Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], третя особа - Служба в справах дітей Тисменицької райдержадміністрації про надання дозволу на виїзд неповнолітніх дітей за кордон, мотивуючи позовні вимоги тим, що відповідач добровільну згоду на виїзд їхніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], для відпочинку та оздоровлення за кордон відмовляється надати, така позиція [PERSON] шкодить інтересам дітей, не сприяє загальному та гармонічному розвитку. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, просить надати їй дозвола на оформлення проїзних документів для виїзду за кордон неповнолітніх дочок та дозвола на їх тимчасовий виїзд за межі України (за кордон) в країни Європейського союзу - Польщі, Франції, Греції, Італії, а також країни СНД, Сполучених Штатів Америки, Канади, Японії без згоди батька, [PERSON] на період дії закордонного проїздного документу дитини з максимальним перебуванням дитини за кордоном 2 календарних місяці. Відповідач в судові засідання не з'являється. В поданім запереченні вважає позов безпідставним. Представник третьої особи - Служби в справах дітей Тисменицької райдержадміністрації позов визнала. Просить справу слухати у відсутності представника Служби в справах дітей Тисменицької райдержадміністрації. Комісія з питань захисту прав дитини не заперечує проти дачі дозволів на оформлення проїзних документів для виїзду за кордон та тимчасовий виїзд за межі України (за кордон) неповнолітнім [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], без згоди батька [PERSON]. Вислухавши позивачку, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до ч.2 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно ч.2 ст.4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадянами України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Аналогічне положення міститься у п.2 ч.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМ України №57 від 27.01.1995 р., зокрема, про те, що виїзд громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Як встановлено в судовому засіданні сторони одружилися 14 лютого 1999 року, в шлюбі у них 19 серпня 2000 року народилася дочка, [PERSON], а 31 грудня 2006 року [PERSON]. 28 січня 2009 року шлюб розірвано. Позивачка проживає з дітьми в селищі Лисець вул. Молодіжна,16 Тисменицького району Івано-Франківської області. Сама займається їхнім вихованням, утриманням. Відповідач не цікавиться умовами проживання, виховання, навчання, освітою, розвитком дітей. Неповнолітні діти бажають їхати на відпочинок, екскурсії, оздоровлення за межі держави. Відповідач добровільно дати згоду на виїзд неповнолітніх дочок не бажає. Про небажання відповідачем дати згаду на виїзд дітей за межі держави в судовому засіданні підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON], а також сам відповідач в поданім зустрічнім позові про звільнення від сплати заборгованості за аліментами від 07.12.2015 року ( а.с.51-52) зазначив, що «…я відмовив у дозволі на виїзд за кордон». На виклики в Комісію з питань захисту прав дитини Тисменицької райдержадміністрації та неодноразові судові засідання відповідач не з'являється. Згідно до ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно зі ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.91 р. №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.18 даної Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" № 2402-III від 26.04.2001 р., кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Суд вважає, що відповідач своїми діями, що спрямовані на відмову у наданні дозволу на виїзд дітей за кордон безпідставно зловживає своїми правами та діє всупереч інтересам дітей. Із встановленого судом вбачається, що виїзд за кордон неповнолітніх дітей не пов'язаний із виїздом з України на постійне місце проживання або довгострокове перебування за межами держави, а тому внаслідок задоволення позову права батька на піклування, спілкування чи виховання дитини не порушуються те не обмежуються. Відмову відповідача суд вважає безпідставною, оскільки вона обмежує права та інтереси дітей щодо оздоровлення, відпочинку, дозвілля, культурного розвитку, розширення світогляду. За таких обставин, суд вважає, що з метою додержання інтересів дітей та для забезпечення їх гармонійного, духовного, морального розвитку та оздоровлення, позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved