Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-26 00:00:00

23.03.2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги позивач мотивує тим, що 02.06.1986 року він придбав у відповідача житловий будинок за вищевказаною адресою. У встановленому порядку своє право власності вчасно не зареєстрував, а коли 29.08.2019 року звернувся до Державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області з приводу реєстрації вказаного житлового будинку, йому було відмовлено в зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів. За даними паперових носіїв інформації у КП «Первомайське МБТІ» право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , - не зареєстровано. В зв`язку з цим позивач і звернувся з даним позовом до суду. Ухвалою судді від 01.04.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання. Позивач [PERSON] у підготовче засідання не з`явився, 27.05.2020 року від його представника - адвоката Рідош-Шаповал В.І. електронною поштою надійшла заява про проведення підготовчого засідання без участі позивача та її участі як представника. Вказала, що позов підтримує та просить його задовольнити. Відповідач у підготовче засідання не з`явився, 24.04.2020 року, а також 27.05.2020 року надав суду заяви, в яких вказав, що він визнає позов та не заперечує щодо його задоволення. Просив розглядати справу без його участі. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. У зв`язку з цим, на підставі ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Розглянувши справу в підготовчому засіданні, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що вимоги позивача обґрунтовані, ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню з таких підстав. Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами 02.06.1986 року був укладений договір купівлі-продажу, який було посвідчено Мигіївською сільською радою Первомайського р-ну Миколаївської області, реєстровий № 25. Згідно вказаного договору позивач купив, а відповідач продав, житловий будинок по [ADDRESS] . Про дане свідчить дублікат договору купівлі-продажу (а.с.2). Позивач право власності на об`єкт нерухомого майна - житловий будинок по [ADDRESS] - у встановленому законом порядку не зареєстрував. Дане підтверджується відповіддю КП «Первомайське МБТІ» від 09.08.2019 року (вих. № 61/04-02-02) (а.с.3). Як вбачається із рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області від 28.08.2019 року, №48419789, позивачу [PERSON] було відмовлено у державній реєстрації права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі ч.4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Крім позивача на будинок ніхто не претендує. Через відсутність реєстрації права власності на житловий будинок зараз позивач не має можливості отримати вказаний будинок у власність інакше, аніж за рішенням суду. Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.227 ЦК України (в редакції закону 1963 року, що діяла на момент укладення сторонами договору) договір купівлі-продажу будинку (квартири) повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу житлового будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до вимог ч.2 ст.47 ЦК України в редакції закону 1963 року, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Зобов`язання за договором купівлі-продажу житлового будинку сторонами були виконанні. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ст. ст. 379, 382 ЦК України, об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд немає обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно із частинами 1, 4 статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві; у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову; якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. Частиною 3 статті 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За даних обставин суд приходить до висновку, що право власності позивача на житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , є доведеним, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення.

Outcome: approved