Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ "ПОСТ ФІНАНС", в якому просить визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення від 22.07.2016 року, поновити його на роботі та стягнути з відповідача середню заробітну плату за весь період вимушеного прогулу в розмірі 8807,31 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він працював у відповідача на посаді оператора. 15.06.2016 року керівник відділення [PERSON] звинуватила його у нестачі в розмірі 183000,00 грн. та примусила написати розписку про отримання від неї в борг 183000,00 грн., які він повинен був повернути до 20.06.2016 року. Будучи наляканим погрозами [PERSON] , позивач не міг ходити на роботу. Наприкінці серпня 2016 року отримав від [PERSON] лист про необхідність з`явитися до відділення для отримання трудової книжки, однак [PERSON] не з`явилася. На початку вересня позивач отримав від відповідача офіційне письмове повідомлення про те, що 22.07.2016 року він був звільнений у зв`язку із втратою довір`я на підставі п.2 ст.41 КЗпП України, однак трудову книжку він не отримав, також відповідачем не було надано копії наказу про звільнення. Позивач вважає, що наказ про його звільнення необґрунтований, підстав для втрати довір`я до нього не існувало, ревізія чи інвентаризація проведені не були, а тому просить визнати незаконним та скасувати вищезазначений наказ та поновити його на роботі. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача, який приймав участь в режимі відеоконференції, позов не визнав та заперечував проти його задоволення, вказуючи, що позивач працював в ТОВ "ПОСТ ФІНАНС" на посаді старшого касира, до обов`язків якого входить безпосереднє обслуговування грошових коштів, ввірених йому ТОВ «ПОСТ ФІНАНС». 15.06.2019 року за результатами інвентаризації наявних коштів, проведеної [PERSON] у старшого касира [PERSON] була виявлена нестача грошових коштів в розмірі 183000,00 грн. В пояснювальній записці від 15.06.2016 року [PERSON] зазначив, що присвоїв з каси грошові кошти в розмірі 183000,00 грн. та зобов`язується повернути вказані кошти до 20.06.2016 року. Зазначені обставини підтверджуються матеріалами службового розслідування та результатами ревізійної перевірки, які проводилися по факту нестачі грошових коштів на підставі Наказу №207/7 від 15.06.2016 року. Тому відповідач вважає, що мав підстави для втрати довір`я та звільнення позивача за п. 2 ст. 41 КЗпП України, оскільки останній, будучи особою, яка безпосередньо обслуговувала матеріальні цінності, привласнив грошові кошти, що призвело до нестачі, а оскільки вищевказаних фактів порушення трудового законодавства достатньо для звільнення працівника на підстави втрати довір`я, вважає, що позивача правомірно було звільнено із займаної посади. У зв`язку із відсутністю позивача 22.07.2016 року на роботі, що підтверджується Актом про відсутність на роботі, не було можливості видати йому трудову книжку у день звільнення, тому представником ТОВ «ПОСТ ФІНАНС» було направлене письмове повідомлення про необхідність [PERSON] з`явитися у відділення для отримання трудової книжки, однак [PERSON] відмовився від її отримання, про що складений відповідний акт. Заслухавши думку учасників справи, дослідивши докази, суд приходить до наступних висновків. Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. У разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (частина 1\~ст.235 КЗпП України). За пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Правовий аналіз пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що ця норма матеріального права не передбачає наявність обвинувального вироку суду як обов`язкової умови для звільнення працівника за викладеною у ній підставою; звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Пункт 28 постанови пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснює, що звільнення з підстав втрати довір`я (п.2 ст.41 КЗпП) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір`я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов`язані з їх роботою. Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої\~статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з`ясувати: чи становить виконання операцій, пов`язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року № 6-100цс16 та постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року № 237/3686/13-ц, від 05 серпня 2019 року № 201/10330/17. Судом встановлено, що на підставі наказу №86-к генерального директора ТОВ «ПОСТ ФІНАНС» від 02.05.2016 року позивача було прийнято на посаду старшого касира ПНФП філії №3 ТОВ «ПОСТ ФІНАНС» з 03.02.2016 року. Відповідно до Договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 03.02.2016 року, укладеного між ТОВ «ПОСТ ФІНАНС» та позивачем, а також відповідно до посадової інструкції касира, з якою позивач був ознайомлений 03.02.2016 року, про шо свідчить його особистий підпис, [PERSON] безпосередньо здійснював приймання, зберігання та розподіл ввірених йому коштів та ніс повну матеріальну відповідальність за їх зберігання. Наказом №207/7 від 15.06.2016 року була призначена службова та ревізійна перевірки в ПНФП №16121 Філії №3 ТОВ «ПОСТ ФІНАНС» в м.Одеса, що знаходиться за адресою: Одеська область, м.Кодима, вул.Соборна (колишня Леніна), 89. За наслідками ревізійної перевірки складено Акт про результати ревізії наявних коштів від 15.06.2016 року, яким підтверджується факт нестачі в розмірі 183000,00 грн., який позивач [PERSON] відмовився підписати, що підтверджується Актом про відмову від підписання Акту про результати інвентаризації від 15.06.2019 року. Висновком від 15.06.2016 року вказаної службової перевірки було встановлено факт незаконного привласнення [PERSON] грошових коштів в касі ПНФП №16121. Доказів, які б спростовували вказані факти, позивачем не надано. Згідно пояснювальної записки від 15.06.2016 року [PERSON] зазначив, що він присвоїв собі гроші з виручки, отриманої від клієнтів на суму 183000,00 грн. та зобов`язується повернути дану суму до 20.06.2016 року. Позивач та його представник в судовому засіданні пояснили, що зазначену пояснювальну записку позивача примушували писати під тиском [PERSON] та [PERSON] . Проте суду не було надано доказів на підтвердження психологічного тиску на позивача під час написання пояснювальної записки, не встановлено зазначеної обставини і в судовому засіданні. Наказом №1233-к від 22.07.2016 року [PERSON] було звільнено з посади старшого касира ПНФП Філії №3 ТОВ «ПОСТ ФІНАНС» у зв`язку з втратою довір`я згідно п.2 ст.41 КЗпП України. Відповідно до Акту про відсутність на роботі, [PERSON] 22.07.2016 року був відсутній, у зв`язку із чим не було можливості видати йому трудову книжку у день звільнення. Письмовим повідомленням вих.№22-7/2016 від 22.07.2016 року ТОВ «ПОСТ ФІНАНС» повідомило [PERSON] про його звільнення та необхідність прибути за адресою: [ADDRESS] для отримання належно оформленої трудової книжки. А також було роз`яснено, що він може надати згоду на відправлення трудової книжки поштою. Письмовим повідомленням вих.№02-09/16-12 від 02.09.2016 року ТОВ «ПОСТ ФІНАНС» повторно повідомило [PERSON] про його звільнення та необхідність прибути за адресою: [ADDRESS] для отримання належно оформленої трудової книжки, однак [PERSON] з`явившись за місцем роботи, відмовився отримувати свою трудову книжку, що підтверджується Актом про відмову від отримання трудової книжки від 08.09.2019 року. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. При цьому, за вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). \~У справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю (правовий висновок Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2019 року по справі N 296/576/17, провадження N 61-46199св18). Таким чином, видаючи наказ про звільнення [PERSON] з роботи у зв`язку з учиненням ним винних дій, які дають підстави для втрати довір`я до нього як працівника, що безпосередньо обслуговує матеріальні цінності (на підставі пункту 2 частини першої\~статті 41 КЗпП України), ТОВ «ПОСТ ФІНАНС» діяло відповідно до вимог чинного трудового законодавства України. В зв`язку з відмовою в задоволенні вимоги про визнання незаконним наказу про звільнення, підлягають відмові й вимоги пор поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як похідні від основної вимоги. Положеннями\~ст. 89 ЦПК України\~визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої\~статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed