Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Позов мотивовано тим, що сторони уклали шлюб 07.04.2001 року. У цьому шлюбі у сторін народилася донька [PERSON] [INFO] Одруження виявилось невдалим, причиною розпаду шлюбу є те, що у сторін виявились різні характери, відсутнє взаємопорозуміння, а тому позивачка просить шлюб між ними розірвати. Дитина перебуває з позивачкою на її повному утриманні. Відповідач матеріально забезпечений, працездатний, не має іншої родини та інших неповнолітніх чи малолітніх дітей, не має на утриманні інших осіб, зокрема батьків чи осіб, які потребують обов'язкового утримання з його боку. У зв'язку з цим позивач просить укладений шлюб розірвати, зобов'язати відповідача сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі 1/2 частини заробітку на місяць. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та зазначила, що спільне життя з відповідачем не можливе. Після розлучення просить залишити їй шлюбне прізвище [PERSON]. Відповідач у судовому засіданні щодо розірвання шлюбу та розміру аліментів не заперечив Заслухавши учасників процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилається позивач в своїй позовній заяві, відповідачем позов визнано повністю, що не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому в порядку ст.174 ЦПК України визнання відповідачем позову прийнято судом. Відповідно до вимог ст.112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розлучення, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя сторін. В судовому засіданні належними доказами достовірно встановлено, що сторони уклали шлюб 07.04.2001 року (а.с.5). Від даного шлюбу народилася донька [PERSON] [INFO]. (а.с.6). Одруження виявилось невдалим, причиною розпаду шлюбу виявилося те, що у сторін різні характери та погляди на життя, відсутнє взаємопорозуміння, міцної сім'ї сторони не створили, шлюб існує тільки формально. На даний час дитина знаходяться на утриманні матері. Спору про майно, що є спільною власністю сторін та місце проживання дитини на даний час немає. Відповідно до вимог ст.51 Конституції України та ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік за змістом ст.55 СК України зобов'язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов'язаний утверджувати в сім'ї повагу до матері. Дружина зобов'язана утверджувати в сім'ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносини, примушування до їх збереження, є порушенням прав жінки, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч.3, 4 ст.56 СК України). З'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, взявши до уваги наявність у сторін малолітньої дитини та обставини життя подружжя, з врахуванням того, що сторони шлюбним життям не живуть, що шлюб існує тільки формально, та враховуючи, що подальше збереження шлюбу між сторонами є недоцільним, оскільки у період з часу звернення позивачки до суду та розгляду справи у суді наміри позивачки розірвати шлюб не змінилися, незважаючи на те, що судом вживалися заходи для примирення сторін та збереження шлюбу, суд встановив справжнє прагнення позивачки до розірвання шлюбу, а відтак приходить до переконання, що розірвання шлюбу не суперечить інтересам сторін і їх малолітній дитині, після цього не будуть порушені їх особисті та майнові права, у зв'язку із чим позовні вимоги в частині розірвання підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей суд виходить з наступного. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 183 ч.1 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. За правилами ч.2 ст.182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. N 606-XIV "Про виконавче провадження" він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. При визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, суд враховує, що відповідач не заперечив щодо стягнення з нього аліментів у розмірі 1/2 частки заробітку, та відповідно до положень ст.174 ЦПК України визнання позову прийнято судом. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Приймаючи до уваги, що за подання до суду позову про стягнення аліментів позивач звільняється від сплати судового збору, з відповідача підлягає стягненню судовий збір в дохід держави. На підставі наведеного,

Outcome: approved