Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

08 жовтня 2014 року в.о. прокурора Чернігівського району Чернігівської області звернувся до суду з позовом в якому просив визнати недійсним наказ Головного управління Держземагентства у Чернігівській області від 24.02.2014 року №ЧН/7425585700:04:000/00002569, яким [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, яка розташована на території Улянівської сільської ради Чернігівського району площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, визнати недійсним наказ Головного управління Держземагентства у Чернігівській області від 13.03.2014 року №ЧН/7425585700:04:000/00003055, яким затверджено проект землеустрою та надано [PERSON] у власність земельну ділянку площею 2 га (кадастровий номер 7425585700:04:000:8064) для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Улянівської сільської ради Чернігівського району, визнати недійсним свідоцтво про право власності №20337546, видане 10.04.2014 року реєстраційною службою Чернігівського районного управління юстиції на ім'я [PERSON] на земельну ділянку площею 2 га для ведення особистого селянського господарства на території Улянівської сільської ради Чернігівського району, скасувати рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON], що було уточнено в судовому засіданні, на земельну ділянку площею 2 га (кадастровий номер 7425585700:04:000:8064) для ведення особистого селянського господарства на території Улянівської сільської ради Чернігівського району, прийняте 10.04.2014 року реєстраційною службою Чернігівського районного управління юстиції. Вимоги мотивовані тим, що рішенням Чернігівської районної ради народних депутатів Чернігівської області від 05.07.1991 року «Про затвердження матеріалів інвентаризації земель» було затверджено межі територій селищних і сільських рад народних депутатів та їх площі, в тому числі колгоспів, міжгоспів, держгоспів, землі населених пунктів, землі промисловості, транспорту, оборони, землі оздоровчого призначення, лісового та водного фонду, землі запасу райвиконкому, землі запасу сільських і селищних рад народних депутатів, з яких, у тому числі, визначено землі для колективного випасання худоби. Згідно додатку №1 до вказаного рішення за Улянівською (колишня Новоселівська) сільською радою Чернігівського району Чернігівської області, для потреб громадян у випасанні худоби, була закріплена земельна ділянка загальною площею 110,2 га, яка використовується членами територіальної громади і на даний час та яка була передана у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства, що є порушенням приписів ст.ст.34, 118, 149 ЗК України, оскільки дана земельна ділянка була передана у приватну власність за рахунок земель, які на момент відведення перебували у користуванні інших осіб без їх вилучення у попереднього землекористувача. Крім того, в порушення вимог ст.198 ЗК України, ст.33 Закону України «Про місцеве самоврядування», проект землеустрою [PERSON] не погоджувався суміжним землекористувачем - Улянівською сільською радою Чернігівського району. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача - Головного управління Держземагенства у Чернігівській області під час судового засідання 17.11.2014 позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні, оскільки вони діяли в межах наданої законодавством компетенції, з дотримання вимог земельного законодавства та відомчих нормативно-правових актів і підстав для відмови у наданні земельної ділянки, яку громадянин зазначив у заяві у них не було, оскільки дані землі за Державним земельним кадастром розташовані за межами населеного пункту Улянівської сільської ради та у користуванні і власності інших осіб не перебувають. При погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] категорія земель та склад угідь перевірялась на підставі даних державної статистичної звітності з кількісного та якісного обліку земель, наявними в Управлінні Держземагенства у Чернігівському районі. Представник відповідача - адвокат [PERSON] під час судового засідання 17.11.2014 позовні вимоги не визнала, вважаючи їх безпідставними, оскільки на момент передачі у власність [PERSON] земельна ділянка земельна ділянка не перебувала у користуванні інших осіб, право на яке належним чином було зареєстроване, і остання правомірно набула право власності як добросовісний набувач. Вважала, що винесені накази не можуть бути визнани недійсними, оскільки вичерпали свою силу, внаслідок видачі свідоцтва про право власності, а проект землеустрою не передбачає обов»язкового його погодження із суміжним землекористувачем. Крім того, зазначала про необхідність винесення окремої ухвали, оскільки прокуром незаконно була проведена перевірка та завірені копії документів. Представник третьої особи - Чернігівського районного управління юстиції у Чернігівській області під час судового засідання 17.11.2014 у вирішенні позову послався на розсуд суду, пояснивши, що підстав для відмови у реєстрації права власності не було. Представник третьої особи - Улянівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області у судовому засіданні підтримала повністю позовні вимоги прокурора та пояснила, що мешканці с. Новоселівка на виділених районною радою в 1991 році землях випасають худобу і на даний час сільська рада звернулась за оформленням даної земельної ділянки, оскільки строків для отримання відповідних документів жодним законом не було встановлено. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи в їх сукупності та надані докази, судом встановлено наступне. На виконання постанови Верховної Ради РСР від 18 грудня 1990 року «Про земельну реформу» та Указу Президента Союзу Радянських Соціалістичних Республік від 05 січня 1991 року «Про першочергові завдання по реалізації земельної реформи» рішенням № 5 від 28 січня 1991 року виконавчого комітету народних депутатів Чернігівської обласної ради «Про здійснення земельної реформи» було затверджено організаційні заходи по здійсненню земельної реформи в області та створено відповідну комісію. Виконавчим комітетам районних, міських, селищних і сільських Рад народних депутатів доручено у першочерговому порядку знайти і виділити необхідну кількість земель для задоволення невідкладних потреб населення. ( а.с.91-97) В свою чергу на виконання постанови Верховної Ради РСР від 18 грудня 1990 року «Про земельну реформу», рішення Чернігівського облвиконкому від 28 січня 1991 року «Про здійснення земельної реформи» в Чернігівському районі проведена інвентарзиація земель землеволодільців і землекористувачів та рішенням VIII сесії XXI скликання Чернігівської районної ради народних депутатів Чернігівської області від 05.07.1991 року «Про затвердження матеріалів інвентаризації земель» було затверджено межі територій селищних і сільських рад народних депутатів та їх площі, в тому числі колгоспів, міжгоспів, держгоспів, землі населених пунктів, землі промисловості, транспорту, оборони, землі оздоровчого призначення, лісового та водного фонду, землі запасу райвиконкому, землі запасу сільських і селищних рад народних депутатів, з яких, у тому числі визначено землі для колективного випасання худоби. Згідно додатку №1 до вказаного рішення за Улянівською (колишня Новоселівська) сільською радою Чернігівського району Чернігівської області, для потреб громадян у випасанні худоби, була закріплена земельна ділянка загальною площею 110,2 га. (а.с.15-19) За положеннями діючого на той час Земельного кодексу України, а саме ст. 2 всі землі України поділялись на землі сільськогосподарського призначення, землі населених пунктів ( міст, селищ міського типу і сільських населених пунктів), землі промислововсті, транспорту, зв»язку, оборони та іншого призначення, землі природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, землі лісового фонду, землі водного фонду, землі запасу. Переведення земель з однієї категорії до іншої здійснювалось у разі зміни цільового призначення цих земель. У відповідності до ст. 81 Земельного кодексу України, чинного на час проведення інветаризації земель, землі запасу перебували у віданні сільських, селищних, районних, міських, в адміністративному підпорядкуванні яких є район, Рад народних депутатів і призначались для передачі у власність або надання у користування, в тому числі в оренду, переважно для сільськогосподарських потреб. Таким чином, правовий статус земельної ділянки на території Новоселівської сільської ради площею 110,2 га був визначений як землі запасу та наданий для колективного випасання худоби саме на території даної сільської ради. Оформлення сільською радою відповідних правовстановлюючих документів на той час не вимагалось. Лист від 16.12.2005 року Державного комітету України по земельних ресурсах, на який посилається представник відповідача, як на встановлений порядок надання в оренду земельних ділянок для випасання худоби містить роз»яснення щодо правовідносин, які виникли за діючим на даний час Земельним кодексом України. За повідомленням Улянівської сільської ради Чернігівського району та області рішенням 4 сесії 23 скликання Чернігівської обласної адміністрації від 24 грудня 1998 року Новоселівську сільську раду Чернігівського району та області перейменовано на Улянівську сільську раду. ( а.с.64) Право надання земельних ділянок сільськогосподарського призначення для випасання худоби було визначено ст.19 ЗК України (1990 р.). Згідно п.1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України (2001 р.) рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. Згідно тлумачень Рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 N 5-рп/2005 земельні ділянки, які відводились у користування або у власність юридичним та фізичним особам до вступу в юридичну силу Земельного кодексу України від 25.10.2001 закріплюються за ними і після вступу в юридичну силу Земельного кодексу України від 25.10.2001 року. Дане питання закріплено на конституційному рівні, що є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі між державою і громадянином. Він гарантує впевненість громадян у тому, що їхнє теперішнє становище не буде погіршено прийняттям нового закону чи іншого нормативно-правового акта. Крім того, Рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 N 5-рп/2005 визнано неконституційними пункт 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення та пункт 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року N 563-ХII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. Даючи правову оцінку рішенню VIII сесії XXI скликання Чернігівської районної ради народних депутатів Чернігівської області від 05.07.1991 року «Про затвердження матеріалів інвентаризації земель», яким, за Улянівською (колишня Новоселівська) сільською радою Чернігівського району Чернігівської області, для потреб громадян у випасанні худоби, була закріплена земельна ділянка загальною площею 110,2 га, суд дійшов висновку, що воно було прийняте у відповідності до діючого на той час земельного законодавства, є чинним і не визнане не дійсним. Наданими документами як зі сторони позивача, а саме довідка про наявність поголів»я худоби станом на 01.01.2014 року на території Улянівської сільської ради Чернігівського району та області та розрахунок громадських пасовищ на території Улянівської сільської ради ( а.с.65-66), так і зі сторони відповідача, а саме повідомлення головного управління ветеринарної медицини в Чернігівській області та даних Реєстру тварин в с.Новоселівка (Улянівська сільська рада) ( а.с.98-101) підтверджується, що дійсно жителі Улянівської сільської ради мають у своєму господарстві велику рогату худобу та потребу у її випасанні. Відповідно до ст.34 ЗК України, громадяни можуть орендувати земельні ділянки для сінокосіння і випасання худоби. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування можуть створювати на землях, що перебувають у власності держави чи територіальної громади, громадські сіножаті і пасовища. Земельні ділянки для сінокосіння та випасання худоби - це ділянки сільськогосподарського призначення, які надаються тільки в тимчасове користування (оренду) і повинні використовуватися виключно як сінокіс чи пасовище. Переводити такі ділянки в інші види сільськогосподарських угідь, до прикладу в ріллю чи багаторічні насадження, заборонено. Такі земельні ділянки можуть надаватись лише громадянам, які утримують худобу (корів, кіз, овець тощо). Тобто громадяни України, а також іноземні громадяни та особи без громадянства мають право орендувати земельні ділянки для сінокосіння та випасання худоби. Це право громадян може бути реалізоване за рахунок земель, що перебувають у державній, комунальній та приватній власності. Якщо громадянин має власне господарство та тримає худобу, то він може звернутися до органу місцевого самоврядування або до органу виконавчої влади, залежно де розташована земельна ділянка - в межах чи за межами населеного пункту - з заявою про надання йому в оренду земельної ділянки для сінокосіння та/або випасання худоби із земель державної або комунальної власності. Розгляд питання та надання в оренду земельної ділянки або аргументована відмова в наданні здійснення відповідно до статті 123 Земельного кодексу України. Якщо в населеному пункті багато громадян тримають худобу, вони можуть звернутися до свого представницького органу - місцевої ради з пропозицією щодо створення громадського пасовища. Рішення про створення такого пасовища приймається на сесії. У випадку, якщо земельна ділянка для цих цілей може бути виділена в межах населеного пункту, місцева рада самостійно приймає рішення про утворення на певній земельній ділянці громадського пасовища, визначає розмір плати з кожного громадянина, який має худобу (залежно від її кількості та виду). Може бути обрано територіальною громадою та затверджено місцевою радою відповідальну особу з метою впорядкування використання громадського пасовища. На даний час Улянівська сільська рада Чернігівського району та області звернулась з відповідним клопотанням до Головного управління Держземагенства у Чернігівській області, однак жодним законодавством не визначено строків такого оформлення земельної ділянки. В судовому засіданні сторонами не заперечувалось, що до 2014 року відповідні рішення Улянівською сільською радою щодо створення громадського пасовища не приймалось. Однак, на підставі рішення від 05.07.1991 року склалися сталені відносини по використанню виділеної земельної ділянки для випасання худоби і жителі села, що мають у власності велику рогату худобу тривалий час випасають на відведеній для даної цілі ділянці свою худобу та не мають іншого місця для її випасання. Дана земельна ділянка визначалась саме для випасання худоби та в судовому засіданні на підставі оглянутої карти та її співставлення з картографічними матеріалами із землеустрою встановлено, що саме на даній земельній ділянці була виділена у власність земельна ділянка [PERSON]. Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. 24 лютого 2014 року згідно наказу Головного управління Держземагенства у Чернігівській області №ЧН/7425585700:04:000/00002569, [PERSON] було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, яка розташована на території Улянівської сільської ради Чернігівського району, орієнтовною площею 2,0000 га, для ведення особистого селянського господарства. ( а.с.27) На підставі вищенаведеного наказу, за замовленням [PERSON] ТОВ «Молодіжна інвестиційна компанія», до якої вона зверталась з заявою 25 лютого 2014 року, розробила проект землеустрою, щодо відведення у власність для ведення особистого селянського господарства зазначеної вище земельної ділянки. ( а.с.20-46) Згідно висновку № 402 Управління Держземагенства у Чернігівському районі Чернігівської області від 04.03.2014 року погодило проект із землеустрою [PERSON]. ( а.с.28) 13.03.2014 року на підставі наказу Головного управління Держземагенства у Чернігівській області №ЧН/7425585700:04:000/00003055 було затверджено проект землеустрою та надано [PERSON] у власність земельну ділянку площею 2,0000 га, з кадастровим номером 7425585700:04:000:8064, для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Улянівської сільської ради Чернігівського району. 10 квітня 2014 року реєстраційною службою Чернігівського районного управління юстиції було прийняте рішення на номером 12342134 про державну реєстрацію права власності та 10 квітня 2014 року [PERSON] було видане у Реєстраційній службі Чернігівського районного управління юстиції свідоцтво з індексним номером 20337546.( а.с.46,81) В матеріалах проекту землеустрою мається ситуаційна схема земельної ділянки, що відводиться у власність з зазначенням коду цільового призначення 16.00 як землі запасу - сільськогосподарські землі з видом угідь - пасовища. ( а.с.34) У відповідності до довідки по формі 6-зем щодо правового статусу земельної ділянки земельна ділянка належить до земель запасу - сільськогосподарські землі, у томі числі пасовища - 2 га. ( а.с.26) За кадастровим планом земельної ділянки, яка проектується до відведення у власність [PERSON], зазначено код цільового призначення 01.03 - для ведення особистого селянського господарства, сільськогосподарські землі, у томі числі угіддя - пасовища. ( а.с.30) Одним із основних принципів ЗК України є принцип раціонального використання та охорони земель. Відтворюючи дієвість цього принципу, ЗК поділяє земельний фонд України, який складають усі землі країни в межах її території, за особливим правовим режимом та основним цільовим призначенням на категорії. Стаття 19 ЗК закріплює такі категорії земель: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; а також землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії згідно з частиною першою статті 20 ЗК здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Кожна категорія земель має узагальнене цільове призначення, що визначає специфіку її особливого правового режиму. Так, земельні ділянки, віднесені до однієї категорії, можуть використовуватися за різними видами цільового призначення. Землями сільськогосподарського призначення згідно з частиною першою статті 22 ЗК визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. У свою чергу відповідно до частини третьої статті 22 ЗК землі сільськогосподарського призначення, зокрема, можуть передаватися у власність та надаватися у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Статтями 31, 33-37 цього Кодексу встановлений правовий режим видів використання сільськогосподарських земель. Так, згідно зі статтею 33 ЗК України громадяни можуть мати на праві власності та орендувати земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства. Використання земель особистого селянського господарства здійснюється відповідно до закону. Таким законом є Закон України від 15 травня 2003 року №742-ІV «Про особисте селянське господарство», відповідно до статті 1 якого особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства. У тому числі й у сфері сільського зеленого туризму. Натомість, правовий режим земельних ділянок для випасання худоби (пасовища) визначається, як вже описувалось судом вище, статтею 34 ЗК України. Різний правовий режим земель, що відводяться для ведення особистого селянського господарства, та земель, що відводяться для сінокосіння і випасання худоби, додатково підтверджується положеннями статті 121 ЗК, якою встановлено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, які також обумовлені особливостями кожного виду використання земельної ділянки. При цьому абзац 2 частини 5 статті 20 ЗК встановлює обов'язок власників використовувати землі зазначеної категорії виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33-37 цього Кодексу. Отже, відповідно до закріпленого принципу раціонального використання та охорони земель земельні ділянки (частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування з визначеними щодо неї правами) сільськогосподарського призначення підлягають використанню виключно відповідно до видів їх використання, які відповідають їх цільовому призначенню. Стаття 1 Закону №858-ІV від 22.05.2003 р. «Про землеустрій» містить визначення поняття «цільове призначення земельної ділянки», згідно з яким це є її використання за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку. Цільове призначення конкретної земельної ділянки фіксується у рішенні уповноваженого органу про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку. Як вже вказувалось вище, спірна земельна ділянка віднесена до виду земель для випасання худоби (пасовища), отже на неї розповсюджується обов'язок визначений у абз.2 ч.5 ст.20 ЗК України. Аналіз зазначених норм матеріального права дає суду підстави дійти висновку, що зміна виду використання земельної ділянки в межах її цільового призначення можлива, але порядок вирішення цього питання не встановлений. Виходячи з принципу ЗК України щодо раціонального використання та охорони земель суд вважає, що зміна виду використання землі в межах її цільового призначення повинна проводитися у порядку, встановленому для зміни цього цільового призначення землі. Земельний кодекс України передбачає зміну цільового призначення землі органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проект землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Згідно з частиною третьою статті 20 ЗК України зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за ініціативою власників. Обов'язковою умовою дотримання встановленої процедури зміни цільового призначення земельної ділянки є складання або перепогодження (у випадку якщо зміні цільового призначення підлягає вся земельна ділянка, а не її частина) проекту відведення земельної ділянки з місцевими органами виконавчої влади (районним (міським) органом земельних ресурсів, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом містобудування й архітектури та охорони культурної спадщини), а також підлягає державній землевпорядній експертизі. Встановлення та зміна цільового призначення земельних ділянок може здійснюватись виключно відповідно до вимог закону та у встановленому порядку, порушення якого має наслідком скасування таких розпоряджень (стаття 21 ЗК). Таку правову позицію виклав Верховний Суд України у постанові № 6-35цс14 від 14 травня 2014 року, де зазначив, що відповідно до ст. 20 ЗК України надання (передача) земельної ділянки громадянам та юридичним особам відбувається згідно з їх цільовим призначенням. У випадку передачі громадянам у приватну власність земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності, межі якої не встановлені в натурі або цільове призначення якої змінюється, обов'язковим є розроблення проекту землеустрою про відведення земельної ділянки. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, відмови у реєстрації земельної ділянки або визнання реєстрації недійсною (стаття 21 ЗК України). Отже, зміна виду цільового призначення (використання) земельної ділянки сільськогосподарського призначення, встановленого законодавством та конкретизованого уповноваженим органом державної влади у рішенні про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку, потребує обов'язкового дотримання механізму такої зміни, визначеного порядком. Враховуючи викладене, суд не може і із цих також підстав рахувати правомірними рішення сторони відповідача про відведення [PERSON] у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства за рахунок землі для випасання худоби. Слід також зазначити, що за правилами частини статті 50 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають: завдання на розроблення проекту землеустрою; пояснювальну записку; копію клопотання (заяви) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у разі формування та/або зміни цільового призначення земельної ділянки за рахунок земель державної чи комунальної власності); рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у випадках, передбачених законом); письмову згоду землевласника (землекористувача), засвідчену нотаріально (у разі викупу (вилучення) земельної ділянки в порядку, встановленому законодавством), або рішення суду; довідку з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями; матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування (у разі формування земельної ділянки); відомості про обчислення площі земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки); копії правовстановлюючих документів на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці (за наявності таких об'єктів); розрахунок розміру втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва (у випадках, передбачених законом); розрахунок розміру збитків власників землі та землекористувачів (у випадках передбачених законом); акт приймання-передачі межових знаків на зберігання (у разі формування земельної ділянки); акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель за їх наявності (у разі формування земельної ділянки); перелік обмежень у використанні земельних ділянок; викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки); кадастровий план земельної ділянки; матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) (у разі формування земельної ділянки); матеріали погодження проекту землеустрою. Відповідно до п.9 абз. «а» ч.1 ст.33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать організація і здійснення землеустрою, погодження проектів землеустрою. Однак, як встановлено судом, місце розташування земельної ділянки, яка перейшла у власність [PERSON], в порушення приписів ст.118 ЗК України, не відповідає вимогам місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації. Крім того, в порушення вимог ст.198 ЗК України, ст.33 ЗУ «Про місцеве самоврядування» та ст.50 ЗУ «Про землеустрій» проект із землеустрою взагалі не погоджувався Улянівською сільською радою Чернігівського району Чернігівської області. Хоча, слід зазначити, що в самому проекті землеустрою в усіх документах зазначається про суміжного землекористувача - Улянівську сільську раду. Посилання представника відповідача на добросовісність набуття відповідачем земельної ділянки є хибним, оскільки виходячи з правовідносин, що виникли між сторонами добросовісність набувача земельної ділянки при одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності до уваги не береться. Питання щодо неможливості скасувати ненормативні акти, які вичерпали свою дію стосується лише органів, які винесли ці акти та не поширюються на правовідносни, що виникли між сторонами в ході судового заахисту порушених прав. Враховуючи встановлені обставини в їх сукупності, аналізуючи доводи позову та докази, надані на обгрунтування заявлених позовних вимог, заперечення відповідача, суд приходить до висновку, що накази Головного управління Держземагенства у Чернігівській області про надання [PERSON] дозволу на розроблення проекту землеустрою, його затвердження, з передачею у власність земельної ділянки площею 2 га, для ведення особистого селянського господарства, є недійсними відповідно до п. «г» ч.3 ст.152 ЗК України, адже із способів захисту прав на земельні ділянки є визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Оскільки судом визнається недійсним рішення про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки, то відповідно є недійсним і свідоцтво про його право власності на цю ділянку з скасуванням відповідного рішення про державну реєстрацію права, оскільки відповідно до ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. При прийнятті рішення суд враховує те, що фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільнозначимого питання про безоплатну передачу земельної ділянки з державної власності у приватну та повернення у користування членам територіальної громади землі, яка вибула з її користування і розпорядження незаконно. Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п. 54 рішення). За таких підстав суд дійшов висновку, що позов в.о. прокурора Чернігівського району Чернігівської області підлягає задоволенню. Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, то у відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню судовий збір на користь держави в рівних частинах, виходячи зі ставки судового збору щодо позову немайнового характеру. Стосовно заяви представника відповідача - адвоката [PERSON] про прийняття окремої ухвалу щодо незаконності проведення перевірки та посвідчення копії документів, слід зазначити, що вказана заява не підлягає задоволенню, оскільки, як визначено в ст. 211 ЦПК України, реагування на порушення закону це є правом суду. Правовими підставами постановлення окремої ухвали є: виявлення під час розгляду справи порушень матеріального або процесуального закону; встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень. Лише за наявності цих двох правових підстав у сукупності суд має право постановити окрему ухвалу, з метою направлення ухвали відповідним суб'єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. Таким чином, з урахуванням того,що викладено вище, суд дійшов висновку, що правових підстав для постановлення окремої ухвали не встановлено, оскільки прокурор як позивач діяв в межах наданих йому законом повноважень. На підставі викладеного,

Outcome: approved