Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до Бериславського районного суду Херсонської області з позовом до адвоката [PERSON] про відшкодування збитків. Свої позовні вимоги обгрунтовує наступним: 31.08.2017 року він звернувся до адвоката - [PERSON] з метою отримання адвокатських послуг, з приводу оформлення договору дарування його домоволодіння у рівних долях онукам, із встановлення певного режиму користування земельною ділянкою, свої послуги вона оцінила у 17000,00(сімнадцять тисяч) гривень, які були ним сплачені, на підтвердження чого він отримав підтверджуючий документ. Після з'ясування, того факту, що оформлення договору дарування не входить до компетенції адвокатів, вважав, що його ошукали, а тому звернувся до [PERSON] для повернення коштів. У добровільному порядку спір вирішити сторонам не вдалося, тому вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення з [PERSON] збитків на суму 17000,00 грн., які спричинені невиконанням зобов'язань. Не погоджуючись з позовом, адвокатом [PERSON] було направлено до суду відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що [PERSON] звернувся до неї для надання обширних консультацій з приводу отримання прав на земельні ділянки сільськогосподарського призначення па території Херсонської області, в тому числі, щодо участі у земельних торгах, а також щодо правомірності проведення роздержавлення земель на території Бериславського району, шляхом передачі їх у спільну часткову власність, якому роз'яснила, що надання такої розгорнутої консультації потребує роботи з офіційними сайтами, великим переліком нормативно- правових актів, та візитів до органів Держгеокадастру України та архівних установ, що потребує затрат у часі і година її роботи коштує 640,00 (шістсот сорок) грн., з чим позивач погодився та оплатив послуги, відповідно йому було надано підтверджуючий документ. Письмовий договір про надання послуг не укладався. Претензій до виконаної роботи не виникало, і лише через пів року, позивач звернувся до неї для надання звіту про виконання договору. Наголосила, що до позовної заяви не додано жодного доказу на підтвердження фактів, викладених у ній та протягом шести місяців з часу сплати коштів та отримання послуги у [PERSON] не виникало ані питань, ані претензій. Вважає, що позов є таким, що пов'язаний з порушенням права, коли право стягнення коштів передбачено положеннями Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого у позовній заяві має бути викладено, яке саме право споживача порушено; коли і в чому це виявилося; способи захисту, яких суд може вжити, тощо. Позивач в позовній заяві не зазначив, яким чином йому завдано збитків, у чому вони полягають та у який спосіб мають бути відновлені. Жодних належних і допустимих доказів, щодо ненадання послуги, недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) або завданих збитках позивачем не надано. Відповідач зазначила, що позивач вже звертався до суду з даного питання, хоча позовна заява мала іншу назву, за своєю суттю позови є тотожними. Судами двох інстанцій по справі № 647/369/18 було встановлено, що між [PERSON] та нею, як адвокатом було укладено усний договір на надання правової допомоги, що не заборонено законом. Послуги за договором було надано в повному об'ємі. Збитків, у розумінні статті 22 ЦК України, [PERSON] не поніс, а тому просила суд відмовити позивачу у задоволенні позову. Позивачем до суду направлено відповідь на відзив, в якому він зазначив, що копія витягу з «Журналу прийому громадян та надання усних консультацій 2017 рік», в якому під номером 7 міститься запис про отримання коштів від [PERSON], у той час як його по батькові [PERSON], не може бути використаний як доказ, оскільки на його думку журнал було складено в односторонньому порядку, наспіх, і можливо, заднім числом, крім того, зазначений вище журнал ніде не зареєстрований, його форма ніким не встановлена, що не узгоджується з приписам ст. 178.6 Податкового кодексу України, а тому не є належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом в сенсі ст. 77 - 80 ЦПК України. Наголосив, що відповідач свого процесуального обов'язку, передбаченого ст. ст.12, 81 ЦПК України щодо доведення своїх вимог, не виконала, відповідач в своєму відзиві приводить надумані обставини, якими обґрунтовує свої заперечення. Вважає що його позов підлягає задоволенню у повному обсязі та користуючись своїм правом заявив клопотання про розгляд справи з викликом сторін, оскільки виникла необхідність задати ряд питань адвокату [PERSON]. Розглянувши відповідь на відзив позивача [PERSON], відповідач [PERSON] подала до суду заперечення, в якому зазначила, що наявність у позивача на праві власності нерухомого майна, не підтверджує того факту, що він звертався до неї, як адвоката саме з даного питання, до того ж, не надає доказів, що її діями чи бездіяльністю йому завдано збитків у розумінні статті 22 ЦК України. Крім того на вищезазначені докази та обставини як на підставу позову, позивач уже посилався у судовій справі № 647/369/18 і їм було надано належну правову оцінку судом, просила відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У своїх поясненнях від 05.11.2018 року, [PERSON] зазначив, що відповідач в своїх запереченнях робить не поодинокі посилання на рішення у справі № 647/369/18, як на рішення, що мають преюдиційне значення, в зв'язку з чим звертає увагу суду на обставини, що не досліджувались у справі № 647/369/18 та є предметом дослідження у даній справі. Так в рішенні у справі № 647/369/18 від 19.03.2018р. зазначено, «… зміст консультацій, їх обсяг, термін та якість виконання, сума гонорару, а також інші умови укладеного між сторонами договору про надання правової допомоги не є предметом даного розгляду, оскільки підставою позову зазначено повернення безпідставно набутих коштів в порядку ст.1212 ЦК України… ». В постанові апеляційного суду Херсонської області від 07.06.2018року зазначено, що « вимоги щодо невиконання або неналежного виконання умов договору про надання послуг за плату не були предметом розгляду в суді першої інстанції, а тому відповідно до ч.6 ст.367 ЦПК України не приймаються і не розглядаються в суді апеляційної інстанції ». Зазначає, що відповідач заперечує факт його звернення до неї з дорученням, щодо розподілу його домоволодіння натомість стверджує, що він звернувся до неї зовсім з іншим дорученням, - надання обширних консультацій з приводу отримання прав на земельні ділянки сільськогосподарського призначення, як на підставу своїх заперечень посилається на «Журнал прийому громадян та надання усних консультацій 2017 рік», який ніде не зареєстрований та на лист від 30.01.2018 року № 05/18 (залучені до матеріалів справи). Відсутність контролю з ведення цього журналу, а також відсутність у зазначеному журналі графи з підписами клієнтів про погоджений обсяг та вид послуг, відкриває перед адвокатом безмежну можливість писати в ньому такий вид послуг, який вигадає адвокат, що на його думку, не надає цьому журналу ознак достатнього доказу того, що він звертався до адвоката саме з дорученням з приводу отримання консультацій на предмет отримання прав на земельну ділянку. За таких обставин вважає Журнал прийому громадян та надання усних консультацій 2017 рік» та лист від 30.01.2018 рік № 05/18 є документами, що складені відповідачем в односторонньому порядку, зазначені документи не є належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами підтвердження того, що він звертався до адвоката [PERSON] з дорученням про надання об»ємних консультацій з приводу отримання прав на земельні ділянки сільськогосподарського призначення. Адвокат зазначила, що вона надавала йому послуги на протязі з 01.09.2017року по 04.12.2017рік, за які взяла у нього аванс при цьому не зрозуміло, яким чином було погоджено вищезазначений час і обсяг роботи, строк дії договору, ціна договору, оскільки відповідно до її листа, залишок несплачених ним коштів становить 4120,00 гривень, і на останок він не мав і не має жодної заінтересованості в отримані послуг, що нібито йому було надано адвокатом, згідно з її листом від 30.01.2018 року. Вважає, що адвокатом [PERSON] не доведено факту надання юридичних послуг в обсязі визначеному нею в односторонньому порядку в листі від 30.01.2018 року № 05/18, а також не доведено факту отримання ним, від неї взагалі будь яких послуг. Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів які б свідчили про передачу йому, як замовнику відповідних послуг,- акту прийому-передачі наданих послуг. Збитки ним визначенні з урахуванням ст. 3.18. Принципів УНІДРУА (міжнародних комерційних договорів, які є частиною національного законодавства України), відповідно якої незалежно від того, чи мала місце відмова від договору, сторона, яка знала або повинна була знати про підстави відмови, є відповідальною за збитки, відшкодування яких має поставити іншу сторону в стан, в якому вона перебувала, якби вона не укладала б договір. Ухвалою суду від 01.10.2018 року провадження у зазначеній справі було відкрито, розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою суду від 12.11.2018 року за клопотанням позивача розгляд даної справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали у повному обсязі позовну заяву з підстав викладених у позовній заяві, та наполягали на її задоволенні. Відповідачка [PERSON] позов не визнала з підстав зазначених у відзиві просила відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення позивача та його представника, пояснення відповідача, дослідивши письмові докази по справі та всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, врахувавши предмет та підставу позову, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав: Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд, відповідно до ст. ст. 81, 13, ч.5 ст.263 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положення ст.4 ЦПК України, ст. 15 ЦК Україні, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом.. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Однією з підстав виникнення таких прав названі договори, правочини. Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 14 ЦПК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов'язків забезпечуєтъся засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ч.4 ст.14 ЦК України). Статтею 59 Конституції України закріплено право кожного на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до ст. 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. Незалежність адвокатури гарантується. Засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються законом. Поняття, види, підстави здійснення адвокатської діяльності, професійні права та обов'язки адвоката, умови, визначені частиною першою пункту 2 статті 1, статтями 19, 20, 21, 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Відповідно до ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат-фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту; договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Звітно-виборчим З'їздом адвокатів України від 09.06.2017 року затверджені Правила адвокатської етики. Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає дотримання Правил адвокатської етики, як одного з основних зобов'язань адвоката, які він бере на себе, складаючи Присягу адвоката України. Згідно із ч.1 п.п. 1, 2, 6, 7 ст. 19 Закону, видами адвокатської, серед іншого, діяльності є: 1) надання правової інформації, консультацій і роз»яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; 2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; 6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; 7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом. Згідно з ч. 1 ст. 20 цього Закону під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема: 1) звертатися з адвокатськими запитами, у тому числі щодо отримання копій документів, до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, підприємств, установ, організацій, громадських об'єднань, а також до фізичних осіб (за згодою таких фізичних осіб); 2) представляти і захищати права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у суді, органах державної влади та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, громадських об'єднаннях, перед громадянами, посадовими і службовими особами, до повноважень яких належить вирішення відповідних питань в Україні та за її межами; 3) ознайомлюватися на підприємствах, в установах і організаціях з необхідними для адвокатської діяльності документами та матеріалами, крім тих, що містять інформацію з обмеженим доступом; 4) складати заяви, скарги, клопотання, інші правові документи та подавати їх у встановленому законом порядку; 5) доповідати клопотання та скарги на прийомі в посадових і службових осіб та відповідно до закону одержувати від них письмові мотивовані відповіді на ці клопотання і скарги; 6) бути присутнім під час розгляду своїх клопотань і скарг на засіданнях колегіальних органів та давати пояснення щодо суті клопотань і скарг; 7) збирати відомості про факти, що можуть бути використані як докази, в установленому законом порядку запитувати, отримувати і вилучати речі, документи, їх копії, ознайомлюватися з ними та опитувати осіб за їх згодою; 8) застосовувати технічні засоби, у тому числі для копіювання матеріалів справи, в якій адвокат здійснює захист, представництво або надає інші види правової допомоги, фіксувати процесуальні дії, в яких він бере участь, а також хід судового засідання в порядку, передбаченому законом; 9) посвідчувати копії документів у справах, які він веде, крім випадків, якщо законом установлено інший обов'язковий спосіб посвідчення копій документів; 10) одержувати письмові висновки фахівців, експертів з питань, що потребують спеціальних знань; 11) користуватися іншими правами, передбаченими цим Законом та іншими законами. Отже адвокати при здійсненні своїх повноважень наділяються спеціальними правами при здійсненні професійної діяльності. Відповідно до ст. 21 Закону під час здійснення адвокатської діяльності адвокат, зокрема, зобов'язаний: дотримуватися присяги адвоката України та правил адвокатської етики; на вимогу клієнта надати звіт про виконання договору про надання правової допомоги; виконувати інші обов'язки, передбачені законодавством та договором про надання правової допомоги. Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги (ч.1 ст.26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Таким чином, договір про надання правової допомоги укладається відповідно до вимог Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Згідно ч.1, ч.2, ч.3, ч.5 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. Договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках:1) надання усних і письмових консультацій, роз'яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди). До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги ( ч.1 п.1 ст.26 Закону). Суд зазначає, що Правилами адвокатської етики, затвердженими звітно-виборчим з»їздом адвокатів України 09.06.2017 р. (діяли на момент укладення угоди) визначено, що ці Правила слугують обовязковою для використання адвокатами системою орієнтирів при збалансуванні, практичному узгодженні ними своїх багатоманітних та іноді суперечливих професійних прав та обов»язків відповідно до статусу, основних завдань адвокатури та принципів її діяльності, визначених Конституцією України, Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та іншими законодавчими актами України, а також закріплюють єдину систему критеріїв оцінки етичних аспектів поведінки адвоката у дисциплінарному провадженні кваліфікаційно-дисциплінарних комісій адвокатури (преамбула). Співвідношення Правил адвокатської етики і чинного законодавства про адвокатуру та адвокатську діяльність норми цих Правил не відміняють і не замінюють положень чинного законодавства про адвокатуру та адвокатську діяльність, а доповнюють і конкретизують його (ст. 1 Правил). Як визначено у ст. 27 Правил адвокатської етики кожному дорученню, незалежно від розміру обумовленого гонорару, адвокат повинен приділяти розумно необхідну для його успішного виконання увагу. При виконанні доручення адвокат зобовязаний використати всі розумно необхідні і доступні йому законні засоби для надання ефективної правової допомоги клієнту, здійснення його захисту або представництва. Адвокат повинен намагатися оперативно виконувати доручення клієнтів, дотримуючись при цьому всіх інших вимог, що предявляються законом і цими Правилами до належного виконання адвокатом своїх професійних обовязків. За правилами ст. 29 Закону дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. При цьому клієнт зобовязаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському обєднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське обєднання) зобовязаний (зобовязане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, повязані з достроковим припиненням (розірванням) договору. Згідно зі ст. 28 Правил, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час на виконання доручення, що також кореспондується у ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Згідно зі ст. 30 Правил право адвоката, адвокатського бюро, адвокатського обєднання на отримання невнесеного (недовнесеного) гонорару не залежить від результату виконання доручення, якщо інше не передбачене договором про надання правової допомоги. Законодавство України не встановлює відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат (адвокатське об'єднання) при сплаті клієнтом послуг, та форму такого документа. Судом встановлено, що [PERSON] має право на зайняття адвокатською діяльністю відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», що підтверджується свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ХС №000076 від 31.01.2017 року. (а.с.32) З досліджених у судовому засідланні матеріалів справи вбачається, що 31.08.2017 року [PERSON] звернувся до [PERSON] з приводу надання йому правових послуг, про що до журналу прийому громадян та надання усних консультацій за 2017 рік внесена відповідна запис за №7 (а.с.31). Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера №77 від 31.08.2017 року [PERSON] сплатив адвокату [PERSON] 17000,00 грн. Підстава внесення коштів: послуги. (а.с.4), що дає підстави вважати, що між сторонами укладено усний договір та виникли правовідносини з приводу надання правових послуг. Даний факт встановлений рішенням Бериславського районного суду Херсонської області від 19.03.2018 року по справі №647/369/18 та постановою Апеляційного суду Херсонської області від 07.06.2018 року (а.с.33,36), а тому відповідно до ст..83 ч.4 ЦПК України не потребує доведенню. Тобто, робота адвоката за змістом доручення і з урахуванням норм статей 9, 12 Закону, полягала у консультаціях, участі у аукціоні, щодо земель сільськогосподарського призначення, розпаювання земель у спільну часткову власність та виконанні іншої роботи пов»язаної з виконання даного доручення, як зазначено у журналі звернення (а.с.31). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України). У статті 641 ЦК України визначено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна зі сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. Відповідно до положень статей 6, 627 ЦК України у їх системному зв'язку сторони є вільними у визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності і справедливості і можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносин на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це («заборонено законом»), або якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту чи суті відносин між сторонами. За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Положення глави 63 «Послуги. Загальні положення» підрозділу 1 розділу ІІІ Книги п'ятої цього Кодексу можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання. При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статі 30 Закону врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. 31.01.2018 року адвокат [PERSON] направила на адресу [PERSON] листа, в якому зазначила, що на виконання договору вона вивчила нормативно-правові акти, надавала юридичні консультації, зверталась до Головного управління держгеокадастру, проводила роботу з пошуку та моніторингу стану вільних земельних ділянок на території Бериславського району в Публічній кадастровій карті України, проводила роботу з ознайомлення та моніторингу стану справ з проведення земельних торгів на території Херсонської області, стану оподаткування в земельній сфері та стану вартості земельних ділянок та (або) прав оренди на них на території Херсонської області та проводила іншу роботу пов»язану з прийнятим дорученням, вартість якої склала 21120-00 грн., з яких у якості авансу позивач сплатив 17000-00 грн. (а.с.6). З огляду на предмет договору про надання юридичних послуг об'єктом оплати за договором є надані адвокатом юридичні послуги у зв'язку з вирішенням земельного спору. У відповідності до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається. Зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Частиною першою статті 611 та ч.1 ст.623 ЦК України унормовано, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків. Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Разом із цим одним з основних принципів цивільного судочинства є принцип диспозитивності, згідно якого сторони вільно розпоряджаються своїми правами. Відповідно до частини першої статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Для визначення підстав застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків необхідно з'ясувати наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, розміру збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою і збитками, вини відповідача. При цьому обов'язок доведення факту протиправної поведінки, розміру завданих збитків та прямого причинного зв'язку між порушенням зобов'язання і збитками покладено на позивача. Отже, важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою відповідача та збитками потерпілої сторони. Принагідно довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки, тому кредитор має довести не лише розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, але також самий факт порушення відповідачем його обов'язку та причинний зв'язок між цим порушенням і шкодою. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Тому, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності. Згідно зі ст. 906 ЦК України збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виходячи з приписів норм ст.ст. 623, 906 ЦК України, тягар доказування факту невиконання або неналежним виконанням договору про надання послуг покладається на замовника послуг. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу сторони справи на власний розсуд розпоряджаються наданими їм законом правами та обов'язками щодо предмета спору (стаття 13 ЦПК України) а суд на засадах змагальності сторін може лише сприяти застосуванню таких прав та виконанню обов'язків, ураховуючи при цьому принципи справедливості та рівності учасників процесу перед законом та судом. За правилами ч. 1 ст. 12 ЦПК України та згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно із ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Підставою звернення позивача до суду з позовом зазначеною у позовній заяві є посилання на порушення відповідачем вимог ст..611, 612, 623, 901,903 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів». Судом встановлено, що правовідносини між позивачем та відповідачем виникли на підставі цивільно-правового договору. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, які регулюються нормами Закону України «Про захист прав споживачів». Суд приходить до висновку, що позивачем на підтвердження власних доводів про неналежне виконання договору, порушення відповідачем взятих на себе зобов'язань та винних дій відповідача, наявність збитків, так само як й наявність причинного зв'язку між діями відповідача та збитками позивача, не надано відповідних доказів. Посилання позивача на те, що відповідач виконав роботу необумовлену угодою, ним не доведено в судовому засіданні належними та допустимими доказами та спростовується рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 19.03.2018 року та постановою апеляційного суду Херсонської області від 07.06.2018 року по справі №647/369/18, якими встановлено, що 31.08.2017 року позивач звернувся до відповідача з приводу надання йому правових послуг, про що до журналу прийому громадян та надання усних консультацій за 2017 рік, внесена відповідна запис №7 (а.с.7-9, 31, 33), згідно якої робота адвоката складалась з консультацій, участі в аукціоні щодо земель сільськогосподарського призначення, розпаювання земель у спільну-часткову власність, тобто даний факт згідно ст..83 ч.4 ЦПК України не потребує доведенню та не спростований позивачем у встановлений законом спосіб. Посилання позивача на те, що в журналі його по батькові зазначено як «Михайлович» натомість він є «Миколайович» було предметом розгляду Бериславським районним судом у справі №647/369/18 та даному факту надана правова оцінка. Суд зазначає, що договір укладався за взаємною згодою та вільним волевиявленням сторін, позивач погодився з умовами та розміром гонорару адвоката, правочин недійсним у судовому порядку не визнавався, а тому діє презумпція правомірності правочину (ст. 204 ЦК України). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Позивачем не надані суду докази, що договір не виконано або виконано частково, що невиконання або часткове виконання умов договору завдало йому будь-яких збитків у розумінні ст. 22 та ст. 906 ЦК України, і що розмір цих збитків це всі кошти сплачені за договором. Розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б обґрунтовано підтверджували існування обставин, про які останній зазначає у позовній заяві. Вказані твердження ґрунтуються виключно на поясненнях самого позивача та долучення до справи правовстановлювальних документів, щодо наявності в нього нерухомого майна, жодними іншими документами не підтверджені, а тому виходячи з вищевикладеного у задоволенні позову необхідно відмовити через його необґрунтованість. На підставі ст. ст..22, 623, 627, 632, 901, 903, 906 ЦК України,

Outcome: dismissed