. ст.1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Відповідно до ч.І ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умова, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 04.07.2008 року між АКБ «Порто-Франко» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, який забезпечує вимоги іпотекодержателя за кредитним договором №1163/1-08 від 04.07.2008року, який укладено між іпотекодержателем та боржником, а також усіх додаткових договорів до нього, які можуть бути укладені в майбутньому, стосовно повернення отриманої суми кредиту, несплачених відсотків, комісій, неустойок і штрафів у повному обсязі. Вказаний правочин було посвідчено приватним нотаріусом одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К., реєстраційний номер 4786. Пунктами 1.3. та 1.4. договору іпотеки передбачено, що предметом іпотеки є нерухоме майно: земельна ділянка для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS], площею 0,0586га. Земельна ділянка для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) належить іпотекодавцю на праві власності, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку (серія [NUMBER]), виданим Управлінням земельних ресурсів м. Одеси 25 грудня 2007року, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010750502247, кадастровий № [NUMBER]. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотеко держатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. На підставі ст.. 73 Закону України «Про нотаріат» та у зв'язку з посвідченням вищевказаного договору іпотеки приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К. 03 червня 2008 року було накладено заборону відчуження на зазначене вище нерухоме майно за реєстровим № 4787. На виконання ухвали Київського районного суду м. Одеси від 22.05.2018 року Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради надав матеріали реєстраційної справи № 1378467851101 на об'єкт нерухомо майна - будинок 39 по вулиці Сумська у м. Одесі. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2017 року, справа № 520/1185/16-ц, 03 грудня 2016 року між ПАТ АБ «Порто Франко» та ТОВ «ІН-ФАКТОР» було укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого, ПАТ АБ «Порто Франко» відступив ТОВ «ІН-ФАКТОР» право вимоги за кредитним договором №1163/1-08 від 04.07.2008року, укладеним між ПАТ АБ «Порто Франко» та [PERSON], за договором поруки №04-07-08/5 від 04.07.2008року та за іпотечним договором від 04.07.2008року Крім того, 03 грудня 2016 року між ТОВ «ІН-ФАКТОР» та [PERSON], яка діяла від імені та в інтересах [PERSON], згідно зі ст.ст. 512-519 ЦК України, був укладений договір про відступлення права вимоги шляхом відступлення прав вимоги за іпотечним договором від 04.07.2008року, укладеним між ПАТ АБ «Порто Франко» та [PERSON], за кредитним договором №1163/1-08 від 04.07.2008року та за договором поруки №04-07-08/5 від 04.07.2008року. За змістом частини четвертої та п'ятої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні не вимагає згоди боржників. Також судом встановлено, що ПАТ АБ «Порто-Франко» звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON], в якому просив суд визнати предметом іпотеки за іпотечним договором від 04 липня 2008 року, за реєстровим номером 4786, житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], загальною площею 441,3 кв.м., та належить на праві власності [PERSON], що знаходиться на земельній ділянці, яка розташована за адресою: [ADDRESS], площею - 0,0586 га, кадастровий номер [NUMBER], та встановити спосіб виконання рішення, зазначивши, що визнання предметом іпотеки за іпотечним договором від 04 липня 2008 рок, за реєстровим номером 4786, житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], загальною площею 441,3 кв.м. та належить на праві власності [PERSON] є підставою виникнення обтяження та внесення Державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень запису про заборону щодо житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], загальною площею 441,3 кв.м., що знаходиться на земельній ділянці, яка розташована за адресою: [ADDRESS], площею - 0,0586 га, кадастровий номер [NUMBER]. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 08.12.2016року у вказаній справі було замінено позивача з ПАТ АБ «Порто-Франко» на фізичну особу [PERSON], оскільки до нього перейшло право вимоги за кредитним договором №1163/1-08 від 04.07.2008року, за договором поруки №04-07-08/5 від 04.07.2008року, а також за іпотечним договором, номер у реєстрі №4786, на підставі договору про відступлення права вимоги. В подальшому, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 10 серпня 2017 року, було визнано предметом іпотеки за іпотечним договором, за реєстровим номером 4786, від 04 липня 2008 року посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк Вікторією Костянтинівною, житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS], загальною площею 441,3 кв.м., що знаходиться на земельній ділянці розташованій за адресою: [ADDRESS], площею 0,0586 га, кадастровий номер [NUMBER]. Згодом, 06 березня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. було посвідчено Договір відступлення прав вимоги за іпотечними договорами, реєстраційний номер 724. Відповідно до умов даного договору [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв право вимоги за іпотечним договором від 04 липня 2008 року посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк Вікторією Костянтинівною. Після чого, 14 липня 2017 року [PERSON] звернувся до [PERSON] з повідомленням - вимогою про погашення заборгованості за Кредитним договором № 1163/1-08 від 04 липня 2008 року. 11 жовтня 2010 року [PERSON] звернувся до Державного реєстратора КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова Ігора Олександровича із заявою про проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок, що розташований [ADDRESS] кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]. За результатами розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, державним реєстратором КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортовим Ігорем Олександровичем 13 жовтня 2017 року було прийнято, оскаржуване позивачем, Рішення № 37567935 про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, що розташований [ADDRESS] кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] за [PERSON]. На підставі вищезазначеного рішення державним реєстратором внесено запис за № 22821272 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджує, що у порушенням умов Іпотечного договору та Закону України «Про іпотеку» з питанням про укладання договору про задоволення вимог іпотекодержателя до неї ніхто не звертався та такого договору не було укладено, а від так державна реєстрація є незаконною та підлягає скасуванню. Суд вважає, що дані твердження позивача є обґрунтованими та заслуговують на уваги з огляду на наступне. Так, згідно п. 3.1.4 Договору іпотеки передбачено, що у випадку невиконання Іпотекодавцем та/або Боржником зобов'язань за цим договором та за кредитним договором звернути стягнення на Предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до розділу 5 цього Договору, та за рахунок вирученої від реалізації Предмета іпотеки суми переважно перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи суму кредиту та/або отриманого траншу, сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна а також витрат, пов'язаних з реалізацією Предмета іпотеки. Відповідно до пункту 5.1 Договору іпотекодержатель у разі виникнення у нього прав на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки на власний розсуд звертає стягнення на предмет іпотеки: на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса, або у позасудовому порядку продає від свого імені предмет іпотеки чи приймає предмет іпотеки у свою власність. В пункті 5.4 Договору зазначено, що звернення стягнення на Предмет іпотеки здійснюється : за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя. Пунктом 5.5 Договору передбачено, що за рішенням Іпотекодержателя задоволення його вимог може здійснюватись наступним чином (договір про задоволення вимог Іпотекодержателя): П. 5.5.1 У випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки Іпотекодавець передає у власність Іпотекодержателю предмет іпотеки шляхом укладення Договору про задоволення вимог, який є підставою для реєстрації на нового власника Предмету іпотеки. П. 5.5.2 У випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки Іпотекодержатель має право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу з дотриманням умов, визначених Законом України «Про іпотеку» А в пунктом п.5.5.3 визначено, що за домовленістю сторін, у випадку виконання зазначеного розділу Іпотекодавець (майновий поручитель) надає Іпотекодержателю (його працівнику за власним вибором) на його вимогу, що супроводжується відповідним листом з зазначенням строку виконання, довіреність на здійснення вищезазначених в розділі 5 дій, пов'язаних з реалізацією предмету іпотеки та задоволення вимог Іпотекодержателя. А випадку відмови Іпотекодавця (майнового поручителя) видати довіреність, звернутися до суду та зобов'язати його видати довіреність в судовому порядку. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону. Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»). Отже, передбачений вищевказаною нормою договір про задоволення вимог іпотекодеожателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, повинні відповідати загальним положенням про договір, установленим розділом II книги п'ятої Цивільного кодексу України. При дотриманні цих умов іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки з дотриманням умов звернення стягнення та порядку реалізації, передбачених Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрації обтяжень». Виходячи з умов Договору іпотеки, Сторони погодили, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Отже, у разі звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання при реєстрації прав власності на таке майно правовстановлюючим документом повинен бути договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 100320014 від 13.10.2017 року право власності на предмет іпотеки, а саме житловий будинок [ADDRESS] було зареєстровано державним реєстратором на підставі: повідомлення - вимоги; договору іпотеки; договору відступлення прав вимоги за іпотечними договорами; повідомлення-розписки; рішення Київського районного суду м. Одеси; ухвали Апеляційного суду Одеської області та декларації про готовність об'єкта до експлуатації. Тобто окремого Договору про задоволення вимог іпотекодержателя між [PERSON] та [PERSON] укладено не було, а від так державний реєстратор не в праві був здійснювати державну реєстрацію права власності на житловий будинок [ADDRESS], а повинен був зупинити державну реєстрацію, що в свою чергу передбачено п. 1 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Слід звернути увагу, що вказані порушення були встановлені Головним територіальним управлінням юстиції в Одеській області в результаті розгляду скарги [PERSON] на дії/ бездіяльність державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова І.О. Так, наказом в.о. начальника управління Івановського В.В. від 16.02.2018 року № 7/03-06 за порушення вимог п. 1 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та пунктів 11-13 Порядку ведення державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 року № 1141 було блоковано доступ державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова І.О. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно терміном на 14 календарних днів з 20.02.2018 року по 05.03.2018 року. В силу положень ст. 37 Закону України «Про іпотеку», рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем в суді. Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року №1141 затверджено Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до п. 41 вказаного Порядку, державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Отже, рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав є підставою для внесення до Державного реєстру прав запису про скасування державної реєстрації прав. Розглядаючи справу по суті суд бере до уваги, що відповідач будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи до суду не з'явився, доводів позивача не спростував, у зв'язку з чим, враховуючи диспозитивність процесу, справа розглядається за наявними у ній документами. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved