Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом, в якому просить стягнути на її користь солідарно з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 6700 доларів США основного боргу за договором позики у національній валюті за курсом, встановленим НБУ, на день ухвалення рішення та 1800 доларів США - відсотків за користування позикою у національній валюті, встановленим НБУ, в рахунок погашення боргу [PERSON], померлого [INFO] року, а також стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору. Позов обґрунтовує тим, що 30.12.2014 року між нею та [PERSON] було укладено договір позики на 6700 доларів США. В підтвердження чого [PERSON], в присутності [PERSON], 30.12.2014 року власноручно написав і підписав розписку, в якій зобов'язався повернути кошти в сумі 6700 доларів США 30.12.2015 року та щомісячно сплачувати відсотки за користування позикою в розмірі 200 доларів США. Кошти ним були позичені для сімейних потреб, пов'язаним з родинним господарюванням його родини. Сім'я [PERSON] в особі [PERSON], його дружини [PERSON], його дочки - [PERSON], його сина [PERSON], невістки - [PERSON] займаються спільною сільськогосподарською діяльністю із оброблення суборендованої земельної ділянки, площею 0,40 га, вигодуванням домашньої худоби з подальшою реалізацією кисло-молочної та м'ясної продукції на ринках м. Вінниця. На прохання [PERSON], вона, порадившись зі своїм чоловіком [PERSON], та, враховуючи, що проценти за договором позики [PERSON] сплачувались своєчасно в повному обсязі, прийняла рішення про продовження терміну позики. Сплата відсотків за користування позикою в розмірі 200 доларів США сім'єю [PERSON], в особі [PERSON], його дочки - [PERSON], невістки - [PERSON], сплачувались регулярно до квітня 2017 року включно. Однак, починаючи з травня 2017 року по теперішній час, сплата відсотків за користування позикою в розмірі 200 доларів США позивачеві припинилась, сума позики в сумі 6700 доларів США їй не повернена. Станом на лютий 2018 року заборгованість за позикою склала 6700 доларів США основного боргу та 1800 доларів США ( з 01.05.2017 року по 01.02.2018 року). Вона неодноразово зверталась до сім'ї [PERSON], тому числі письмово з метою розгляду питання щодо реструктуризації боргу, однак врегулювати дане питання не вдалось. В кінці вересня 2017 року їй остаточно стало відомо, що [PERSON] помер, у зв'язку з чим, 17.11.2017 року нею було направлено звернення до Новоміської сільської ради, на яке вона отримала лист за № 02-13/145 від 29.11.2017 про те, що [PERSON] помер [INFO] року. З метою повернення позики та відсотків на адресу сім'ї [PERSON] 23.11.2017 року нею була направлена письмова вимога про повернення коштів відповідно до розписки від 30.12.2014 року, яку [PERSON] отримала 29.11.2017 року. Однак [PERSON] листом від 07.12.2017 року повідомила їй, що зі слів її чоловіка -[PERSON] їй відомо, що борг він повністю повернув і просила до неї з даного приводу не звертатись. Крім того, з метою отримання інформації стосовно відкриття спадщини нею направлялись відповідні заяви до Тиврівської державної нотаріальної контори (заява від 10.11.2017 року), приватного нотаріуса Максименко Л. - заява від 26.12.2017 року), приватного нотаріуса Смоляк Л.С. (заява від 29.12.2017 року). Нотаріуси їй повідомили, що спадкова справа після [PERSON] не заводилась. Ухвалою Тиврівського районного суду від 23.02.2018 року дана заява була прийнята судом до розгляду, за нею відкрито провадження. Справа призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 20.03.2018 року. Встановлено строк для подання відповідачам відзиву на позов протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Копію даної ухвали з копією позовної заяви та додатками до неї відповідачі отримали 05.03.2018 року, що стверджується рекомендованими повідомленнями по вручення поштового відправлення (а.с. 41-43). У встановлений судом строк відзив на позов відповідачі суду не надали. 17.04.2018 року у справі проведено підготовче судове засідання, підготовче провадження закрито,справу призначено до судового розгляду (а.с. 68). В судовому засіданні представники позивачки [PERSON] та [PERSON]. позовні вимоги підтримали, просять позов задоволити в повному обсязі з підстав, викладених у заяві. Крім того, представник позивачки [PERSON] пояснив, що, починаючи з дня позики включно за квітень 2017 року [PERSON] щомісячно сплачував позивачу проценти за користування позиченими коштами в розмірі по 200 доларів США. Сплачувались проценти здебільшого грішми, частково продуктами харчування. Кошти позивачці передавались або через нього або безпосередньо їй. Передавали вказані гроші дочка [PERSON] -[PERSON], його невістка - [PERSON] В день позики - 30.12.2014 року [PERSON] пояснював, що ці гроші йому необхідні на спільні потреби сім'ї. Він годував бичків, а його невістка -[PERSON] та дочка - [PERSON] продавали м'ясну продукцію на ринку «Урожай» м. Вінниця. Неодноразово [PERSON], [PERSON], [PERSON] з мобільних телефонів, з номерів : [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] телефонували до них на їх номери : [NUMBER], [NUMBER] з приводу врегулювання питання щодо сплати процентів за користування грішми. Про вказану позику вся сім'я [PERSON] знала. В кінці 2017 року їм з телефону [NUMBER] зателефонувала [PERSON], плакала і сказала, що помер [PERSON] і просила не брати з них проценти за позику і пообіцяла до кінця 2017 року повернути основний борг. Вони на її прохання погодились. Проте, до кінця 2017 року ніяких розрахунків з позивачем проведено не було. В кінці вересня 2017 року він із своїм зятем [PERSON] приїхали додому до [PERSON], їм показали бичків, сказали, що є кукурудза, пообіцяли розрахуватись. В жовтні 2017 року він з [PERSON] знову поїхали до [PERSON], однак їх «виставили за ворота». [PERSON] сказала, що привезе картоплю. Весь зміст розписки [PERSON] від 30.12.2014 року, копія якої приєднана до справи, складався останнім в день її підписання 30.12.2014 року, нічого в розписці пізніше не дописувалась, ніяких інших розписок між [PERSON] та [PERSON] не було. Згідно з умовами розписки від 30.12.2014 року основний борг мав бути погашений 30.12.2015 року. [PERSON] сам просив продовжити термін погашення боргу до 30.12.2016 року. Позичені [PERSON] 30.12.2014 року [PERSON] кошти - це її особисті кошти, він на них не претендує та подав суду заяву, в якій просить до участі у справі його як третю особу не залучати. Відповідач [PERSON] позов не визнала, вважає його безпідставним. Разом з тим, в ході судового засідання 18.07.2018 року пояснила суду, що про укладення договору позики від 30.12.2014 року між [PERSON] та [PERSON] їй стало відомо з листів позивача в липні 2017 року, з нею даний договір позики не погоджували, тоді ж вона вперше в себе на подвір'ї побачила [PERSON], їй пропонувалось переписати розписку на своє ім'я, однак вона відмовилась, оскільки позичені [PERSON] кошти вона не отримувала, на що вони пішли вона не знає. [PERSON] не був зареєстрований як підприємець. Зі слів дочки до смерті чоловіка їй відомо, що він дітьми передавав комусь в м. Вінниця гроші. На її запитання з даного приводу чоловік їй говорив, що це її не стосується. Після його смерті вона продала лише двох його особисто коней за 35000 грн., якими частково погасила його борги: 25000 грн. віддала [PERSON], так як та сказала, що він їй був їх винен; [PERSON] - 25000 грн., 20000 грн. - [PERSON] Іншого майна після його смерті не залишилось. Приблизно 8 років він мав іншу жінку в с. Строїнці і у нього там була сім'я, можливо позичені кошти були використані саме там. В ході судового засідання 01.11.2018 року відповідач [PERSON] підтримала своїх пояснення, які давала в минулих засіданнях, також доповнила, що про боргові відносини між її чоловіком [PERSON] та [PERSON] їй стало відомо восени 2017 року, коли до неї приїхали [PERSON] з [PERSON] Вона їм пояснила, що ні про який борг вона нічого не знала, останніх п'ять років життя [PERSON] між ними сім'ї фактично не було, тому в бюджет сім'ї дані гроші не пішли. Після смерті чоловіка вона погашала його борги, зокрема, продавши двоє його коней, вона повернула його борг [PERSON] - 25000 грн., 20000 грн. - [PERSON] Ці люди до неї звернулись в усному порядку, ніяких письмових документів вони їй не надавали. Вони були записані як кредитори в записній книжці чоловіка, тому вона віддала їм вказані кошти. Зазначила, що в чоловіка приблизно років 10 була коханка і він частково проживав то з нею, то з тією жінкою, прізвища якої вона називати не бажає. На даний час вона проживає за рахунок материнської пенсії. Її мати - [PERSON], [INFO], її пенсія складає 1900 грн. в місяць. Вона продала материнський будинок, щоб похоронити [PERSON] Будинок в [ADDRESS], де вона проживає, побудували її батьки, правовстановлюючі документи на нього на даний час не виготовлені. За життя чоловік їй сказав, що комусь він борг повернув, тому вона направила [PERSON] листа від 07.12.2017 року про відсутність боргу перед ними. Представник відповідача - [PERSON] [PERSON] позов не визнала, мотивуючи тим, що зі змісту розписки [PERSON] від 30.12.2014 року вбачається, що щомісячні платежі по 200 доларів США - це порядок розрахунків за основним боргом, а не проценти за користування грішми. В розписці закладені дві взаємовиключні умови: сплата боргу 30.12.2015 року і одночасно умова про сплату боргу за вимогою кредитора. В кожному випадку, позикодавець [PERSON] помер в червні 2017 року, а відтак проценти за договором позики з цього часу нараховуватись не можуть. Відповідно до ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора в межах вартості майна, одержаного у спадщину, шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено, а у разі відмови від одноразового платежу, суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно спадкодавця, яке було передане спадкоємцям у натурі. Так як між спадкоємцями та кредитором немає домовленості щодо сплати коштів, а доказів про наявність після смерті [PERSON] спадкового майна, його вартість, на яке можна звернути стягнення, не має, кошти, отримані за продаж коней, відповідачкою [PERSON] були передані іншим кредиторам спадкодавця і чинне законодавство не містить положень щодо черговості погашення боргів спадкодавця, в задоволенні позову слід відмовити. Відповідач [PERSON] позов не визнав, в ході підготовчого засідання у справі зазначив, що у батька був автомобіль «Волга», який оформлений не був. Батько ще за життя розібрав його на запчастини. Відповідач [PERSON] позов не визнала, пояснила, що на прохання батька [PERSON], починаючи з початку 2015 року до травня 2017 року вона передала [PERSON] по 200 доларів США біля центрального входу на ринок «Урожай», траплялось, що передавала йому м'ясо, сир. Востаннє вона передала 200 доларів США 18-19.05.2017 року. В зв'язку з чим передавались ці гроші, вона не знає. Вона гроші в [PERSON] не брала, від спадщини після смерті батька відмовилась. Суд, вислухавши осіб, які беруть участь у справі, свідка, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов до [PERSON] підлягає до часткового задоволення, а в задоволенні позову до [PERSON] та [PERSON] слід відмовити повністю, виходячи з наступного. Згідно копії розписки [PERSON] від 30.12.2014 року, оригінал якої оглянуто судом і повернено представнику позивача [PERSON], в якій вказані паспортні дані [PERSON] та його ідентифікаційний код, в присутності [PERSON], [PERSON] передала в борг [PERSON] 6700 доларів США на власні потреби з терміном погашення 30.12.2015 року під проценти, які [PERSON] зобов'язався виплачувати щомісячно в сумі по 200 доларів США. Разом з тим, в розписці міститься умова про виконання [PERSON] обов'язку щодо повернення боргу на вимогу позичальника. (а.с. 10). Факт передачі коштів в судовому засіданні також підтвердив і свідок [PERSON] Згідно його показань в 2014 р. [PERSON] запитав його в кого можна позичити гроші, для чого конкретно, він сказати не може. [PERSON] займався сільським господарством, вирощував зернові культури, розводив тварин. Про його доходи йому нічого не відомо. Він познайомив [PERSON] та [PERSON], був присутній під час складання розписки від 30.12.2014 року, її зміст не пам'ятає. Однак підтвердив, що в його присутності [PERSON] передала [PERSON] 6700 доларів США. Скільки [PERSON] повернув не знає. Відповідно до ч.1, 2 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, 30.12.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики 7600 доларів США з терміном виконання до 30.12.2015 року, зі сплатою процентів по 200 доларів щомісячно. Оскільки зі змісту розписки чітко прослідковується правова природа вказаних 200-сот доларів США, суд не погоджується з доводами представника відповідача [PERSON], що це кошти, які мали сплачуватись позичальником на погашення основного боргу. Суд також звертає увагу, що аналіз норм чинного законодавства (зокрема п.п. 6, 7 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст. 553, 1046 ЦК України) дає підстави для висновку, що окремі послуги, які відносяться до фінансових послуг (наприклад, надання коштів у позику) можуть надаватися не тільки фінансовими установами, які є учасниками ринку з надання фінансових послуг або юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але і фізичними особами, які не є суб'єктами підприємницької діяльності. Якщо\~Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» регулює відносини лише за участю учасників ринків фінансових послуг, то регулювання відносин між фізичними особами, зокрема щодо договорів позики регулюються нормами ЦК України (ст.ст. 1046 - 1053 ). Договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Таким чином, Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст.ст. 1046 - 1048 ЦК України. До зазначеного висновку слід дійти і з урахуванням дії темпоральних правил (принцип дії закону у часі), виходячи з яких у випадку колізії законів (суперечність один одному двох або більше чинних нормативних актів, прийнятих стосовно одного і того ж питання) застосовується акт, виданий пізніше, як у випадку, коли про скасування старих норм прямо зазначено у новому законі, так і у випадку, коли таких застережень у новому законі немає. Враховуючи, що позивач не відноситься до суб'єктів, на яких поширюється дія Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (не є учасником ринку фінансових послуг) спір має вирішуватися на підставі норм ЦК України (ст.ст. 1046-1048). Вказана правова позиція була висловлена Верховним Судом України в постанові від 30.05.2012 року ( справа № 6-48цс12). Таким чином, суд виходить з того, що позивач на підставі розписки від 30.12.2014 року мала право на отримання процентів у розмірі, погодженому сторонами даного договору. Разом тим, суд заважує, що у пункті 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" №5 від 30.03.2012 року роз'яснено, що з урахуванням положення ст.1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов'язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов'язання фактично не пов'язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що спадкоємці можуть задовольняти вимоги кредиторів лише: у разі прийняття майна у спадщину; у межах вартості успадкованого майна; у розмірі, яка виникла за життя спадкодавця. Таким чином, суд погоджується з доводами представника відповідача [PERSON] щодо того, що позивач може претендувати на проценти за договором позики від 30.12.2014 року, що виникли за життя позичальника, тобто по 13.06.2012 року, оскільки [PERSON] помер [INFO] року (а.с. 10,72, 116). Відтак вимоги позивачки щодо стягнення процентів за період з [INFO] року по 01.02.2018 року є взагалі безпідставними. Слід також вказати, що відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За життя [PERSON] своїм майном не розпорядився, заповіт від його імені в Спадковому реєстрі не зареєстровано, що стверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру № 51862435 (а.с.81). Відповідачі [PERSON] - його дружина, що стверджується свідоцтвом про їх шлюб, [PERSON] та [PERSON] - його діти, що стверджується їх свідоцтвами про їх народження, де батьком вказаний [PERSON], копією свідоцтвом про одруження [PERSON] з [PERSON].; копією рішення Тиврівського районного суду від 02.08.2004 року про розірвання даного шлюбу (а.с.71, 101, 102). Тобто, відповідно до ст. 1261 ЦК України вони його спадкоємці за законом першої черги. На день смерті [PERSON] він проживав та був зареєстрований в [ADDRESS]. Разом із ним проживали та були зареєстровані відповідачі, що стверджується довідками виконкому Новоміської сільської ради від 29.11.2017 року №02-13/145, №829 від [INFO] року (а.с. 16, 116). Проте, відповідно до ч.1,3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до листа Тиврівської державної нотаріальної контори №909/01-16 від 10.05.2018 року (а.с.82), копій спадкової справи після смерті [PERSON], у встановлений законом шестимісячний строк з дня відкриття спадщини, відповідно до ч.1, 3 ст.1268, ст. 1270 ЦК України, [PERSON] подала до державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] - [INFO] року, а [PERSON] та [PERSON] 13.12.2017 року подали заяву про відмову від прийняття спадщини. Отже, оскільки [PERSON] та [PERSON] відмовились від спадщини після смерті [PERSON] у встановленому законом порядку, а відтак і від обов'язків, які мав спадкодавець на момент відкриття спадщини, позов [PERSON] до них є безпідставним, задоволенню не підлягає. Позов до [PERSON] суд вважає за необхідне задоволити частково, виходячи з такого. Відповідно до ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Як визнала сама відповідач [PERSON] після смерті [PERSON] вона продала двох його коней за 35000 грн. Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Оскільки обставин, які б давали суду підстави сумніватись у достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, суду не наведено, суд визнає даний факт доведеним. Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Разом з тим, будь-яких доказів на обґрунтування того, що за рахунок цих коштів [PERSON] погасила борги спадкодавця суду не надано. Клопотання відповідачки про виклик до суду свідків [PERSON] та [PERSON] відповідач [PERSON]. та її представник [PERSON] відкликали, подавши відповідну письмову заяву. Клопотання про виклик до суду свідка [PERSON] заявлено не було. А відтак доводи відповідачки [PERSON] та її представника [PERSON] про погашення боргів [PERSON] за рахунок отриманих від продажу коней грошей, суд вважає недоведеними. Так само суду не надано доказів про витрати на поховання [PERSON] Оскільки на час розгляду справи вказані коні відповідачем [PERSON] продані, доказів про їх дійсну вартість суду не надано, суд задовольняє позовні вимоги до неї в межах визнаної нею вартості проданого майна, що належало спадкодавцю [PERSON] Доказів про наявність іншого майна після смерті спадкодавця, суду не надано. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №120810392 від 16.04.2018 року будь-яке майно за [PERSON] в даному Реєстрі не зареєстровано (а.с.55). Згідно ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Суд вважає, що позивачкою не пропущено строк пред'явлення своїх вимог до спадкоємців, оскільки ще 24.06.2017 року позивач звернулась до відповідачів з листом - проханням провести розрахунки з нею по боргу [PERSON] в сумі 6700 доларів США (а.с. 11), який відповідач [PERSON] отримала 30.06.2017 року, що стверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 12), аналогічні вимоги вона пред'являла і в листі від 17.09.2017 року, які [PERSON] отримала 25.09.2017 року (а.с. 13-14), в листі від 23.11.2017 року, що отриманий [PERSON] 29.11.2017 року (а.с. 17-18). Відповідні звернення позивач направляла і до нотаріусів району за місцем відкриття спадщини (а.с. 19-22, 24-28). За змістом ч.4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Проте, суду не надано доказів про те, що договір позики від 30.12.2014 року укладений в інтересах сім'ї з [PERSON] та кошти, отримані за ним, використані в інтересах даної сім'ї. Слід також звернути увагу, що в розписці від 30.12.2014 року [PERSON] вказав, що дані кошти він позичає для "власних потреб". Слід також зазначити, що підставою позову не є стягнення коштів з відповідачки [PERSON] як з подружжя боржника, а даний позов пред'явлено позивачем до відповідачів з інших підстав, - як спадкоємців [PERSON] Відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог суд присуджує з відповідача [PERSON] витрати позивачки по сплаті судового збору в сумі 350,05 грн. (35000 грн. ( сума задоволених позовних вимог х 100/226562,50 грн. (ціна позову) х 2392 грн. ( сплачений судовий збір) /100).

Outcome: partial