Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-18 00:00:00

18 серпня 2015р. представник ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» (надалі ПАТ «ВіЕйБі Банк») через пошту звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом. В обґрунтування позову представник банку послався на те, що 28 серпня 2006р. між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та відповідачем був укладений кредитний договір за № 162/06ф, згідно якого останній отримав кредит на споживчі потреби в розмірі 30000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14% (а з 15.12.2008 року 17%) річних на терміном до 28 серпня 2012р. Позивач зі своєї сторони виконав договірні зобов'язання в повному обсязі, а відповідач в свою чергу зобов'язання по кредитному договору належним чином не виконує, у зв'язку з чим станом на 06 липня 2015р. заборгованість відповідача перед банком становить 52956,72 долари США, що складає 1112406,80грн., та до яких нарахована неустойка в розмірі 350252,95 грн. Посилаючись на вказане представник позивача просив стягнути з відповідача на користь ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» заборгованість за кредитним договором № 162/06ф. Згідно наданих до суду письмових заперечень, представник відповідача просив суд застосувати строки позовної давності до усіх вимог банку, крім платежу за серпень 2012р. в розмірі 420,00 доларів США. В судовому засіданні представник позивача наголошував на обґрунтованості своїх вимог та просив суд визнати пропуск строку позовної давності таким, що відбувся з поважних причин внаслідок процедури ліквідації банку, через затягнутість збору інформації ліквідатором щодо боржників банку та тривалість пересилання документації, крім того представник позивача зазначав, що позовну заяву було подано до суду поштою, 14.08.2015 року, тобто за 13 днів до закінчення строку дії кредитного договору, а тому твердження відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності є сумнівними та заслуговують на критичну оцінку. Представник відповідача у судовому засіданні наголошував на пропуску банком строків позовної давності, зауважував, що до кожного строкового платежу позовна давність, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, обчислюється окремо, а з такого стягненню з його довірителя підлягає лише заборгованість за серпень 2012 року. Вислухавши пояснення учасників справи та дослідивши надані письмові докази суд доходить наступних висновків. У судовому засіданні було встановлено, що 28 серпня 2006р. між ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 162/06ф, згідно якого останній отримав кредит на споживчі потреби в розмірі 30000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14% (А з 15.12.2008 року, на підставі додаткової угоди №3 17%) річних на терміном до 27 серпня 2012р. Згідно з пунктами 2.1-2.3, 2.4.4 кредитного договору відповідач зобов'язався щомісячно до дати, встановленої в графіку, наведеному в додатку № 1 до цього Договору поповнювати свій Поточний рахунок шляхом внесення готівкових коштів через касу банку або безготівковими перерахуваннями у сумі не менш суми чергового погашення відповідної частини кредиту, відсотків та інших плат, встановлених в графіку. Додатковою угодою за №01 від 28 серпня 2006р. у пункті 1 встановлено графік повернення кредиту: щомісяця не пізніше останнього робочого дня з вересня 2006р. по липень 2012р. по 416,67 долари США, не пізніше 27 серпня 2012р. 416,43 долари США. Додатковою угодою за №02 від 12 вересня 2006р. у пункті 1 встановлено графік повернення кредиту: щомісяця не пізніше останнього робочого дня з грудня 2006р. по липень 2012р. по 435,00 долари США, не пізніше 27 серпня 2012р. 420 долари США. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Позивач зі своєї сторони виконав договірні зобов'язання в повному обсязі, що сторона відповідача визнає, відповідач в свою чергу зобов'язання по кредитному договору належним чином не виконує, у зв'язку з чим станом на 06 липня 2015р. заборгованість відповідача перед банком становить 1462659,75 грн., з яких: заборгованість за кредитом 26812,40 дол. США, заборгованість по сплаті відсотків 26144,32 дол. США, а разом 52956,72 дол. США, що за курсом НБУ еквівалентні до 1112406,80грн., та неустойка за несвоєчасне погашення кредиту в розмірі 350252,95 грн. При цьому суд зазначає про те, що відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Разом з тим, з наданого суду розрахунку заборгованості на вбачається, що останній платіж по кредиту [PERSON] сплатив у січні 2009 року в сумі 2122,09 доларів США. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові №6-14-цс 14 від 19 березня 2014р., яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Як убачається з вищевказаного договору, сторони встановили строк його дії до 27 серпня 2012р. Відповідно до п. 2.3, п. 2.4.4 позичальник зобов'язаний щомісячно повертати частини кредитних коштів, згідно з умовами визначеними розділом 2 кредитного договору. Згідно з умовами кредитного договору (п.п.2.3, 2.4.4) позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та строки, визначені додатковими угодами до договору і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити пеню за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним. Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, беручи до уваги, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами не пізніше останнього робочого дня кожного місяця, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Судом встановлено, що відповідач перестав виконувати належним чином щомісячні зобов'язання з погашення кредиту та відсотків за користування кредитом з лютого 2009р. Останній платіж відповідачем був зроблений у січні 2009р., у зв'язку з чим у позивача виникло право на дострокове виконання зобов'язання, яке він не реалізував. В позовній заяві, дійсно, представник банку зазначив, що з 2009р. у відповідача утворилась заборгованість за кредитним договором, але сторони визнали, що відповідач останній платіж здійснив у січні 2009 року. Позов до суду представник банку пред'явив через пошту 14 серпня 2015р. (згідно штемпелю на конверті). Враховуючи правову позицію висловлену Верховним Судом України у постанові №6-14-цс 14 від 19 березня 2014р., та у постанові №6-1188цс16 від 29 червня 2016 р., які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязкові для судів, відносно того, що якщо відповідно до умов договору повернення кредиту визначено періодичними щомісячними платежами, позовна давність повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, та умови кредитного договору та додаткових угод за № 01 від 28 серпня 2006р., та №2 від 12 вересня 2006 року, що укладені між банком та відповідачем, суд доходить до висновку, що банком пропущено строк позовної давності за всіма черговими платежами окрім платежу за серпень 2012р. Представник відповідача просив суд застосувати строки позовної давності до усіх вимог банку, крім платежу за серпень 2012р. в розмірі 420,00 доларів США, що за курсом НБУ на день ухвалення рішення складає 10571,40 грн. Тобто, представник відповідача визнав позов частково, Згідно додаткової угоди за № 02 від 12 вересня 2006р., укладеної між сторонами, за серпень 2012р. підлягало сплаті 420,00 доларів США, Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 420,00 доларів США, що за курсом НБУ складає 10571,40 грн. Крім того, з викладеного вбачається, що банком пропущено строк позовної давності за вимогами про стягнення штрафу. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином доводи представника позивача про те, що початок перебігу строку позовної давності потрібно рахувати від 27 серпня 2012р. (строк виконання кредитного договору) не ґрунтуються на законі та спростовуються висновками Верховним Судом України, що викладені у постанові №6-14-цс14 від 19 березня 2014р., та у постанові №6-1188цс16 від 29 червня 2016 р. які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів. Посилання представника позивача на пропуск позивачем зазначених строків позовної давності з поважних причин, через проведення ліквідації банку та затримки у внутрішньому пересиланні документації, то суд зазначає, що відповідно до наданих Пленумом Вищого Господарського Суду України у постанові №10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", вбачається, що якщо порушення права мало місце до призначення ліквідаційної комісії, а позов подається у процесі ліквідації юридичної особи, перебіг позовної давності починається з моменту, коли про порушене право чи про особу, що його порушила, стало відомо чи мало стати відомо правовласникові, а не ліквідаційній комісії, а отже такі доводи представника позивача не є належним обгрунтуванням пропуску позивачем строку позовної давності. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача на користь державного бюджету підлягає стягненню судовий збір в сумі 243,60 грн. Так, оскільки позивачем повну заяву було подано до суду 14.08.2015 року., то до правовідносин з приводу сплати судового збору підлягає застосуванню Закон України "Про сплату судового збору" у редакції, чинній на час подання позову (редакція від 12.08.2015 року), за якою позивача було звільнено від сплати судового збору. Мінімальний судовий збір за вимогою майнового характеру на час подання позову складав 243,60 грн.

Outcome: partial