Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільно нажитого майна, мотивуючи його тим, що з 2007 року він проживає разом з [PERSON] однією сімєю в не зареєстрованому шлюбі. Він спільного сімейного життя у них народилася донька [PERSON], [INFO]. 06.01.2010 року позивач придбав будинок з господарськими спорудами, який знаходиться за адресою: вул.. Набережна,17, с. Буди Тростянецького району та вирішили оформити спірний будинок на цивільну дружину Рак Д,[PERSON] деякий час позивач вирішив оформити половину будинку на себе, однак [PERSON] заперечувала і в добровільному порядку відмовилася відчужувати половину будинку, який фактично придбав [PERSON] Позивач просив поділити між ним та відповідачем в рівних частках спільно нажите ними майно, а саме житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: Вінницька область, Тростянецький район, с. Буди, вул.. Набережна, 17 та визнати право власності на даний житловий будинок в рівних частках за [PERSON] та [PERSON] Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судове засідання не зявилися. Позивач подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] в судове засідання не зявилися. Позивач подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнала у повному обсязі. Беручи до уваги те, що особи, які беруть участь у справі, використали надане їм ч.2 ст.158 ЦПК України, право заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, відтак суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому проводить його в даному судовому засіданні за відсутності таких осіб, не здійснюючи фіксування процесу технічними засобами, що узгоджується з приписами ст.197 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступними підставами. Відповідно до ч. 1\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до\~ст. 212 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що з 2007 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] проживали разом однією сімєю в не зареєстрованому шлюбі. Даний факт сторонами не оспорюється. За час спільного проживання у них народилася дочка [PERSON], 27.09.2007 року, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-АМ №087621 (а.с.42). Як вбачається з копії договору купівлі-продажу жилого будинку від 06 січня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], [PERSON] придбала у [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований в с. Буди, вул. Набережна,17, Тростянецького району Вінницької області на земельній ділянці присадибних земель виконкому Будянської сільської ради. Даний продаж сторони оцінили в сумі 10\~000,00 грн. Вказаний договір купівлі-продажу, 12 жовтня 2010 року був зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно (а.с.5). З оглянутої в судовому засіданні інвентаризаційної справи №241 на житловий будинок №17 по вул. Набережна с. Буди встановлено, що спірний житловий будинок зареєстровано за [PERSON], що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав, номер витягу: 27613463 від 12.10.2010, реєстраційний номер 28527080. Згідно із вимогами ч. 2 ст. 3 Сімейного Кодексу України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Згідно положень\~ст. 70 СК України, при поділі майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними; на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Як зазначено у правових позиціях Верховного Суду України, висловлених в постановах від 12.12.2012 у справі № 6-148цс12 та від 08.06.2016 у справі № 6-2253цс15 , ст. 74\~СК України\~поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Визнання майна таким, шо належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Відповідно, для задоволення позовних вимог майнового характеру на підставі\~ст. 74 СК, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. В судовому засіданні встановлено, що з 2007 року сторони проживали однією сімєю, вели спільне господарство, побут, мали взаємні права та обовязки. У 2010 року за спільні кошти ними був придбаний будинок, що в с. Буди по вул. Набережна, 17. Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За статтями\~69,\~70 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Відповідно до\~ст. 71 ч.І СК України\~майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, суд дійшов висновку, що майном, набуте сторонами у фактичних шлюбних відносинах, а саме житловий будинок загальною площею 66,9 кв.м., який знаходиться за вищевказаною є річчю неподільною. Оскільки в суді питання про присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки в праві спільної сумісної власності на ставилося не ставилося, з матеріалів справи та виходячи з меж позовних вимог вбачаються підстави для визнання ідеальних часток подружжя в цьому майні без його реального поділу та є підстави для залишення майна в спільній частковій власності сторін. Відповідно до\~постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року N 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшень, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Так до майна в контексті Європейської Конвенції належать визначені законом права відповідно до яких заявник має право вимагати «законного очікування» фактичного користування права. Зазначене положення висвітлено в рішенні «Рисовський проти України» (ухвала щодо прийнятності від 20 жовтня 2011 року). Так в п. 70 зазначеного рішення визначено «Аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Отже, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, та враховуючи той факт, що відповідачем визнанно позов в повному обсязі та у відповідності до ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. На підставі наведеного та

Outcome: approved