Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-20 00:00:00

19 жовтня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовував тим, що 13 лютого 2014 року між ним та ПАТ «Ідея Банк» був укладений кредитний договір № 910.26322, за яким Банк надав позивачу кредит у сумі 58951,48 грн. для придбання транспортного засобу, а позивач в свою чергу зобовязався повернути Банку суму кредиту в розмірі та в строки, визначені в договорі. За умовами даного кредитного договору, у параграфі 6 пункті 2 підпункті «d» визначено, що Позичальник зобовязується до дня видачі кредиту укласти з акредитованою Банком страховою компанією, за свій рахунок, договір страхування предмета застави (на умовах повного КАСКО), договір добровільного страхування життя, першим вигодонабувачем за якими є Банк, і договір обовязкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів, та своєчасно оплачувати страхові внески, не змінювати вигодонабувача по даних договорах до повного погашення заборгованості за Договором. Крім того, у параграфі 6 пункті 2 підпункті «е» визначено, що у разі не укладання договорів страхування Банк вправі самостійно на власний розсуд та на свою користь укласти договір страхування предмета застави та договір добровільного страхування життя, стягнувши витрати, повязані із страхуванням з позичальника (страховий тариф по договору добровільного страхування встановлюється в розмірі не більше 3% від залишку по тілу кредиту згідно першочергового графіку погашення кредиту на момент проведення перестрахування). Позивач вважає, що вказані умови договору є порушенням законодавства про захист прав споживачів та обмеженням вільного вибору позивача щодо обрання ним страхової компанії. Зокрема. Позивач вказує, що порушена норма п. 2 ч. 5 ст. 11 Закону «Про захист прав споживачів» стосовно несправедливих умов договору, зокрема положень, згідно з якими споживач зобовязаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або іншою особою. Також позивач вважає порушенням зобовязання обовязково застрахувати предмет застави, посилаючись на норми ст. 581 ЦК України, ст. 10 Закону України «Про заставу», якими визначено, що якщо предмет застави не підлягає обовязковому страхуванню, то він може бути застрахований за згодою сторін на погоджену суму. Крім того, позивач вказує, що згідно ст. 6 Закону України «Про страхування», добровільне страхування у конкретного страховика не може бути обовязковою передумовою при реалізації інших правовідносин. Тому позивач вважає, що Банк не має права обмежувати позивача у виборі страхової компанії, а також навязувати йому додаткові послуги у своїх партнерів. Посилаючись на принцип свободи волевиявлення (ст. 627 ЦК України, ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст.ст. 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів»), позивач просить визнати частково недійсним підпункт «d» та «е» пункту 2 параграфу 6 в частині обовязкового укладання договорів страхування виключно у акредитованих Банком певних компаній, та визнати частково недійсним підпункт «е» пункту 2 параграфу 6, а саме: виключити наступну умову: «у разі не укладання договорів страхування Банк вправі самостійно на власний розсуд та на свою користь укласти договір страхування предмета застави та договір добровільного страхування життя, стягнувши витрати, повязані із страхуванням з позичальника (страховий тариф по договору добровільного страхування встановлюється в розмірі не більше 3% від залишку по тілу кредиту згідно першочергового графіку погашення кредиту на момент проведення перестрахування)». В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не зявився, подав письмові заперечення проти позову. В запереченнях вказує, що відповідно до п. 2 Кредитного договору № 910.26322 від 13.02.2014 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Ідея Банк», кредит надається на наступні потреби: фінансування купівлі позичальником транспортного засобу у сумі 57420 грн., та фінансування страхового платежу за договором страхування життя позичальника у сумі 1711,48 грн. Таким чином, вартість послуг із страхування входить в сукупну вартість кредиту, а тому ця умова договору не може трактуватись як несправедлива в контексті п.2 ч.5 ст.11 Закону «Про захист прав споживачів». Також відповідач заперечує проти посилання позивача щодо волевиявлення, та вказує, що позивач не надав жодних доказів, що він був обмежений у виборі контрагента під час укладення оспорюваного правочину чи його волевиявлення не відповідало його внутрішній волі. Позивач не був позбавлений можливості відмовитись від укладення угоди, якщо він вважав її такою, що містить несправедливі умови. Треті особи у судові засідання не заявились, були повідомлені про час та місце розгляду справи. Третя особа ТДВ «Експрес страхування» повідомила, що позов не визнає (а.с.84). Третя особа ПАТ «Суми Авто» повідомила, що договір страхування укоалався в автосалоні ПАТ «Суми Авто» працівником ПАТ, печатка проставлена на договорі страхування вищевказаним працівником помилково (а.с.87). Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши заперечення відповідача, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 13.02.2014 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 910.26322, за умовами якого Банк надає позичальнику кредит у сумі 58951,48 грн. (п. 1 кредитного договору, а.с.6) Як вбачається з п. 2 кредитного договору, кредит надається на наступні потреби: фінансування купівлі позичальником транспортного засобу у сумі 57420,00 грн. та фінансування страхового платежу за договором страхування життя позичальника в сумі 1711,48 грн. (а.с.6). За умовами кредитного договору, у параграфі 6 пункті 2 підпункті «d» визначено, що Позичальник зобовязується до дня видачі кредиту укласти з акредитованою Банком страховою компанією, за свій рахунок, договір страхування предмета застави (на умовах повного КАСКО), договір добровільного страхування життя, першим вигодо набувачем за якими є Банк, і договір обовязкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів, та своєчасно оплачувати страхові внески, не змінювати вигодо набувача по даних договорах до повного погашення заборгованості за Договором (а.с.8). Крім того, у параграфі 6 пункті 2 підпункті «е» визначено, що у разі не укладання договорів страхування Банк вправі самостійно на власний розсуд та на свою користь укласти договір страхування предмета застави та договір добровільного страхування життя, стягнувши витрати, повязані із страхуванням з позичальника (страховий тариф по договору добровільного страхування встановлюється в розмірі не більше 3% від залишку по тілу кредиту згідно першочергового графіку погашення кредиту на момент проведення перестрахування) (а.с.8). Ст. 626 ЦК України визначає, що договором\~\~ є\~\~ домовленість\~\~ двох\~\~ або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з\~\~ урахуванням\~\~ вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти\~\~ (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1055 ЦК України договір кредиту складений в простій письмовій формі, у відповідності із законом. Ч. 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений\~обов'язок\~позичальника повернути\~\~ позику\~\~ частинами\~\~ (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09.11.2009 року та ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що сторони, підписавши договір кредиту, встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов кредитного договору. Суд вважає, що вимоги позивача відносно того, що умови кредитного договору не відповідають положенням чинного законодавства, оскільки порушують Закон України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року № 1023- ХІІ, є необґрунтованими. Так, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У частині третій вказаної статті визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Під час судового розгляду встановлено, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору. Доводи позивача про те, що умови кредитного договору щодо укладання договорів страхування лише з акредитованими Банком страховими компаніями є несправедливим, не відповідають дійсності, оскільки зі змісту договору вбачається, що договором урегульовано можливість позивача обирати страхову компанію з числа акредитованих Банком. П.2 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено випадки незастосування цього Закону про несправедливі умови в договорах - коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача. Як вбачається з п. 2 § 1 кредитного договору, укладеного між сторонами, кредит надається на наступні потреби: фінансування купівлі позичальником транспортного засобу марки ЗАЗ, у сумі 57240,00 грн.; фінансування страхового платежу за договором страхування життя позичальника в сумі 1711,48 грн. Отже, витрати повязані з страхуванням життя позичальника є складовою сукупної вартості кредиту, а тому до нього не можуть бути застосовані положення Закону України «Про захист прав споживачів» про несправедливі умови договору. В даному випадку посилання позивача на порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а саме відсутність у споживача інформації, не приймається судом до уваги, виходячи з наступного. Згідно п. д) ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Підписавши кредитний договір, позивач погодився з визначеними у ньому умовами, в тому числі і з п. 2 § 10 цього договору, згідно якого позичальник заявляє та гарантує, що: уся інформація, відомості та документи (у тому числі ті, що містяться в Договорі та кредитній справі позичальника Банку), які повідомлені та надані ним Банку з метою одержання кредиту, є достовірними і відповідають дійсності; Банк повідомив йому в належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначена інформація йому відома та зрозуміла, з вказаним Законом він ознайомлений; він ознайомився з Тарифами Банку і згоден з ними; належний йому примірник оригіналу Договору з усіма додатками до нього йому вручено Банком при підписанні Договору; умови Договору він вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам, а також надає свою згоду на збір, зберігання, використання та поширення через бюро кредитних історій інформації про нього. Під час судового засідання не було встановлено доказів на спростування того, що, підписуючи спірний договір, позивач ознайомився з його змістом та умовами, зокрема щодо необхідності укладення договорів страхування, наслідками, які настають у разі невиконання позивачем зазначеної умови договору, зокрема, у вигляді права відповідача самостійно на власний розсуд та на свою користь укласти договір страхування предмету застави та договір страхування життя. Отже сторони узгодили між собою права та обовязки за кредитним договором, з якими позивач погодився, підписавши договір за власним бажанням і на власний ризик. Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивач не відкликав свою згоду на укладення договору. В ч. 3 ст. 6 ЦК України зазначено, що сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Із змісту ч. 1 ст. 10 Закону "Про заставу" випливає, що страхування предмета застави за загальним правилом є правом, а не обов'язком сторін договору. Обов'язковість страхування предмета застави може бути передбачена як імперативною нормою закону, так і нормою, від якої сторони можуть відступити, врегулювавши дане питання на свій розсуд. Відповідно до абзацу п'ятого ч. 1 ст. 45 Закону "Про заставу" заставодержатель зобов'язаний страхувати предмет закладу в обсязі його вартості за рахунок та в інтересах заставодавця, якщо інше не передбачено договором. Таким чином, сторони договору закладу мають право погодити в договорі умову про те, що страхування предмета закладу не здійснюється. Як встановлено судом, при укладенні кредитного договору позивач не висловлював незгоди щодо страхування предмету застави та добровільного страхування життя, не намагався узгодити питання страхування іншим чином і не намагався укласти договір на інших умовах, по тексту договору будь-яких застережень не робив, протокол розбіжностей банківській установі не надсилав, з умовами кредитного договору ознайомився та своїм підписом надав згоду вважати їх обовязковими до застосування до відносин, які виникли на підставі оспорюваного кредитного Договору, що в свою чергу і потягло за собою укладення даного правочину з боку банківської установи. Твердження позивача про те, що отримання послуги не відповідало його внутрішній волі і відмовити від даної послуги він не мав можливості, суд не приймає до уваги, оскільки позивач у випадку його незгоди з умовами кредитування в ПАТ «Ідея Банк» мав можливість укласти кредитний договір з іншою банківською установою. Натомість, як вбачається з додаткових пояснень позивача, спірний договір це вже другий кредитний договір з ПАТ «Ідея Банк», який він уклав з метою придбання транспортного засобу (а.с. 51), з чого можна зробити висновок, що позивача влаштовували ті умови кредитування, які запропоновано відповідачем. Крім того, не відповідають дійсності твердження позивача про те, що відповідач обмежував позивача у виборі страхової компанії та визначив конкретну страхову компанію, оскільки пунктами «d», «е» кредитного договору зобовязано позичальника укласти договори страхування предмета застави та договір добровільного страхування життя з акредитованою банком страховою компанією, при цьому назви конкретних компаній не зазначено, тобто у позичальника є вибір ідоговором урегульовано можливість позивача обирати страхову компанію з числа акредитованих Банком. Таким чином, судом встановлено, що при укладені спірного Договору, примусу щодо вступу у договірні відносини не було, а отже позивач мав право вільного вибору щодо вступу у договірні відносини з відповідачем. Суду не надані належні та допустимі докази того, що положення кредитного договору суперечать діючому законодавству України, а тому в задоволенні позову про визнання недійсними окремих положень кредитного договору слід відмовити.

Outcome: dismissed