Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-02 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, третя особа: Царичанська районна державна адміністрація Дніпропетровської області, про визнання права на спадкове майно. В обґрунтування позовних вимог вказала, що [INFO] померла [PERSON] (запис акта про смерть №68 від 19.11.1997 року, складений виконавчим комітетом Зорянської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області 19.11.1997 року), яка на день смерті була зареєстрована та постійно проживала за адресою: [ADDRESS], а також з нею з 1991 року проживала вона без реєстрації, вели сумісне господарство та поховала померлу за власні кошти. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить: - право на право на земельну частку (пай), розміром 2,91 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) з земель колишнього КСП "Зоря" с.Могилів Царичанського району Дніпропетровської області, яке належало померлій на підставі Сертифіката на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] від 30 січня 1997 року. За життя [PERSON] заповіту не складала. Вона є єдиним спадкоємцем за законом після смерті [PERSON], спадщину прийняла спільним проживанням зі спадкодавцем. Інших спадкоємців за законом чи заповітом, або спадкоємців, які б мали право на обов'язкову частку в спадщині немає. 03 серпня 2018 року вона звернулася до державного нотаріуса із заявою щодо отримання свідоцтва про право на спадшину за законом, проте отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку з відсутністю в неї оригіналу правовстановлюючого документа на спадкове майно. Оскільки свідоцтво про право на спадщину за законом вона не має можливості отримати, а тому була вимушена звернутися до суду. Враховуючи вищевикладене та посилаючись на норми ст.ст.1216, 1233, 1268 ЦК України, прохає суд визнати за нею право власності на вищевказане спадкове майно в порядку спадкування за законом. Позивач [PERSON] в підготовче засідання не з'явилася, надіславши до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує повністю. Представник відповідача - Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області в судове засідання не з'явився. До суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність їх представника, позовні вимоги визнають в повному обсязі. Представник третьої особи Царичанської районної державної адміністрації Дніпропетровської області в підготовче засідання не з'явився, надіславши до суду заяву про розгляд справи без участі їх представника, не заперечують проти задоволення позовних вимог. Суд, перевіривши матеріали справи, вивчивши всі надані по справі докази, даючи їм оцінку у їх сукупності, враховуючи визнання позовних вимог відповідачем, вважає, що позов підлягає задоволенню за слідуючих підстав. Згідно ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України). Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За правилами ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Нормами ч.4 ст.206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В даному випадку у підготовчому засіданні відповідно до норм ч.1 ст.81 ЦПК України встановлено наступне. [INFO] померла [PERSON] (запис акта про смерть №68 від 19.11.1997 року, складений виконавчим комітетом Зорянської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області 19.11.1997 року), яка на день смерті була зареєстрована та постійно проживала за адресою: [ADDRESS], а також з нею з 1991 року проживала позивач без реєстрації, вели сумісне господарство та поховала померлу за власні кошти (а.с.7). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить: - право на право на земельну частку (пай), розміром 2,91 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) з земель колишнього КСП "Зоря" с.Могилів Царичанського району Дніпропетровської області, яке належало померлій на підставі Сертифіката на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] від 30 січня 1997 року (а.с.8). За життя [PERSON] заповіту не складала. Позивач є єдиним спадкоємцем за законом після смерті [PERSON], спадщину прийняла спільним проживанням зі спадкодавцем. Інших спадкоємців за законом чи заповітом, або спадкоємців, які б мали право на обов'язкову частку в спадщині немає. 03 серпня 2018 року позивач звернулася до державного нотаріуса із заявою щодо отримання свідоцтва про право на спадшину за законом, проте отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку з відсутністю в неї оригіналу правовстановлюючого документа на спадкове майно. Відповідно до частини 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Як вбачається з матеріалів справи, позивач дійсно проживала з померлою [INFO] [PERSON] з 1991 року, тобто однією сім'єю більше п'яти років до часу відкриття спадщини. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268, ст.1264 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства. Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Веллі Девелопментс ЛТД» та інші проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідачем заявлені позовні вимоги визнані у повному обсязі, тобто визнані всі ті обставини, на які позивач посилається на обґрунтування заявлених позовних вимог. Отже, проаналізувавши відповідне законодавство, що регулює сферу суспільних відносин в частині виниклих спірних правовідносин, з урахуванням наявних доказів по справі та подальшого належного виконання судового рішення, з урахуванням принципу юридичної визначеності та підстав відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, суд приходить до висновку, що є передбачені законом підстави для винесення судового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 1 статті 142 ЦПК України визначено, що у разі … визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті суд … в рішенні у порядку встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з Державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивач [PERSON] в позовній заяві вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору, сплаченого при поданні позову, чи про повернення позивачу з Державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, не заявляла, тому судовий збір слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved