Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання осіб, що втратили право користування жилим приміщенням будинку [ADDRESS] [PERSON], [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він, [PERSON], є власником будинку [ADDRESS], що підтверджується копією договору дарування від 22 листопада 2010 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Він з відповідачем [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбу з 07 серпня 2009 року по 25 вересня 2014 року, який на даний час розірваний. В період шлюбу він з відповідачем та їхньою дитиною разом проживали у його будинку, всі члени сім'ї були зареєстровані там по місцю проживання. Згідно відомостей домової книги [PERSON] та син [PERSON] були зареєстровані 07 лютого 2007 року, та проживали як члени сім'ї до 07 липня 2013 року. Потім відповідачі виїхали до батьків [PERSON] для подальшого проживання, забрали все майно та речі з будинку. Позивач неодноразово намагався вирішити з відповідачем [PERSON] питання зняття її з реєстрації в досудовому порядку, однак це не вдалося. [PERSON] визнає свій обов'язок знятися з реєстраційного обліку за адресою вищезазначеного будинку, але повідомила, що їй не має куди потім зареєструватися. Оскільки відповідач [PERSON], яка є його колишньою дружиною, та син не проживають у належному йому будинку з 07 липня 2013 року, їх особистих речей у будинку не має, тому втратили право на користування даним житловим приміщенням. Ухвалою суду від 30 жовтня 2014 року залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Управління державної міграційної служби в Полтавській області, оскільки він є органом до компетенції якого входить реєстрація та зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування будинком, оскільки будинок належить йому на праві власності відповідно до договору дарування, а відповідачі вселилися до будинку як члени сім'ї. На даний час шлюб між ним та [PERSON] розірвано. Бувша дружина та малолітній син не проживають з 21 липня 2013 року, вони добровільно залишили будинок і більше в нього не поверталися. Відповідач [PERSON] заявлений позов визнала частково, в судовому засіданні пояснила, що позивач її та малолітнього сина [PERSON] вигнав з спірного будинку 21 липня 2013 року, куди вона вселилася як член сім'ї. На даний час вона працює і проживає в [ADDRESS], а дитина проживає в будинку, де проживають її батьки в [ADDRESS]. Вона не має наміру проживати в будинку позивача (її колишнього чоловіка), однак заперечує проти визнання малолітнього сина втратившим право на проживання в будинку батька, так як вона немає можливості зареєструвати місце проживання дитини, оскільки власного житла не має, а будинок, де зараз проживає дитина належить її прабабусі, яка не бажає реєструвати в ньому дитину. Представник третьої особи Управління державної міграційної служби у Полтавській області при вирішенні спору покладався на розсуд суду. Представник третьої особи Миргородської районної державної адміністрації, як органу опіки та піклування в судовому засіданні вважав, що позов підлягає частковому задоволенню щодо бувшої дружини позивача, відповідача [PERSON], оскільки мати дитини не має власного житла, а батько його має, тому дитина має право на проживання в будинку батька. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON], суду пояснили, що їм відомо, що відповідач та малолітня дитина не проживають в будинку позивача з липня 2013 року Заслухавши сторони, дослідивши письмові докази по справі та проаналізувавши їх в сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до статті 7 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Положеннями ч. 4 ст. 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Статтею 391 ЦК України, встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить будинок [ADDRESS], відповідно до договору дарування будинку від 22.11.2010 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], який посвідчений приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №4535 (а.с.5,8). В цьому будинку відповідно до витягу з погосподарської книги №3 с. Гасенки Миргородського району Полтавської області, виконавчого комітету Клюшниківської сільської ради за 2011 - 2015 роки з 15.04.2011 року зареєстровані [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 4). Відповідачі в будинку зареєстровані, але не проживають з 21 липня 2013 року, згідно довідки виконавчого комітету Клюшниківської сільської ради № 373 від 14.10.2014 року (а.с. 6), що не заперечували в судовому засіданні позивач та відповідач. Шлюб між сторонами розірвано 25 вересня 2014 року (а.с. 7). Відповідно до довідки виконавчого комітету Біликівської сільської ради № 752 від 04.12.2014 року [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS], проживає в [ADDRESS] (а.с. 51). Таким чином, оскільки судом достовірно встановлено, що бувший член сім'ї позивача, відповідач [PERSON], без поважних причин не проживає в житловому приміщенні будинку [ADDRESS] більше одного року, з 21 липня 2014 року, тому суд вважає, що вимога позивача про визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням будинку відповідно до положень частини 2 статті 405 ЦК України, підлягає до часткового задоволення що є підставою для зняття її з реєстрації за вказаною адресою згідно ст.7 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні". При вирішенні вимоги щодо втрати права на проживання в спірному будинку малолітнього сина позивача та відповідача [PERSON], [INFO], суд виходить з наступного. Як встановлено ст..29 ЦК України місцем проживання особи яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. В ході судового засідання беззаперечно встановлено, що дитина [PERSON], [INFO], який не досяг 10 років, на час розгляду справи судом ні з ким із батьків не проживає. Відповідач по справі, [PERSON] не має у власності житла, тимчасово проживає за місцем роботи (а.с.51,52). Позивач [PERSON] має у власності житло, проживає один, батьківських прав не позбавлений, об'єктивних даних які б давали підставу стверджувати, що місце проживання малолітньої дитини визначено саме з матір'ю, в супереч вимог ст. 10,60 ЦПК України позивачем не надано, тому з урахуванням права малолітньої дитини на забезпечення житлом передбаченого ст.ст. 11,18 ЗУ «Про охорону дитинства», суд вважає, що вимоги про визнання [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS] не ґрунтуються на законі і задоволені бути не можуть.

Outcome: partial