Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - [PERSON] про виселення та зняття з реєстрації з житлового будинку по [ADDRESS] . В обґрунтування вимог позивач вказав, що він є власником житлового будинку та земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] . У вказаному житловому будинку зареєстровані його дружина [PERSON] , невістка [PERSON] та онук [PERSON] . Відповідач постійно чинити йому перешкоди у користуванні належним йому будинком. Вказує, що його онук [PERSON] , законним представником якого є відповідач, є власником житлового будинку в с.Вербівці Теребовлянського району. Вказаний будинок придатний до проживання. Відтак, відповідач забезпечена іншим житлом для проживання. Відповідач не виконує рішення суду, яким встановлено йому графік побачень із онуком [PERSON] та він звертався до правоохоронних органів з приводу населення відповідачем тілесних ушкоджень [PERSON] . Позивач зазначає, що будучи власником вказаного житла не має до нього доступну. Не може у ньому провести час із онуком [PERSON] , оскільки постійні зустрічі супроводжуються конфліктами, образами та застосуванням насильства зі сторони відповідача. Він неодноразово звертався до відповідача із проханням звільнити будинок, знятись із реєстрації, так як бажає відчужити його. [PERSON] вселилась у дане житло в якості члена сім`ї власника і набула права користування чужим майно, яке по суті є сервітутом. Він не пов`язаний з відповідачем спільним побутом, тому право відповідача на користування спірним житлом підлягає припиненню на його вимогу згідно вимог ч. 2 ст. 406 ЦК України. Будь -якої домовленості між ним та відповідачем з приводу постійного проживання та користування майном не має, остання забезпечена іншим житлом для проживання. Посилаючись на наведене, та те, що діями відповідача порушуються його права, а він власник вправі вимагати усунення будь-яких перешкод у реалізації права власності, просив задовольнити позов. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 квітня 2021 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 серпня 2021 року, яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Відповідач подала відзив на позов. Вказала, що 25 грудня 2009 року між нею та [PERSON] , сином позивача, було зареєстровано шлюб. Ще до укладення шлюбу вона з [PERSON] почали проживати у будинку батьків чоловіка, що [ADDRESS] . Згодом було прийнято рішення, що вони з чоловіком починають будувати для своєї сім`ї новий будинок на земельній ділянці, яка була надана у користування позивача та використовувалась як город. Було змінено цільове призначення земельної ділянки. Оскільки власником земельної ділянки був позивач, тому всі дозвільні документи були видані на його ім`я. У 2010 року нею та [PERSON] було розпочато будівництво спірного житлового будинку. Усі зароблені кошти вони з чоловіком вкладали у будівництво спірного житлового будинку. [INFO] [PERSON] помер. [INFO] у них народився син [PERSON] . Після смерті чоловіка, у неї з позивачем та [PERSON] були хороші відносини. 15 жовтня 2015 року [PERSON] склав в користь сина [PERSON] заповіт щодо належного йому майна, який у подальшому скасував. 08 липня 2015 року вона разом з сином, за згоди позивача, були зареєстровані у спірному будинку, як члени сім`ї власника. Таким чином, між нею та позивачем було досягнуто згоди щодо проживання та користування спірним будинком. Вважає, що вона з сином правомірно проживають та користуються спірним будинком, вона сплачує комунальні послуги. Згодом, відносини між ними погіршились. Постійно виникають сварки, непорозуміння, позивач постійно погрожує виселити її та позбавити житла. Вона не перешкоджає позивачу та [PERSON] бачитись із внуком, не чинить будь-яких перешкод у доступі до житла. Іншого житла у неї не має. Житловий будинок, який син успадкував після смерті батька не придатний до проживання, у ньому відсутнє опалення, електро та водопостачання. Коштів для проведення ремонту даного будинку в с.Вербівці у неї не має. Спірний будинок є єдиним житлом її з малолітнім сином, а тому їх виселення суттєво порушить їх права. Посилаючись на наведене, просила відмовити у позові. У судовому засіданні позивач та його представник, позовні вимоги підтримали з підстав та обґрунтувань, викладених у позові, просили його задовольнити. Відповідач та її представник заперечили щодо задоволення позову, з підстав викладених у відзиві. Третя особа [PERSON] підтримала позовні вимоги та просили задовольнити. Судом встановлено, що рішенням Великоберезовицької селищної ради Тернопільського району за № 95 від 27 жовтня 2010 року погоджено позивачу будівництво житлового будинку по [ADDRESS] . Згідно витягів з державного реєстру речових прав за № 239400461 від 30.12.2020 та за №234566372 від 27.11.2020 року вбачається, що позивач є власником житлового будинку та земельної ділянки для його обслуговування по [ADDRESS] . 25 грудня 2009 року між відповідачем та сином позивача [PERSON] було зареєстровано шлюб, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 25 грудня 2009 року. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 14 квітня 2015 року. [INFO] народився [PERSON] , батьками зазначено [PERSON] та [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 01 липня 2015 року. Згідно довідки Великоберезовицької селищної ради за №822 від 12 квітня 2021 року, в житловому будинку по [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] (дружина власника) з 16 березня 2021 року, [PERSON] (невістка) з 08 липня 2015 року та [PERSON] (внук) з 08 липня 2015 року. З довідки Великоберезовицької селищної ради за №992 від 07 травня 2021 року встановлено, що в житловому будинку по [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] за даною адресою зареєстрована, однак не проживає. [PERSON] відвідує дошкільний навчальний заклад «Кобзарик», що в смт. В. Березовиця, що підтверджується характеристикою на дитину. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 15 жовтня 2015 року державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 1681, [PERSON] , 2015 року народження, є власником житлового будинку по [ADDRESS] , який успадкував після смерті батька [PERSON] . Згідно довідки Теребовлянської міської ради за № 09-04/20/139 від 11 травня 2021 року, житловий будинок по [ADDRESS] , не придатний до проживання. Будинок потребує капітального ремонту, відсутнє опалення, водопостачання, електропостачання. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є донькою позивача, підтвердила той факт, що відповідач та [PERSON] проживали разом з батьками по [ADDRESS] . Згодом було прийнято рішення побудувати для її брата [PERSON] та його сімї житловий будинок на належній позивачу земельній ділянці. Позивачка була вселена у спірний будинок за згодою позивача, як член сім`ї. Пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] носять загальний характер та доказового значення для вирішення даної справи не мають. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи із наступного. В силу вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях( ч. 6 ст. 81 ЦПК). Згідно з вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. В силу вимог ч. 1 ст. 80 ЦПК достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. В силу вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Відповідно до вимог статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 316 та ч. 1 ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до вимог ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з вимогами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України і передбачають право власника використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відтак, позивач як власник будинку вправі звернутися в суд за захистом свого порушеного права та усунення перешкод у користуванні належним йому майном шляхом виселення, оскільки таке право гарантується Законом. Згідно з вимогами частин 1, 2 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи, керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Частиною 4 вищевказаної статті встановлено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Аналогічна норма викладена в статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477- "Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права." Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. пункт 60 вищезгаданого рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I). Отже, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Встановлено та визнається сторонами спору, що позивач є власником спірного житлового будинку, однак у ньому не проживає. Позивач разом з дружиною проживає в іншому житловому будинку по [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач визнав той факт, що вказаний будинок будувався для потреб та проживання сім`ї сина [PERSON] , чоловіка відповідача. Позивач надав дозвіл на проживання та реєстрацію у вказаному будинку відповідача та онука [PERSON] . [PERSON] , син позивача та чоловік відповідача [PERSON] , помер [INFO] . Відповідачка разом із сином [PERSON] , [INFO] , залишилась проживати у спірному будинку та проживає там по даний час. Проживаючи тривалий час у належному позивачу будинку, здійснюючи за них догляд, сплачуючи комунальні платежі, остання вважає його своїм житлом, іншого місця для проживання не має. Будинок в с.Вербівці не приданий для проживання, доказів протилежного судом не встановлено. Виходячи із аналізу норм частини 1 статті 319 ЦК України, позивач має право як власник вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. Відповідно до вимог статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина перша статті 402 ЦК України). Право користування чужим майном може бути визначено й щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений у разі відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Наведені правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20). Таким чином, у цій справі питання про припинення права користування житловим приміщення має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та встановлених статтею 50 ЖК Української РСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Крім того, необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності позивача, права відповідача. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і є пропорційним до поставленої законної мети (рішення ЄСПЛ від 26 лютого 2002 року у справі «Кутцнер проти Німеччини» (Kutzner v. Germany), пункт 60). Таким чином, з огляду на гарантії, визначені Конвенцією, правомірність виселення особи залежить не лише від наявності нормативного акта, на підставі якого воно є можливим, але й висновку щодо співмірності такого заходу легітимній меті, яка переслідується виселенням. Наявність чи відсутність такої співмірності може визначатися з урахуванням конкретних обставин справи та зокрема, можливості особи забезпечити собі інше житло. З матеріалів справи вбачається, що відповідачка разом з сином починаючи з 2015 року проживає в будинку, належному позивачу. Вказаний будинок є їхнім постійним місцем проживання. Відповідач вселена у вказаний будинок разом з сином зі згоди позивача, як дружина його сина, чого позивач не заперечує. Позивач не оспорює право проживання малолітнього онука. Позивач разом з дружиною проживають в іншому житловому будинку по цій же вулиці в смт. В.Березовиця. З сім`єю сина, відповідачем за даною адресою позивач ніколи спільно не проживав. Фактично не користується спірним будинком та не має у цьому потреби. Позивач не навів і не довів, що звільнення належного йому будинку по [ADDRESS] викликано необхідністю використання ним вказаного будинку для особистого проживання, тобто, становить для нього гостру соціальну необхідність. Більше того, у судовому засіданні та у позові позивач зазначив, що метою виселення є виключно бажання відчужити спірний будинок. З врахуванням вищенаведених обставин справи та вимог закону, суд вважає, що виселення відповідача із спірного житла є втручанням у право відповідачки на житло, оскільки не є виправданим в демократичному суспільстві. Згідно з вимогами ч.ч. 1,4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Враховуючи вищенаведене, внаслідок виселення, будуть порушені права не лише відповідача, а її малолітнього сина [PERSON] , 2015 року народження. Суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що відповідач чинить перешкоди йому у спілкуванні з внуком, не виконує рішення суду щодо встановлення йому графіку зустрічей з внуком, оскільки останні правового значення для вирішення даного спору не мають. Більше того, постановою державного виконавця від 26 лютого 2021 року закінчено виконавче провадження з приводу виконання рішення суду щодо побачень позивача з внуком, оскільки рішення суду виконується боржником, дитина для побачення надається. Твердження позивача про те, що відповідач чинить йому перешкоди у доступі до належного йому житлового будинку є безпідставними, оскільки не підтвердженні жодними доказами. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову про виселення відповідача з житлового будинку по [ADDRESS] та зняття з реєстрації слід відмовити. Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, відсутні підстави для розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку із розглядом даної справи.

Outcome: dismissed