Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

18 квітня 2016 року [PERSON] звернувся до Слов'янського міськрайонного суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача на його користь компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів виплати заробітної плати. В обґрунтування позову зазначив, що у період з 05 липня 1965 року по 05 вересня 2001 року він працював у ВАТ «Содовий завод». При його звільненні з підприємства, відповідач зобов'язаний був провести з позивачем повний розрахунок, однак цього не зробив, мотивуючи це скрутним фінансовим становищем. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 22 жовтня 2012 року вирішено стягнути з ВАТ «Содовий завод» на користь позивача заборгованість по заробітній платі у сумі 2 463 грн. 51 коп., однак вказане рішення до теперішнього часу залишаться не виконаним. Посилаючись на положення статті 34 Закону України «Про оплату праці» та статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів її виплати», відповідно пункту 2 постанови КМ України від 21 лютого 2001 року №159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів її виплати», просив стягнути на його користь компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 01 жовтня 2001 року по 04 квітня 2016 року, що становить 9 890 грн. 99 коп. 29 квітня 2016 року, позивач збільшив розмір позовних вимог та просив суд стягнути з відповідача на його користь також середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, за період з 23 жовтня 2012 року по день ухвалення рішення суду у даній справі. Слід зазначити, що при вирішенні питання про відкриття провадження у даній справі, судом не було порушено правил визначення юрисдикції щодо вирішення вказаної цивільної справи. Так, правова позиція викладена в ухвалі ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 липня 2014 року зазначає, що справи про банкрутство боржника, порушені господарськими судами до 19 січня 2013 року не впливають на визначення юрисдикції справ про стягнення з боржника зарплати і їх слід розглядати в порядку цивільного судочинства. Аналогічну думку містить інформаційний лист судової палати у цивільних справах ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ, про визначення юрисдикції спору про стягнення заробітної плати у разі банкрутства боржника від 07 травня 2013 року №709/0/4-13, у якому зазначено, що справи про банкрутство боржника порушені господарськими судами до 19 січня 2013 року, не впливають на визначення юрисдикції справ про стягнення з боржника зарплати і їх слід розглядати в порядку цивільного судочинства. Позивач [PERSON] будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи, у судове засідання не з'явився, подав до суду письмову заяву з проханням розгляд справи проводити у його відсутності, уточненні позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача ВАТ «Содовий завод», будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи, до судового засідання не з'явився, надав суду заяву ліквідатора ВАТ «Содовий завод» з клопотанням про проведення розгляду справи у відсутність представника відповідача. Заявлені позовні вимоги [PERSON] не визнані у повному обсязі. На обґрунтування заперечень на позов було зазначено про те, що відносно підприємства відкрито процедуру банкрутства, внаслідок чого ВАТ «Содовий завод» не має можливості визнати позовні вимоги окрім суми основної заборгованості з заробітної плати, яка на момент відкриття ліквідаційної процедури була нарахована за даними бухгалтерського обліку. Ліквідатор не може збільшити реєстр кредиторів, котрий з часу затвердження господарським судом є незмінним, а тому у позові слід відмовити (а.с. 21). Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з таких встановлених у судовому засіданні обставин та відповідних їм норм чинного законодавства. В судовому засіданні встановлено, що дійсно, [PERSON] працював у ВАТ «Содовий завод», у період з 05 липня 1965 року по 05 вересня 2001 року (а.с. 6). Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 22 жовтня 2012 року, вирішено стягнути з ВАТ «Содовий завод» на користь позивача заборгованість по заробітній платі у сумі 2 463 грн. 51 коп. (а.с. 7-9). Однак вказане рішення до теперішнього часу залишаться не виконаним. Відповідно довідки ВАТ «Содовий завод» № 01-23/140 від 23 березня 2016 року, нарахована заробітна плата за два останні місяці роботи позивача: серпень 2001 року становить - 115 грн. 81 коп., у липні 2001 року - 116 грн. 60 коп.; Фактично відпрацьованих годин у серпні 2001 року - 146,6 год., у липні 2001 року - 147,6 год.; Середній заробіток за два останні місяці роботи становить - 116 грн. 21 коп. (а.с. 6). Право на своєчасне одержання винагороди за працю (ст. 43 Конституції України) захищається законом. Відповідно вимог статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, що передбачає, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або повноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначеній у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Матеріалами справи встановлено, що при звільненні [PERSON] між сторонами по справі був відсутній спір про розміри належних позивачці сум. Згідно із частиною 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Ухвалою Господарського суду Донецької області від 03 січня 2001 року порушена справа про банкрутство ВАТ «Содовий завод», постановою Господарського суду Донецької області від 04 вересня 2003 року відкрита ліквідаційна процедура, яка ухвалою Господарського суду Донецької області від 11 вересня 2012 року продовжена до 27 січня 2013 року Станом на 28 грудня 2015 року зазначена справа про банкрутство відповідача не розглянута по суті. На зазначені обставини було також зроблено посилання ліквідатора ВАТ «Содовий завод» у заяві від 25 травня 2016 року (а.с. 21). З матеріалів справи видно, що між сторонами виник спір з приводу порушення ВАТ «Содовий завод» законодавства про оплату праці з передбачених статтями 116 та 117 КЗпП України підстав. Відповідно частини шостої статті 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" передбачено, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати, аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю та життю громадян, авторської винагороди, на невикористані та своєчасно не повернуті кошти Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. У трудових правовідносинах такі поняття як зобов'язання, неустойка чи інша санкція за невиконання зобов'язання не застосовуються. За структурою КЗпП України ст. 117, якою визначено підстави виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відноситься до розділу VII "Оплата праці" вказаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, виплата за затримку розрахунку при звільненні, яка пов'язана з трудовими правовідносинами, є оплатою праці, а тому положення наведеного вище Закону України на ці правовідносини не поширюються. Наведену позицію висловив також Верховний суд України в своїй постанові № 6-121цс 12 від 17 жовтня 2012 року. Щодо встановлення строку звернення до суду, який суд при вирішенні трудового спору зобов'язаний перевірити, то відповідно рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року по справі № 1-5/2012 р. в частині ст.. 116, 117, 237-1 КЗпП України, про застосування тримісячного строку звернення до суду щодо стягнення середнього заробітку та весь час затримки розрахунку та моральної шкоди, суд вважає, що наведений строк обраховується з моменту фактичного розрахунку із працівником. Відповідно положень п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно із яким, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. В зв'язку із цим, суд приходить до висновку, що оскільки фактичний розрахунок із позивачем на день його звернення до суду із вказаним позовом не проведений, відсутність вини відповідача у її невиплаті не доведена, середній заробіток за час затримки розрахунку з 23 жовтня 2012 року по день ухвалення рішення підлягає до виплати. Розрахунок середнього заробітку для таких виплат проводиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року (з наступними змінами), виходячи із заробітку за останні два календарних місяці роботи,що передували події,з якою пов'язана відповідна виплата. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Враховуючи, що згідно із уточненими позовними вимогами, [PERSON] просив стягнути середній заробіток за період з 23 жовтня 2012 року по день ухвалення рішення у дані справі включно, суд вважає за необхідне стягнути наступну суму, виходячи з таких розрахунків. Згідно із довідкою ВАТ «Содовий завод» № 01-23/140 від 23 березня 2016 року, нарахована заробітна плата за два останні місяці роботи позивача: серпень 2001 року становить - 115 грн. 81 коп., у липні 2001 року - 116 грн. 60 коп.; Фактично відпрацьованих годин у серпні 2001 року - 146,6 год., у липні 2001 року - 147,6 год.; Середній заробіток за два останні місяці роботи становить - 116 грн. 21 коп. (а.с. 6). Таким чином, середньоденний заробіток за два останніх місці роботи серпень, липень 2001 року становить: (115 грн. 81 коп. + 116 грн. 60 коп.):( 146,6 год. + 147,6 год.) = 0 грн. 79 коп./год. Х 8 год. = 6 грн. 32 коп. на день. Отже, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 23 жовтня 2001 року по 13 червня 2016 року включно складає: 6 грн. 32 коп. Х ((22 дн.+ 22 дн.):2(середня кількість робочих днів за два останніх місяці роботи) Х 12 міс. (середня кількість робочих днів у році) Х 3 роки + (22 дн. Х 7 міс.)+16 дн.) = 6 грн. 32 коп. Х 962 (кількість днів затримки розрахунку з 23 жовтня 2012 року по 13 червня 2016 року (день винесення судового рішення) включно) = 6 079 грн. 84 коп. Розв'язуючи спір в частині стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів виплати заробітної плати, суд виходить з наступного. Положенням ст. 34 Закону України «Про оплату праці» (із змінами та доповненнями) передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари та тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Приріст індексу споживчих цін за період з 01 жовтня 2001 року по 04 квітня 2016 року (згідно меж заявлених та підтриманих позовних вимог) складає 401,50 %, тому розмір компенсації за цей період складає 9 890 грн. 99 коп. (2463 грн. 51 коп. заборгованість по заробітній платі х 401,50 % : 100% = 9 890 грн. 99 коп.). Крім того, відповідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно роз'яснень п. 36 Постанови Пленуму ВССУ України № 10 від 17.10.2014 року, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). У зв'язку із викладеним, враховуючи, що позов задоволений повністю, суд приходить до висновку, що з відповідача у дохід держави підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. На підставі наведеного,

Outcome: approved