Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, який згодом уточнила, та в якому просить стягувати з відповідача - [PERSON] на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі ј частки з усіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з моменту подачі позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття, свої вимоги мотивує тим, що позивач 29 серпня 2015 року зареєструвала шлюб з [PERSON] . Від шлюбу сторони мають спільного малолітнього сина, який проживає з позивачкою. Шлюб між сторонами по справі не розірвано, але позивач у своїй позовній заяві зазначила, що вони з відповідачем фактично як чоловік та жінка не проживають з 2019 року, не ведуть спільного господарства, не підтримують нормальні шлюбні відносини. З 2019 року відповідач перестав допомагати позивачці утримувати їх спільну дитину, хоча, як зазначає позивачка, відповідач має можливість сплачувати кошти на утримання їх спільної дитини, оскільки він працює в Одеському територіальному управлінні національного антикорупційного бюро України з травня 2019 року на посаді головного спеціаліста та має регулярний і стабільний заробіток. Відповідач відмовляється добровільно надавати матеріальну допомогу на утримання дитини, тому позивач звернулась до суду з відповідною заявою. 29.01.2020 року від відповідача до Біляївського районного суду Одеської області надійшов відзив на позов, який 21.02.2020 року було доповнено(а.с.82-84, 99-102). Відповідач у своєму відзиві просить відмовити в задоволені позову [PERSON] у повному обсязі, встановити місце проживання дитини за адресою місця реєстрації дитини, а саме: [ADDRESS] , та стягувати із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини в розмірі 16,5 відсотків з усіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до досягнення дитиною повноліття, свої вимоги мотивує тим, що 29 серпня 2015 року [PERSON] зареєстрував шлюб з позивачкою, від шлюбу сторони мають спільного малолітнього сина, але щодо тверджень позивача, що дитина проживає з нею, відповідач зазначає, що дитина зареєстрована за адресою: [ADDRESS] за якою зареєстрований [PERSON] та ходить до Одеського дошкільного навчального закладу «Ясла-Садок» №170 Одеської міської ради Одеської області, який знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Космонавтів, 26-а. Тому [PERSON] зазначає, що є незрозумілим, як дитина може проживати з матір`ю в селищі Вигода та ходити до ОДНЗ в м. Одесі, оскільки відстань між с. Вигода та ОДНЗ становить більше ніж 50 км.Тому на його думку дані свідчення [PERSON] є вигадкою, а довідка видана їй Вигодянською сільською радою про те, що дитина проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні є фальсифікованою.Також відповідач у своєму відзиві зазначив, що він та позивачка перестали проживати разом з серпня 2019 року, до цього часу вони проживали разом в одній квартирі, [PERSON] і син знаходились повністю на утриманні відповідача, оскільки він був єдиний хто працював, а [PERSON] знаходилась у декретній відпустці. Після серпня 2019 року, відповідач приїжджав до свого сина, купував все що йому було необхідно та повністю забезпечував його, та просив дружину щоб вона давала йому можливість спілкуватись з сином та забирати його до себе, щоб він міг також проживати з батьком, спілкуватись з бабусею та дідусем, рідною тіткою та своїми братами та сестрами, які проживають в м. Одесі, проте постійно отримував відмову та погрози зверненням до органів поліції.З жовтня місця по незрозумілим для відповідача причинам, [PERSON] перестала відповідати на дзвінки [PERSON] (занесла до чорного списку) та заблокувала його в усіх мессенджерах та соціальних мережах.[PERSON] постійно намагався зв`язатися з позивачкою, для того щоб в нього була можливість спілкуватись з сином, повністю утримувати його та щоб він міг також проживати з відповідачем.[PERSON] також вказав, що до цього часу точне місце проживання дитини йому не відомо, та він не має можливості навіть поспілкуватись з ним по телефону та не має можливості його утримувати. Щодо суми аліментів вказаної позивачем, відповідач зазначив наступне: позивачкою в позові зазначена сума в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно.В даному випадку відповідач вважає визначення доцільної суми у розмірі 16,5 відсотків, з усіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, оскільки відповідач вже сплачує аліменти по ВП №47659982, та на його утриманні перебувають його батьки - пенсіонери.Також відповідач зазначив, що він взагалі проти сплати аліментів, оскільки він вважає, що дитина повинна проживати з ним в м. Одесі, тому що [PERSON] не дає йому з ним бачитись та утримувати його, крім того в м. Одесі у дитини є бабуся та дідусь, рідна тітка, брати та сестри та його дитячий садок знаходиться поряд з його місцем реєстрації.Також відповідач вказав, що він не давав згоду, що його син буде проживати разом з матір`ю в Одеській області у с. Вигода та на думку [PERSON] це було зроблено саме в жовтні 2019 року, коли відповідач вже не міг зв`язатися із [PERSON] . У своєму доповненні до відзиву [PERSON] також зазначив, що після судового засідання, яке відбулось 29.01.2020 року, [PERSON] дозволила йому побачитись з сином. 30.01.2020 року відповідач побачився з сином за адресою: [ADDRESS] , але після 30.01.2020 року він більше дитину не бачив. 10.02.2020 року відповідач намагався зустрітися з сином, але [PERSON] відповіла, що дитина знаходиться у її батьків, на питання [PERSON] чи може він побачити дитину та забрати сина до себе, але отримав відмову з поясненнями, про звернення до поліції. 17.02.2020 року [PERSON] зателефонували з Малиновського відділу поліції м. Одеси та повідомили, що на нього 10.02.2020 року від громадянки [PERSON] надійшла заява про протиправні дії, у вказаній заяві було зазначено адресу [PERSON] як [ADDRESS] . Вказані протиправні дії не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим Малиновським ВП був винесений відмовний матеріал. Тому на думку відповідача вказаним вчинком [PERSON] підтвердила, що вона навмисно не дає [PERSON] бачитись з сином, а її загрози щодо звернення до поліції втілюються у життя. Крім того відповідач зазначив, що вчинивши вказану дію з подачі заяви до поліції [PERSON] підтвердила, що довідка видана їй Вигодянською сільською радою про те, що дитина проживає разом з нею за адресою: [ADDRESS] є фальсифікованою, а [PERSON] з серпня 2019 року проживає за адресою [ADDRESS] , а до цього проживала разом з відповідачем в м. Одесі. На думку відповідача дитина повинна проживати разом з ним, так як на це впливає більшість чинників (місце реєстрації дитини, місце розташування дитячого садку, самостійний дохід батька, велика кількість родичів в м. Одесі з якими він може спілкуватись та які хочуть з ним спілкуватися, проте через заборону [PERSON] він не може з ними спілкуватись, тому на думку [PERSON] місце проживання дитини повинно бути визначене разом з батьком та аліменти повинна сплачувати саме дружина у розмірі 16,5 відсотків, з усіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. [PERSON] звертався до Біляївського районного суду Одеської області із зустрічною позовною заявою в якій просив розірвати шлюб між ним та [PERSON] та визнати легковий автомобіль Toyota Avensis реєстраційний номер [NUMBER] особистою приватною власністю [PERSON] , розділити майно відповідно до обставин встановлених в судовому засіданні. Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 21.02.2020 року було відмовлено [PERSON] у прийнятті його зустрічного позову та повернуто зустрічну позовну заяву з усіма додатками [PERSON] . Відповідач також у судовому засіданні від 21.02.2020 року заявив усне клопотання про витребування доказів, а саме оригіналів свідоцтва про народження дитини, свідоцтва про шлюб, оригіналів документи на автомобіль та довідку про доходи позивача, від якого відмовився в судовому засіданні від 21.02.2020 р. також відповідачем у цьому ж судовому засіданні було заявлено усне клопотання про витребування відмовних матеріалів по заяві позивачки з Малиновського відділу поліції м. Одесі ГУНП в Одеській області, але судом було відмовлено у задоволені вказаного клопотання в судовому засіданні оскільки зазначені документи не відносяться до предмету спору. Письмове клопотання позивача про витребування доказів, яке надійшло до суду 21.02.2020 року, суд в судовому засіданні залишив без розгляду у зв`язку з відмовою у прийнятті зустрічного позову. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, але від позивача до суду надійшла заява в якій вона просить справу розглядати без її участі та зазначила, що вона на позовних вимогах наполягає (а.с. 184). Відповідач у судове засідання не з`явився, але надав до суду чергове клопотання про відкладення розгляду справи посилаючись на те, що Біляївський районний суд Одеської області знаходиться в м. Біляївка, яка згідно з офіційною інформацією Міністерства охорони здоров`я України знаходиться в «червоній зоні» (COVID-19)(а.с. 183). Суд розглянувши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи призначеної на 17 серпня 2020 року, прийшов до висновку провести судове засідання без участі відповідача у зв`язку з тим, що зазначена судова справа надійшла до суду 05.08.2019 року, тобто перебуває в провадженні суду вже більше року, на думку суду відповідач навмисно затягує розгляд справи своїми клопотаннями про відкладення судових засідань. В своїх рішеннях, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див. рішення Суду у справі "Шульга проти України", пункт 28, № 16652/04, від 02.12.2010) і запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі є завданням саме державних органів (див. рішення Суду у справі "Мусієнко проти України", пункт 24, № 26976/06, від 20.01.2011). Так відповідач не надає доказів на підтвердження поважності своєї неявки в минулі судові засідання, які він просив відкласти, а саме судові засідання які повинні були відбутись 02.06.2020 року, 23.06.2020 року, 08.07.2020 року, хоча зазначав, що наддасть докази на підтвердження обставин які він зазначав у своїх клопотаннях. Суд також враховує те, що [PERSON] вже висловив свою думку щодо обставин справи надаючи до суду відзив та доповнення до нього, в яких зазначив обставини які мають бути враховані судом визначаючі розмір аліментів з нього. З аудіозапису судового засідання, яке відбулось 21.02.2020 року вбачається, що відповідач визнав що він є батьком дитини, тобто спору щодо батьківства немає, тому суд виходячи з якнайкращого забезпечення інтересів дитини вважає за можливе провести судове засідання без участі відповідача, який повідомлений належним чином Слід зазначити, що подаючи численні клопотання про відкладення судових засідань, відповідач не подавав ніяких доказів на підтвердження своїх заперечень або клопотань про витребування якихось доказів які б підтверджували ці заперечення. Наявні у матеріалах справи докази дозволяють розглянути справу в межах заявлених позивачем вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Підсумовуючи вищевикладене суд констатує наступне: Відповідач з батьком дитини. Позивач зазначила передбачений законом розмір аліментів. Відповідач не підтвердив у передбачений ЦПК України спосіб обставини, які слід врахувати при призначенні розміру аліментів. Відповідач звертаючись до суду з численними клопотаннями про відкладення судових засідань не посилався на обставини які б впливали на розгляд справи по суті, що в сукупності дає суду підстави вважати поведінку відповідача такою, що направлена на безпідставне затягування розгляду справи, а наявні в матеріалах справи докази дозволяють суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення за відсутності відповідача. Дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що 29 серпня 2015 року сторони по справі зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 2066 (а.с. 8). Сторони по справі мають спільну малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Суворовським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 757 (а.с. 5). Відповідно до довідки виданої Вигодянською сільською радою Біляївського району Одеської області № 962 від 01.08.2019 року вбачається, що [PERSON] 2016 року народження, проживає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] та знаходиться на її утриманні. Щодо сумнівів відповідача про дійсність довідки виданої Вигодянською сільською радою Біляївського району Одеської області № 962 від 01.08.2019 року, то суд залишає таки твердження поза увагою, оскільки доказів на підтвердження її недійсності відповідач не надав, з клопотанням про витребуванням доказів на підтвердження цього не звертався. Сукупність письмових доказів по справі, а також зміст відзиву дають підстави суду вважати, що дитина знаходиться на утриманні позивача, а отже вона має право на звернення до суду про стягнення аліментів. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно вимог чинного законодавства батьки повинні матеріально утримувати своїх дітей. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України відповідач - відповідач, як батько своєї дитини, зобов`язаний утримувати її до досягнення повноліття. Згідно ст. 181 Сімейного кодексу України - за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Як вбачається з довідки виданої Національним антикорупційним бюро України № 03/2-202/34982 від 11.10.2019 року [PERSON] працює в Національному антикорупційному бюро України на посаді головного спеціаліста Одеського територіального управління з 11.05.2019 року та має постійний, регулярний дохід (а.с. 85). Частиною 5 ст. 183 Сімейного кодексу України передбачено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних батьків, тощо. При цьому судом не встановлено (відповідачем не надано доказів), що у нього наявні непрацездатні члени сім`ї чи діти, яких він повинен утримувати за законом або судовим рішенням. Відповідач є працездатною особою. Так у своєму відзиву відповідач зазначав, що має на утриманні батьків-пенсіонерів, але не підтвердив зазначене жодними належними та допустимими доказами, з клопотанням про витребування доказів на підтвердження цих обставин, якщо він має труднощі з їх наданням, до суду не звертався, тому суд не бере зазначене до уваги. У своєму первісному відзиві, відповідач також зазначає, що він нібито сплачує аліменти по ВП № 47659982, але також не надав доказів на підтвердження цього, та не просив витребувати докази (а.с.82-84). Відповідно до ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини», ч. 7, ч. 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. На підставі вищевикладеного, а також враховуючи те, що відповідач є працездатною особою, не має інших утриманців, суд вважає, що відповідач, як батько малолітньої дитини, зобов`язаний сплачувати на її утримання аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, до досягнення повноліття [PERSON] , тобто до [INFO] . Слід зазначити, що відповідач протягом строку розгляду справи з серпня 2019 року, не надав суду доказів, що він надає фінансову або будь яку іншу матеріальну допомогу на дитину. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Статтею 191 Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Враховуючи викладене суд вважає вимоги позивачки законними та обґрунтованими, тому позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Судові витрати розподіляються відповідно до ст. 141 ЦПК України. Зазначене в відзиві прохання про визначення місце проживання дитини, суд залишає поза увагою, оскільки така вимога має бути у вигляді окремого позову з дотриманням положень ЦПК України.

Outcome: approved