Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-24 00:00:00

19.02.2018 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики, в якому вказує, що 25 вересня 2013 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, згідно з яким він передав у борг відповідачу-позичальникові гроші в сумі 90000,00 грн. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Гуляйпільського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 1828. Відповідно до умов договору, зазначену суму коштів відповідач зобовязався повернути готівкою в строк до 25 вересня 2017 року. Відповідно до п.7 Договору, відповідач також зобов`язується сплатити на користь позивача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. До сьогоднішнього часу відповідач ухиляється від повернення суми боргу, незважаючи на закінчення строку, протягом якого кошти мали бути повернуті. Цим відповідач порушує взяті на себе зобов`язання, тому позивач прохає, посилаючись на ст.625 ЦК України, стягнути з останнього суму боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, проценти від суми позики у розмірі облікової ставки Національного банку України, та три проценти річних від простроченої суми, що загалом становить 164065,96 грн., а також витрати на сплату судового збору в сумі 1640,65 грн. Представник позивача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просить його задовольнити, пояснивши суду, що відповідачем на теперішній час борг не погашено. Що стосується обставин, викладених у відзиві на позов, поданому відповідачем, то відносини, які склалися між ТОВ «Агро-Континент» і відповідачем з приводу оренди земельної ділянки, ніяк не стосуються предмету позову. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні та в поданому письмовому відзиві на позов вимоги позивача не визнала в повному обсязі та пояснила, що в матеріалах справи є копії накладних та виписки по рахунку в банку, які свідчать про часткове погашення боргу за рахунок отримання позивачем орендної плати за земельні паї, належні відповідачу та її чоловікові [PERSON] Прохала в позові відмовити. Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення представника позивача, представників відповідача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відносно цих вимог закону, судом встановлено, що 25.09.2013 року, між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, згідно умов якого позивач надав у користування відповідачу позику в сумі 90 000грн., з кінцевим терміном поверненням 25.09.2017 року, що підтверджується копією вказаного договору, посвідченого приватним нотаріусом Гуляйпільського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1828, яка є в матеріалах справи (а.с. 10). Проте дане зобов'язання виконано не було. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Доказів того, що борг повернуто суду не надано, не спростовано це і відповідачем. Посилання відповідача на часткове погашення нею боргу шляхом передачі права на отримання продукції та коштів в рахунок орендної плати за користування земельною ділянкою, які виплачувались орендарем ТОВ «АГРО-КОНТИНЕНТ-ПРИВАТ», в сумі 25472,89грн., не підтверджено жодним належним та допустимим доказом. Також суд зазначає, що відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до умов договору, відповідач зобовязалася повернути готівкою таку ж суму коштів, яку вона отримала, в строк до 25 вересня 2017року. Сплата боргу будь-яким іншим способом, умовами договору не передбачена. Отже сума боргу підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, відповідно до п.7 Договору, якщо Позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити на вимогу Позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду України від 16 жовтня 2016 року у справі №6-2129цс16, частиною першою ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України 6-369цс15 від 02.09.2015 року, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. З приводу заяви відповідача та її представника про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення процентів, суд зазначає наступне: Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Пунктом 2 передбачений строк дії договору до моменту виконання сторонами взятих за договором зобов'язань, до 25 вересня 2017року. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У спірному договорі строк виконання встановлено до 25 вересня 2017року, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Позов подано до суду 19 лютого 2018 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності. Відповідно, підстави для застосування наслідків пропуску строку позовної давності відсутні. Отже, суд вважає, що позивач має право на стягнення із відповідача суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання, трьох відсотків річних від простроченої суми, а також процентів від суми позики у розмірі облікової ставки Національного банку України. Відповідно до наданого позивачем розрахунку, з яким погоджується суд, за період прострочки з 26.09.2017 року по 16.02.2018 року 3% річних від простроченої суми становлять 6891,60 грн., витрати від інфляції становлять 3600 грн., проценти - 63574,36 грн. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягають стягненню: сума боргу 90000 грн., індекс інфляції 3600 грн., 3% річних від простроченої суми 6891,60 грн., проценти - 63574,36 грн., а загальна сума, яка підлягає стягненню становить 164065,96 грн. Відповідно до положень п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати, що становлять 1640,65 грн.

Outcome: approved