Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

26.10.2016 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 02 серпня 2016 року належить квартира [ADDRESS]. Вказану квартира вона придбала у відповідачів. Відповідно до довідки про склад сімї, виданої 24.10.2016 року № 7196/1808 у зазначеній квартирі прописані (зареєстровані) крім позивача [PERSON] ще [PERSON] та [PERSON], які з 2014 року фактично в квартирі не проживають. Відповідачі не є членами родини позивача, добровільно припинити реєстрацію не бажають, що обмежує права позивача в користуванні та розпорядженні квартирою. В звязку з даними обставинами позивач змушена звернутися до суду з позовом, оскільки рішення суду їй необхідне для зняття відповідачів з реєстрації. Просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою 22 в будинку 38 по вул. Матросова в м. Лиман Донецької області. Позивача було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду цивільної справи, позивач в судове засідання не прибула, але надала до суду заяву щодо розгляду справи без її участі, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити в повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи (а.с. 56). Відповідачів [PERSON] та [PERSON] було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки на підставі ст. 76 ч. 3 ЦПК України через «Краснолиманську службу Єдиного замовника», про що свідчить розписка (а.с.22-23), але відповідачі в судове засідання не прибули, про причини неявки суд не повідомили. Враховуючи викладене, у відповідності до ч. 1 ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача в заочному порядку. Дослідивши подані позивачем документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм цивільні правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 02 серпня 2016 року між відповідачем [PERSON], в інтересах якого на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяла [PERSON], та позивачем [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с.59). Вказаний договір нотаріально посвідчений (реєстровий номер 2238), право власності [PERSON] зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02.08.2016 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с. 8-9). Відповідно до п. 2.2. вказаного договору купівлі-продажу квартири сторони підтвердили факт повного розрахунку за продану квартиру (а.с.59). Згідно з п. 5.10 вказаного договору продаж квартири за цим договором було вчинено за письмовою згодою дружини [PERSON] - [PERSON] (а.с.59 зворот). Позивач [PERSON] надала суду заяву [PERSON], в якій остання зазначила, що відповідно до договору купівлі-продажу від 02.08.2016 року вона діяла за нотаріально посвідченою довіреністю від імені [PERSON], який є їй зятем та продала [PERSON] квартиру за адресою: Донецька область, м. Лиман, вул. Матросова, 38/22. Претензій до відповідачів не має. До заяви додано копію паспорта [PERSON], [INFO] серії ВЕ № 146069 виданого МВ УМВС України в Донецькій області 25 вересня 2007 року (а.с. 57-58). Згідно довідки відділу реєстрації місця проживання від 24.10.2016 року за адресою Донецька область, м. Лиман, вул. Матросова, 38/22 зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 10). Відповідно до Акту представника мікрорайону «Південний», завіреного підписом голови мікрорайону та мокрою печаткою загального відділу Лиманської міської ради Донецької області, відповідачі [PERSON], [PERSON] з 2014 року за адресою: Донецька область, м. Лиман, вул. Матросова, 38/22 не проживають, місце їх перебування невідоме (а.с.11). Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності громадян є непорушним і ніхто не може бути протиправно його позбавлений. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного Кодексу України (далі за текстом - ЦК України), власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 346 ЦК України однією із підстав припинення права власності є відчуження власником свого майна. Таким чином, у відповідачів в день підписання договору купівлі-продажу будинку, тобто, 02 серпня 2016 року, припинилося право власності на квартиру, а позивач в цей же день набула право власності на вказану квартиру. Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої\~статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Позивач [PERSON], як власниця квартириу, має право володіти, користуватися та розпоряджатися нею на власний розсуд, використовувати її для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Таке право позивача згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч.1 ст. 321 ЦК України є непорушним і вона не може бути протиправно його позбавлена. Наявність реєстрації [PERSON], [PERSON] в квартирі, обмежує права [PERSON] як власниці, і вона на підставі ст. 391 ЦК України має право вимагати в судовому порядку усунення перешкод у здійсненні такого права. До теперішнього часу відповідачі не припинила реєстрацію у вказаній квартирі, квартирою не цікавляться, не є членами сім'ї позивача, що створює позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні вказаною квартирою. Обраний [PERSON] спосіб захисту порушеного права - визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, ґрунтується на вимогах закону і є достатнім для відновлення їх порушеного права, оскільки є підставою для зняття [PERSON], [PERSON] з реєстрації місця проживання в порядку ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні". Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що внаслідок відчуження відповідачами квартири, останні втратили право власності на нерухоме майно, в тому числі і право користування житлом, а тому позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи.

Outcome: approved