Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-17 00:00:00

14.07.2015 року представник позивача [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПП «Промелектро», третя особа [PERSON] про стягнення розрахункових сум. 07.12.2015 року після повторного автоматизованого розподілу судової справи, у звязку з перебування судді на лікарняному, справа була передана головуючому судді (а.с.136). Відповідно до клопотань сторін судове засідання призначене на 18.01.2016 року було відкладене на 10.02.2016 року (а.с.149, 154). 10.02.2016 року представник позивача надала суду заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просила: - стягнути з рахунку відповідача на користь [PERSON] невиплачену йому заробітну плату за період з серпня 2014 року по лютий 2015 року (включно) у розмірі 10100,43 грн.; - стягнути з рахунку відповідача на користь [PERSON] середній заробіток за затримку виплати розрахункових сум та затримку видачі трудової книжки у розмірі 36073,56 грн., починаючи з 11 лютого 2015 року по 27.01.2016 року; - стягнути з рахунку відповідача на користь [PERSON] компенсацію за невикористану відпустку за період роботи у розмірі 4487,99 грн.; - стягнути з рахунку відповідача на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 10000 грн.; стягнути з рахунку відповідача на користь [PERSON] витрати на юридичну допомогу у розмірі 1000 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог представник позивача зазначила, що згідно наказу директора ПП «Промелектро» від 11.02.2015 року позивача було звільнено з посади електромонтажника-налагоджувальника за ст.. 38 КЗпП України за власним бажанням. Питання його звільнення у звязку з розїздним характером роботи було узгоджено з майстром дільниці, де він працював. Він оформив обхідний лист і майстер повинен був передати всі документи начальнику дільниці для оформлення наказу і видачі трудової книжки. Після цього його відпустили і він виїхав за місцем реєстрації до смт. Олександрівка, а розрахункові суми підприємство повинно було перерахувати на його картку, як завжди, а трудову книжку переслати поштою. Але до цього часу він не отримав ні трудової книжки, ні розрахункових сум. Він неодноразово звертався у телефонному режимі і до самого начальника і до бухгалтера підприємства, розмовляв з ними з приводу розрахункових сум і трудової книжки, але, незважаючи на те, що він вже звільнений, розрахуватися з ним не поспішають. Причиною є його борг за нестачу запчастини вартістю 500 грн., яка значилася за ним, як матеріально-відповідальною особою. Вважає, що за вини підприємства він залишився без роботи, бо без трудової книжки на нову роботу його не приймають, в центрі зайнятості на облік він стати не може. Вважає, що починаючи з серпня 2014 року по 11 лютого 2015 року заробітна плата йому тільки нараховувалася, але не сплачувалася і заборгованість склала 10100,43 грн. Також вважає, що має право на отримання компенсації за невикористану відпустку в кількості 24 дня та стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку виплати розрахункових сум та затримку видачі трудової книжки. Порушення його права на працю призвело до завдання відповідачем моральної шкоди, наявність якої обґрунтував тим, що позбавлений права на працю та можливості заробляти для себе та родини. Він не має можливості працевлаштуватися у звязку з відсутністю трудової книжки, отже не має заробітку. Не може стати на облік у центр зайнятості як безробітний і отримувати хоч якусь компенсацію. Несплата заробітної плати та розрахункових сум призвела до того, що він не зміг своєчасно сплачувати кредит і на 07.07.2015 року має заборгованість за кредитом 26804,14 грн. Він мешкає з дружиною, яка теж не працює, перебуває на обліку в центрі зайнятості і отримує мінімальну допомогу. Вона теж має кредит у банку і прострочену заборгованість в сумі 27112 грн., яку на даний час була вимушена реструктуризувати. Зазначені обставини на думку позивача призвели до його моральних переживань, він втратив душевний спокій, постійно перебуває в роздратованому стані. Йому важко забезпечувати себе та своїх близьких і з приводу цього він дуже переживає. При розрахунку сум заборгованості позивач послався на суми отримані ним за період роботи по інтернет-банкінгу (а.с.1-5,159-162). Відповідач надав суду письмові заперечення, відповідно до яких позовні вимоги не визнав у повному обсязі та просив суд відмовити в їх задоволенні. Свої заперечення відповідач обґрунтував наступним. 11.02.2015 року позивач дійсно звернувся до майстра дільниці із повідомленням про намір звільнитися за власним бажанням. Йому було запропоновано звернутися особисто до відділу кадрів та бухгалтерії підприємства для оформлення звільнення. На підставі отриманої по електронній пошті копії заяви інспектор кадрів підготувала проект наказу про звільнення та зробила відповідний запис у трудову книжку. Оскільки 11.02.2015 року працівник не надав оригінал письмової заяви про звільнення, не зявився особисто для звільнення, отримання трудової книжки та розрахунку, підстав для звільнення у роботодавця не було. Тому 12.02.2015 року було видано наказ «Про скасування наказу № 7 від 11.02.2015 року» № 0212/01 від 12.02.2015 року та зроблено відповідний запис у трудову книжку. Відповідач вважає, що позивачем порушений порядок звільнення, оскільки він особисто не звернувся з письмовою заявою до директора підприємства, який приймав його на роботу. В обовязки майстра, до якого він звернувся, не входить вирішення питання про прийом чи звільнення робітників. Надіслати трудову книжку позивачу поштою, можливо тільки за його письмовою згодою, яка до відповідача не надходила. Вважає позивача таким, що до цього часу є працівником підприємства, який не зявляється на роботу, однак не може бути звільненим за прогули відповідно до листа Міністерства соціальної політики України № 7302/3/14-14/13 від 08.07.2014 року. Згідно даних бухгалтерії сума заборгованості по заробітній платі з урахуванням індексації складала 5292,30 грн., та була виплачена позивачу 30.12.2015 року разом з компенсацією за несвоєчасно виплачену зарплату у розмірі 2292,15 грн. Виплата заробітної плати була затримана з причин настання обставин непереборної сили та скрутним фінансовим становищем підприємства, що підтверджується Сертифікатом Торгово-промислової палати України. Відповідач також зазначив, що інші надходження на картковий рахунок позивача, крім заробітної плати не можуть враховуватися при обчисленні заробітної плати, оскільки не мають жодного відношення до заробітної плати та будь-яких виплат в межах трудових відносин. При звільненні позивач мав би право на отримання компенсації на невикористану відпустку кількістю 5 днів, оскільки за час його роботи на підприємстві, за час зазначений позивачем, він мав би право на отримання відпустки строком 20 днів, 15 з яких він вже використав. Вимоги позивача про стягнення моральної шкоди не визнає, оскільки до цього часу позивач не звільнений з підприємства, а з 03.03.2015 року він влаштувався на іншу роботу на якій отримує більш високу зарплатню. В судовому засіданні позивач в повному обсязі підтримав свої збільшені позовні вимоги та просив їх задовольнити. При цьому пояснив суду, що при прийомі на роботу в квітні 2014 року його попередили, що заробітна плата буде йому виплачуватися частинами. Частину офіційно, частину перерахунком на банківську картку. Він з зазначеним погодився та порядок нарахування та виплати не оспорював. У лютому 2015 року у звязку з проведенням бойових дій він вирішив звільнитися, та надав майстру дільниці заяву про звільнення, яку він погодив. Секретар зробила із заяви копію та надала йому. Після чого він виїхав додому. Йому була розяснена процедура звільнення, наданий обхідний лист, однак він його весь не пройшов та не повністю розрахувався зі складом. Заяву про звільнення залишив для передачі до головного офісу, який на той час знаходився в Донецьку. При цьому здав посвідчення, спецодяг та взуття. Копію цієї ж заяви направив до головного офісу в [PERSON] в квітні 2015 року. У червні 2015 року дізнався про те, що наказ про його звільнення скасований іншим наказом і не оскаржував це. Представник позивача в судовому засіданні підтримала збільшені позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні. Надала суду пояснення стосовно правового обґрунтування позовних вимог і вважає їх законними та обґрунтованими. Представник відповідача та одночасно третя особа в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити в їх задоволенні, надавши суду пояснення відповідні викладеному в письмових запереченнях. Суд вислухавши позивача, його представника, представника відповідача та третю особу, встановив наступне. За вимогами ст.. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Підставами припинення трудового договору, відповідно до ст.. 36 КЗпП України, є: 1) угода сторін; 4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38,\~39). За статтею 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до вимог ст.. 48 КЗпП України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. За статтею 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. При звільненні працівника (ст.. 116 КЗпП) виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до ст.. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 08.07.2014 року за № 7302/3/14-14/13, працівники, які не виходять на роботу у звязку з переміщенням із районів проведення антитерористичної операції, або ті, які залишаються у таких районах під час проведення антитерористичної операції і не мають змоги виходити на роботу у звязку з небезпекою для життя та здоров'я, не можуть бути звільнені за пунктом 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України на підставі "прогул". Зазначене обумовлено необхідністю збереження життя і здоров'я таких працівників та їх сімей і вважається як відсутність на роботі з поважних причин. У такому випадку за працівниками зберігаються робоче місце та посади. Відповідно до п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Мінпраці, Мінюста, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року за № 58, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Як встановлено судом у судовому засіданні, відповідно до наказу від 11.04.2003 року за № 01 (а.с.44, 104) директором ПП «Промелектро» (а.с.105-116) є [PERSON], який є єдиною особою підприємства з правом підпису документів в UniCreditBank (а.с.95). 14.04.2014 року позивач був прийнятий на роботу до ПП «Промелектро» за наказом № 62. 11.02.2015 року позивач написав на імя директора підприємства заяву про звільнення за власним бажанням з 11.02.2015 року, яку узгодив з майстром будівельних та монтажних робіт [PERSON] (а.с.49). Відповідно до [PERSON] прийому-передачі від 11.02.2015 року позивач передав представнику ПП «Промелектро» посвідчення № 53-3 від 24.04.2014 року. посвідчення № 32/14041 від 14.04.2014 року, посвідчення № 28/с-01-14 від 07.08.2014 року. посвідчення № 233 від 29.04.2014 року (а.с.165). Відповідно до наказу за № 7 від 11.02.2015 року позивач був звільнений з підприємства за власним бажанням ст.. 38 КЗпП України (а.с.48), про що було зроблено запис в трудовій книжці за № 50. 12.02.2015 року за наказом № 0212/01 наказ № 7 від 11.02.2015 року у звязку з неявкою електромонтажника-налагоджувальника [PERSON] в день звільнення 11.02.2015 року до відділу кадрів підприємства та неотримання письмової заяви про звільнення був скасований, про що було зроблено відповідний запис до трудової книжки позивача (а.с.50-51). 21.04.2015 року копія заяви позивача від 11.02.2015 року була отримана відповідачем курєрською поштою (а.с.56-57). Відповідно до довідки УПФУ від 11.06.2015 року в лютому 2015 року позивач відпрацював 11 днів і йому була нарахована заробітна плата в сумі 1070,12 грн. (а.с.7). Відповідно до довідки Олександрівського районного центру зайнятості від 07.07.2015 року за № 616-01 [PERSON], яка є дружиною позивача (а.с.9), перебуває на обліку і отримує допомогу по безробіттю (а.с.8). 08.09.2011 року позивач уклав з ПАТ «[PERSON] [PERSON]» кредитний договір на споживчі цілі на суму 24526,50 грн. строком дії до 08.09.2017 року (а.с.10-12) та станом на 07.07.2015 року має заборгованість за кредитом в сумі 7847,06 грн., та штрафні % за кредитом (пеня) в сумі 18957.08 грн. (а.с.13). 31.10.2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості в сумі 27112,73 грн., яка виникла станом на 30.09.2014 року (а.с.14-15). 25.12.2015 року ухвалою Олександрівського районного суду позов був залишений без розгляду (а.с.17). Відповідно до Табелів обліку використання робочого часу ПП «Промелектро» позивач є робітником підприємства з табельним номером [NUMBER], та відпрацював: в лютому 2015 року 9 днів з 15 (а.с.59-63); в березні, квітні, травні, червні, липні 2015 року на роботу не виходив (а.с.64-84). За довідками ПП «Промелектро» долучених до заперечення від 21.08.2015 року: позивач за період роботи з 14.04.2014 року по 11.02.2015 року знаходився в щорічній відпустці 15 календарних днів, у відпустці без збереження заробітної плати 30 календарних дня (а.с.85). Щорічні відпустки надавались позивачу наказами по підприємству за його особистими заявами (а.с.194-199). - позивачу за період роботи з 14.04.2014 року по 11.02.2015 року належало 20 календарних днів відпустки, з яких 15 були використані. Сума до виплати компенсації відпускних при звільненні складає 213,28 грн. (а.с.86). - позивачу нараховувалася заробітна плата в період з квітня 2015 року по лютий 2015 року, при цьому заробітна плата за серпень-вересень 2014 року була виплачена позивачу 30.01.2015 року (а.с.88). - заборгованість по заробітній платі перед позивачем складала 5505,58 грн. (а.с.90) Сертифікатом (висновком) про настання обставин непереборної сили Торгово-промислової палати України від 11 вересня 2014 року за № 3019/05-4, було засвідчено настання обставин непереборної сили з 20 серпня 2014 року ПП «Промелектро» при здійснені господарської діяльності на території Донецької області та дотриманні законодавчих актів України, які стосуються справлення та сплати податків та обовязкових платежів. На момент видачі сертифікату (висновку) Торгово-промисловою палатою України обставини непереборної сили тривають та дату закінчення їх терміну встановити неможливо (а.с.92). [PERSON] обласного відділення виконавчої дирекції ФСС з тимчасової втрати працездатності від 03.08.2015 року за № 01-147, ПП «Промелектро» було повідомлено, що особи, які переміщуються з районів проведення АТО зможуть отримати належне їм матеріальне забезпечення безпосередньо в робочих органах Фонду за фактичним місцем проживання на підставі оригіналу листка непрацездатності (а.с.93-94). Відповідно до довідки УПФУ в Олександрівському районі від 18.01.2016 року в лютому 2015 року позивачу зараховано до трудового стажу (в ПП «Промелектро») 28 днів і йому була нарахована заробітна плата в сумі 804,97 грн. В березні-липні 2015 року до трудового стажу (в ПП «Промелектро») зараховано 0 днів. З серпня 2015 року довідка містить відомості зарахування трудового стажу (в ПП «Промелектро») без нарахування заробітної плати. В грудні 2015 року позивачу нараховано 2292,15 грн (а.с.163). За довідкою Філії «Красноармійський автодор» ДП «[PERSON] облавтодор» від 18 січня 2016 року за № 7 позивач [PERSON] працює на підприємстві з 03 березня 2015 року і його середньомісячний дохід за період з 03.03. по 31.12.2015 року складає 2223.05 грн. (а.с.164). Відповідно до виписки UniCreditBank від 13.01.2016 року за період 01/04/2014 01.05.2015 року [PERSON] (ПП Промелектро) (а.с.166-179) доступна сума на картці 7563,76 грн. Останні зарахування заробітної плати датовані 28.08.2014 року (зарплата за липень 2014 року) в сумі 1168,61 грн. та 30.01.2015 року в сумі 2619,20 грн. (як витрати на відрядження), що відповідає відомостям відображеним в довідці відповідача (а.с.88). Виписка містить також відомості про перекази грошових сум Інтернет-банкінгом без зазначення найменування та картки переказувача. Відповідно до інформації відповідача щодо суми заробітної плати, податків та зборів [PERSON], заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі за вилученням суми 213,28 грн. становить 5292,30 грн. Сума компенсації за несвоєчасно виплачену зарплату становить 2292,15 грн. (а.с.191). Відповідно до пояснень відповідача в судовому засіданні відрахована сума в розмірі 213,28 грн. становить компенсацію позивачу за невикористану відпустку, право на отримання якої він буде мати при звільнені з підприємства. 30 грудня 2015 року відповідач за платіжним дорученням № 5300 перерахував на картрахунок позивача 7584,45 коп.(а.с.200), які були зараховані [PERSON] як зарплата за вересень 2014 лютий 2015 року. З перерахованої суми була стягнута комісії 37,92 грн. (а.с.201). Загальна сума зарахування без комісії становить 7546,53 грн., що узгоджується з даними відображеними у виписці UniCreditBank (а.с.166), яка була надана позивачем. Суд на підставі ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст.. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Розглянувши вимоги позивача щодо стягнення з рахунку відповідача невиплаченої заробітної плати за період з серпня 2014 року по лютий 2015 року включно у розмірі 10100,43 грн., суд дійшов до висновку, що вони не підлягають задоволенню, оскільки відповідач виплатив позивачу розраховану заробітну плату: за серпень 2014 року в сумі 1485,15 грн. та за вересень 2014 року в сумі 1134,05 грн. 30.01.2015 року (а.с.88,169 зворот); за вересень 2014 - лютий 2015 року в загальній сумі 5292,30 грн. з нарахуванням компенсації за несвоєчасно виплачену зарплату в сумі 2292,15 грн. 30.12.2015 року (а.с.166,191,200-201). Доводи позивача про виплату йому відповідачем додаткової заробітної плати переказами Інтернет-банкінгу та необхідність зарахування отриманих ним за переказами Інтернет-банкінгу сум до заробітної плати, суд відхиляє, оскільки зазначене не відповідає КЗпП України, сума 10100,43 грн. зазначена в позовних вимогах не підтверджена позивачем належним розрахунком. У звязку з чим суд вважає, що відповідач мав перед позивачем заборгованість по заробітній платі, що виникла з період з серпня 2014 року по лютий 2015 року за обставин непереборної сили, і заборгованість, що виникла була погашена відповідачем 30.01.2015 р. та 30.12.2015 року з виплатою компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати. На час розгляду судом справи заборгованість по заробітній платі перед позивачем відсутня. Розглянувши вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за затримку виплати розрахункових сум та затримку видачі трудової книжки, суд дійшов до висновку, що вони не підлягають задоволенню, оскільки як встановлено в судовому засіданні наказ про звільнення позивача від 11.02.2014 року за № 7 наступного дня був скасований наказом за № 0212/01. Позивач у судовому засіданні підтвердив, що дізнався про зазначений наказ в червні 2015 року та не оскаржував його. Таким чином позивач на дату розгляду судом справи є працівником ПП «Промелектро» і не звільнений за прогули у відповідності до листа Міністерства соціальної політики України від 08.07.2014 року за № 7302/3/14-14/13. Позивач не звертався особисто з письмовою заявою про звільнення до особи, яка була повноважна його звільнити, не виконав вимоги процедури звільнення за власним бажанням, не відпрацював два тижні та в своїй заяві не зазначив поважних підстав для звільнення в день подання заяви. Позивач не звертався до відповідача з письмовою згодою про направлення трудової книжки поштою. Розглянувши вимоги позивача про стягнення компенсації за невикористану відпустку, суд дійшов до висновку, що вони не підлягають задоволенню, оскільки така компенсація виплачується під час звільнення, а позивач на розгляду справи судом не є особою яка офіційно звільнена з підприємства відповідача. Зазначене не позбавляє позивача права на отримання компенсації за невикористану відпустку при звільнені з підприємства ПП "Промелектро". Розглянувши вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, суд дійшов до висновку про необхідність відмовити в їх задоволенні, оскільки доводи позивача на підтвердження моральної шкоди не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Твердження позивача, що він не міг працевлаштуватися у звязку з відсутністю трудової книжки та не має у звязку з цим заробітку, спростовані в судовому засіданні наданою позивачем довідкою про працевлаштування з 03.03.2015 року (а.с.164). Твердження позивача про наявність заборгованості за власним кредитом та кредитом дружини у звязку з заборгованістю по зарплаті суд відхиляє, оскільки кредит між позивачем та ПАТ «Райффайзен Банк» був укладений 08.09.2011 року і позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що заборгованість по кредиту та нарахування пені виникло під час невиплати відповідачем заробітної плати. Надана позивачем довідка про наявність заборгованості датована 07.07.2015 року під час роботи позивача на іншому підприємстві. Заборгованість по кредитному договору укладеному між дружиною позивача та ПАТ КБ «ПриватБанк» виникла станом на 30.09.2014 року. При цьому суд враховує ту обставину, що заборгованість відповідача по заробітній платі, виникла за обставин непереборної сили, що виключають вину відповідача. А також те, що відповідач вжив необхідні заходи та на час розгляду судом справи погасив позивачу заборгованість по заробітній платі з виплатою компенсації за її несвоєчасну виплату. Вимоги позивача про стягнення витрат на юридичну допомогу, відповідно до ст.. 79, 84 ЦПК України, є вимогами про відшкодування судових витрат, які не підлягають відшкодуванню, відповідно до ст.. 88 ЦПК України. На підставі зазначеного, ст.. 21, 36, 38, 48, 115-117, 237-1 КЗпП України, Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Мінпраці, Мінюста, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року за № 58, листа Міністерства соціальної політики України від 08.07.2014 року за № 7302/3/14-14/13, та

Outcome: dismissed