Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-01 00:00:00

28.11.2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. Свої вимоги мотивує тим, що відповідач є батьком її малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . На даний час вони з відповідачем проживають окремо. Донька проживає разом з нею та перебуває виключно на її утриманні, відповідач будь-якої матеріальної допомоги на утримання доньки у добровільному порядку не надає. Посилаючись на те, що відповідач, у відповідності до ст. 180 СК України, зобов`язаний на рівні з нею нести витрати на утримання доньки, що зумовлені потребами у повноцінному придбанні одягу, ліків та харчуванні, просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/2 частки з усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня народження дитини і до досягнення повноліття, а також стягнути витрати пов`язанні з розглядом справи (складання позовної заяви) у розмірі 500 грн. Ухвалою від 20.12.2018 року вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. Позивачка в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Представник позивачки у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали у зв`язку з тим, що відповідач не визнає свого батьківства відносно [PERSON] , [INFO] . Вислухавши представника позивачки, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд приходить до слідуючого висновку. Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, відповідач являється батьком малолітньої [PERSON] , [INFO] , про що Заводським районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області зроблено відповідний актовий запис №520 від 16.05.2018 року (а. с. 6). З матеріалів справи слідує, що [PERSON] проживає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] (а. с. 5). Так, відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. У ст. 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За приписами ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п.п.3 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" визначено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. На підставі ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Суд вважає, що батьки дитини нарівні зобов`язані нести витрати на утримання доньки та забезпечувати її гідний рівень життя, а тому відповідач, у відповідності до ст. 180 СК України, повинен надавати кошти на утримання доньки. При цьому, суд не може взяти до уваги заперечення відповідача з приводу свого батьківства відносно [PERSON] , оскільки дане питання є предметом розгляду іншої цивільної справи та на даний час залишається не вирішиним. У позовній заяві позивачка просила визначити достатні аліменти для задоволення потреб дитини у розмірі 1/2 частки з усіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно. Проте, на підтвердження щомісячно понесених нею витрат на утримання доньки доказів не надала. Тому, суд враховуючи матеріальний стан відповідача (а. с. 72, 171-172), відсутність інформації про його стан здоров`я, наявності у нього інших утриманців чи дітей, а також положення ч.8, 9 ст.7 СК України про те, що регулювання сімейних відношень має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї, на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства та те, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно. Суд не вважає обґрунтованими вимоги позивачки про стягнення аліментів на утримання доньки з моменту її народження, оскільки, за загальним правилом, згідно вимог ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тобто з 28.11.2019 року. Доказів того, що позивачкою вживалися заходи щодо одержання аліментів з відповідача, але вона не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати позивачкою не надано, а тому суд не вбачає підстав для застосування положень ч. 2 ст. 191 СК України, яка передбачає стягнення аліментів за минулий час. Крім того, позивачка просить стягнути з відповідача витрати пов`язанні з розглядом справи (складання позовної заяви) у розмірі 500 грн. Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, і витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. З матеріалів справи слідує, що позивачкою понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 500 грн. (а. с. 7). Суд вважає вказані витрати обґрунтованими та пропорційними щодо предмета спору та значення справи для позивачки. А тому, враховуючи те, що суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, вважає, що підлягають задоволенню вимоги позивачки про стягнення з відповідача на її користь судових витрат по справі в розмірі 250 грн. Також під час подачі позовної заяви позивачка звільнена від сплати судового збору, відповідно до п.3 ч.1 ст. 5 ЗУ "Про судовий збір". Оскільки, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, то відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 352,40 грн. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial