Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-20 00:00:00

28 серпня 2018 року заявник [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеною заявою. В обґрунтування заяви зазначив, що 19 березня 1961 року (з моменту народження) і по теперішній час він проживав на території України. У 1978 році закінчив Трапівську середню школу Татарбунарського району Одеської області. Після досягнення повноліття, у 1978 році отримав паспорт серії [NUMBER] , який був виданий Татарбунарським районним відділом внутрішніх справ в Одеській області 21.07.1978 року. З 12 листопада 1981 року вступив у члени колгоспу ім. Суворова Татарбунарського району Одеської області та розпочав свою трудову діяльність, про що була видана трудова книжка колгоспника (серія [NUMBER] ). У колгоспі працював до 1993 року безперервно, з відповідними нарахуваннями згідно особового рахунку. Крім того, на час розпаду колишнього СРСР, а саме 24 серпня 1991 року, заявник проживав за адресою: [ADDRESS], де являвся головою домогосподарства. Також посилається на те, що вироком Татарбунарського районного суду Одеської області від 25.03.1993 року він був засуджений за ст. 140 ч.3 КК України (в редакції 1960 року). Після відбуття покарання паспорт був втрачений. З цього приводу, а саме щодо втрати паспорту - у компетентні органи заявник не звертався. У червня місяці 2017 року останній звернувся до Татарбунарського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з метою отримання паспорта громадянина України. Однак, 02.06.2017 року Татарбунарським РС ГУДМС України в Одеській області було відмовлено заявнику у видачі паспорту громадянина України, оскільки проведеною перевіркою не встановлено належності заявника до громадянства будь-якої держави, та рекомендовано звернутися до судових органів з метою встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року включно. Посилаючись на ряд документів та враховуючи, що встановлення фактів, що мають юридичне значення можливо лише в судовому порядку, заявник звернувся до суду із вказаною заявою. Під час розгляду справи судом було вчинено наступні процесуальні дії. Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 14 вересня 2018 року було прийнято справу до розгляду та відкрито провадження. 30 листопада 2018 року ухвалою суду за клопотанням представника заявника - адвоката Дукіна С.В. справу відкладено на 01 лютого 2019 року, однак, у зв`язку з відрядженням головуючого по справі, повторно відкладено на 21.03.2019 року. Представник заявника - адвокат Дукін С.В. в судове засідання не з`явився, але надав до суду заяву про слухання справи у його відсутність, вимоги заяви підтримав в повному обсязі (а.с.32). Представник заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області Вєтрогон М.І. в судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи без його участі, заяву підтримав, не заперечував проти встановлення факту постійного проживання [PERSON] на території України станом на 24 серпня 1991 року. Згідно з частиною 3 статті 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. З огляду на належне сповіщення заявника, представника заінтересованої особи про дату, час та місце розгляду справи, надходження від них заяв про розгляд справи без їх участі, суд вважає можливим розглянути зазначену цивільну справу без їх участі. При цьому, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами частини 2 статті 247 ЦПК України, не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вбачає правові підстави для задоволення заяви, виходячи з наступного. Згідно із ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Із довідки, виданої Татарбунарським районним сектором Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 02.06.2017 року (а.с.5) слідує, що [PERSON] дійсно звертався до Татарбунарського РС ГУДМС України в Одеській області із заявою щодо видачі паспорта замість утраченого. Проведеною перевіркою встановлено особу заявника, але не встановлено належності до громадянства будь-якої держави. Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Трапівською сільською радою Татарбунарського району Одеської області 04.08.1961 року (а.с.6), [PERSON] (виписаного російською мовою), [INFO] , народився в с. Трапівка Татарбунарського району Одеської області. Із довідки №424, виданої 08.06.2017 року виконкомом Трапівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області (а.с.7) вбачається, що [PERSON] в 1991 році працював в колгоспі ім. Суворова. При встановленому мінімуму виробітки 280 днів за рік, він відпрацював 151 день. Згідно копії атестату про середню освіту за [NUMBER] від 24.06.1978 року, [PERSON] , закінчив у 1978 році повний курс Трапівської середньої школи в с. Трапівка Татарбунарського району Одеської області (а.с.8). Із копії вироку Татарбунарського районного суду Одеської області від 25.03.1993 року (а.с.9-11) вбачається, що [PERSON] , [INFO] , був засуджений за ст. 140 ч.3 КК України ( в редакції 1960 року) з призначенням йому покарання із застосуванням ст. 44 КК України у виді 1 року та 6 місяців виправних робіт без позбавлення волі за місцем роботи з утриманням в дохід держави 20% заробітної плати, без конфіскації майна. Із копії особового рахунку [NUMBER] члена господарства, станом на 01.01.1991 року, виданого виконавчим комітетом Трапівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області (а.с. 12-13) вбачається, що [PERSON] , є головою домогосподарства та проживає за адресою: [ADDRESS] . Згідно копії трудової книжки серії [NUMBER] від 15.05.1984 року (а.с.14), виписаної російською мовою, "[PERSON]", 12 листопада 1981 року був прийнятий на роботу в колгосп ім. Суворова, а 03.06.1993 року - був звільнений із членів КСП ім. Суворова згідно наказу №6 від 03.06.1993 року. Відповідно до ст. 293 ч.1 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод чи інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до ст.315 ЦПК України, в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Відповідно до ч. 1ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України»(03 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Згідно ч.1 ст.8 Закону України «Про громадянство» особа, яка сама чи хоча б один із її батьків, дід чи баба, рідні (повно рідні та неповно рідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один із її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Пунктом першим постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, який має юридичне значення. У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Факт, про встановлення якого просить заявник, має для нього юридичне значення, оскільки надає право на отримання паспорта громадянина України. Таким чином, враховуючи те, що без встановлення факту постійного проживання на території України заявник не може отримати паспорт громадянина України, він в повному обсязі обґрунтував свої вимоги та підтвердив їх належними та допустимими доказами, які є достатніми та узгоджуються між собою, виходячи із приписів п.п.1,2 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України», суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення його заяви та встановлення факту постійного проживання на території України заявника [PERSON] , станом на 24 серпня 1991 року.

Outcome: approved