Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування. Посилаючись на те, що 24.02.2013 р. помер її батько [PERSON], за життя він був власником квартири [ADDRESS] та співвласником квартири [ADDRESS] ? частина якої була придбана її батьком разом з дружиною [PERSON] під час перебування шлюбу , а інша ? частина її сином від першого шлюбу . У 2000 р. [PERSON] склав заповіт , де все своє майно де б воно не було і з чого не складалось заповідав [PERSON] , вона є єдиною спадкоємицею за заповітом, ще однією спадкоємицею за законом є дружина батька [PERSON] Після спливу строку вона та [PERSON] звернулись до Комсомольської нотаріальної контори для оформлення спадкових прав , проте [PERSON] надала документи лише на квартиру [ADDRESS] і їй було видано свідоцтво про право на спадщину і вона стала власником ? частини вищезазначеної квартири. Вважає, оскільки квартира [ADDRESS] була придбана під час шлюбу відповідачки з її батьком просить визнати за нею право власності на 3\\4 частини квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] , померлого 24.02.2013 р. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю посилаючись на обставини зазначені в позові . Відповідач та її представник [PERSON] позов не визнали повністю, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність . Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши докази , надані сторонами на доведення обставин, на які вони посилаються , обґрунтовуючи свої позовні вимоги та заперечення, суд находить позов обґрунтованим і таким , що не підлягає до задоволення. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть від 27.08.2014 р. помер [PERSON] , який був батьком позивача , що підтверджується свідоцтвом про народження від 02.06.1968 р. , також витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища в якому зазначено, що [PERSON] після одруження змінила прізвище на «Гриценко» , а потім з «Гриценко» на «Шишакова» (.с.7-10). Згідно заповіту від 25.12.2000 р. [PERSON] заповів все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалось [PERSON] (а.с.5). Згідно свідоцтва про право на спадщину з заповітом [PERSON] отримала спадщину , яка складається з ? часток квартири [ADDRESS] (а.с.11). Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки, тобто позивач [PERSON] має право на спадкове майно, як спадкоємець першої черги, а також як спадкоємець за заповітом. Вирішуючи питання про визнання належності спірного майна до складу спільного сумісного майна подружжя, суд виходить із наступного. Згідно договору купівлі продажу від 08.08.2001 р. [PERSON] та [PERSON]М продали , а [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних частках купили квартиру [ADDRESS] (а.с.38-39). Згідно договору купівлі продажу від 08.08.2001 р. [PERSON], [PERSON], [PERSON] продали , а [PERSON] та [PERSON] купили в рівних частках квартиру [ADDRESS] (а.с.39). Згідно п.п. 23,30 Постанови Пленума Верховного Суду України від 21.12.2007р. № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясовувати джерело і час його придбання. Водночас, ст.24КпШС України , який діяв на час виникнення права власності на спірну квартиру, визначено, що до роздільного майна подружжя відноситься, зокрема, майно, що належало кожному з подружжя до одруження. Як вбачається із змісту договору купівлі-продажу від 08.08.2001р., квартира [ADDRESS], яка була продана [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON]А, та [PERSON], належала [PERSON] до одруження , отже, відносилась до роздільного майна подружжя. За змістом п. 24 Постанови Пленум Верховного Суду України, від 21.12.2007р. №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", не належить до спільного сумісного майна подружжя речі, хоч і набуті в шлюбі, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Враховуючи вищенаведене, кошти, отримані за продаж квартири [ADDRESS], є роздільним майном подружжя, отже, належать [PERSON] особисто. Як вбачається із матеріалів справи, договори купівлі спірної квартири N9 43 по вул. Добровольського 37 в м. Комсомольську, та продажу квартири [ADDRESS], відбулись в той самий день і час, оформлені в одного нотаріуса, та між тими самими особами. Сума коштів, сплачена [PERSON] та [PERSON] за спірну квартиру, є меншою, ніж сума продажу квартири [ADDRESS], отже, факт будь-якої доплати за спірне майно, не мав місця. Фактично, сторони здійснили обмін майна, оформлений одночасно у вигляді двох договорів купівлі-продажу, в яких кожна із сторін виступила продавцем майна, яке передано іншій стороні, і водночас покупцем майна, отриманого від іншої сторони, що не суперечить змісту ст.241-242 ЦК УРСР, що діяв на час спірних правовідносин. За таких обставин, є недостанім для визначення спільної сумісної власності один лише факт набуття майна під час шлюбу, оскільки джерелами його набуття є не спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, а кошти від продажу роздільного майна подружжя, а саме квартири [ADDRESS], одна частка в якій належала [PERSON] особисто до одруження, інша - третій особі [PERSON] Отже, твердження позивача про наявність права спільної сумісної власності на спірне майно, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Будь-які інші належні та допустимі докази щодо участі спільними сумісними коштами або спільною праця подружжя, у придбанні спірної квартири, окрім зазначення факту придбання її під час шлюбу, позивачем не надано. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed