Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини. Позовні вимоги мотивовано тим, сторони уклали шлюб 10.07.2010 року. У сторін народилося двоє дітей - доньки [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Спільне подружнє життя з відповідачем не склалося через різні непорозуміння та поведінку відповідача. Позивач остаточно визначилась та бажає розірвати шлюб, вважає, що примирення неможливе. Спору про поділ спільно нажитого майна у них не має. Після розлучення просить відновити дошлюбне прізвище [PERSON] . Разом із позовною вимогою про розірвання шлюбу позивач просить суд вирішити питання про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей, оскільки діти проживають разом з нею та перебувають на її утриманні. Відповідач є здоровий та працездатний, позивачка просить ухвалити рішення про стягнення з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі у розмірі по 5000 грн. на місяць, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з дня подачі позову та досягнення дітьми повноліття. В обґрунтування вимоги визначення місця проживання дітей з позивачкою зазначено, що позивачка, як мати дочок [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування за дітей, створення для них належних соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку, вважає за необхідне визначити місце проживання дітей разом із нею. Переконана, що дочки повинні й надалі проживати разом із нею в будинку за адресою: [ADDRESS] . На даний час [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та проживають разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Вона любить дочок і спроможна забезпечувати їх всім необхідним. Дочки відвідують дитячий садок, обліковані в медичних установах. Вона постійно слідкує за станом здоров`ям дітей, їх розвитком, виховую та піклується про них. У неї з дочками психологічний контакт, прив`язаність одна до одної. З огляду на досвід який є у суспільстві, проживання дитини саме з матір`ю є більш прийнятним, оскільки в матері більше емоційно-вольової мотивації можливостей та часу приділяти увагу дитині. Оскільки відповідач декілька разів висловлювався з погрозами, що забере дітей, суд має визначити місце проживання дітей, оскільки існує спір. При розгляді даного питання прошу суд врахувати те, що поведінка відповідача до членів своєї сім`ї характеризується грубістю. Відповідно до п.2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідачем відзив або інших клопотань не подано. Позивачка у судове засідання не з`явилася, однак до суду від її представника адвоката Нечаєв В.В. надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності, вимоги позову підтримують (а.с.47). Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідач будучи належним чином, своєчасно повідомленим про день, час та місце розгляду справи шляхом розміщення електронного оголошення на офіційному веб-сайті (а.с.46), з невідомих суду причин в судове засідання не з`явилася і від нього не надійшло жодного клопотання про відкладення слухання справи або поважні причини неявки. Відзив на позов відповідач не подав. У відповідності до порядку, встановленого ст. ст. 223, 280, 281 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. Представник органу опіки та піклування при Виноградівській районній державній адміністрації у судове засідання не з`явився, однак до суду подано клопотання про розгляд справи за їх відсутності та врахувати поданий висновок (а.с.49). Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Згідно частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення. Вирішуючи позовну вимогу щодо розірвання шлюбу, судом встановлено наступне. В судовому засіданні належними доказами достовірно встановлено, що сторони уклали шлюб 10.07.2012 року, що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу Серія [NUMBER] , згідно якого [PERSON] [INFO] та [PERSON] 12.07.2012 року уклали шлюб. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини [PERSON] (а.с.6). У сторін народилося двоє дітей - доньки [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] (а.с.7, 8). Одруження виявилось невдалим, причиною розпаду шлюбу виявилося те, що у сторін різні характери та погляди на життя, відсутнє порозуміння та повага, міцної сім`ї сторони не створили шлюб існує тільки формально. Відповідно до вимог ст.51 Конституції України та ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік за змістом ст.55 СК України зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносини, примушування до їх збереження, є порушенням прав жінки, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч.3, 4 ст.56 СК України). Відповідно до вимог ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розлучення, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя сторін. З`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, взявши до уваги наявність у сторін неповнолітніх дітей та обставини життя подружжя, з врахуванням того, що сторони шлюбним життям не живуть, що шлюб існує тільки формально, та враховуючи, що подальше збереження шлюбу між сторонами є недоцільним, оскільки у період з часу звернення позивачки до суду та розгляду справи у суді наміри позивачки розірвати шлюб не змінилися, суд встановив справжнє прагнення позивачки до розірвання шлюбу, а відтак приходить до переконання, що розірвання шлюбу не суперечить інтересам сторін і їх неповнолітніх дітей, після цього не будуть порушені їх особисті та майнові права, у зв`язку із чим позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей суд виходить з наступного. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Положеннями ст. 141 Сімейного Кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею 182 СК України, встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Суд звертає увагу, що згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», (відомості Верховної Ради 2017, № 25, ст.291), а саме: ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Посилання позивачки на високий та мінливий дохід відповідача, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки такі ґрунтуються на припущенні позивачки та не підтвердженні документальними доказами, а тому такі припущення не можуть бути прийняті до уваги судом. Також суд враховує, ту обставину, що обов`язок по утриманню дітей лягає на плечі обох батьків, які відповідно до ст.180 СК зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Розмір прожиткового мінімуму на 2020 рік встановлено Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019 р. N 294-IX. Згідно Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років встановлено: з 1 липня - 2318 грн, з 1 грудня - 2395 грн. Вирішуючи питання про розмір аліментів, які будуть стягуватися з відповідача як аліменти на дитини сторін, суд приймає до уваги встановлені у справі обставини,

Outcome: approved