Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу від 17.05.2012 року укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотарального округу [PERSON]К, зареєстроваий за № 585. Позивачка посилається на те, що 06.03.2017 року нею було придбано у власність житловий будинок №51 по вул. Московській в м.Чернігові. Продавцем виступала [PERSON] Купівля-продаж була оформлена наступними договорами: договір купівлі-продажу від 06.03.2017 року придбано 9/10 частину будинку, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON]; договір купівлі продажу від 06.03.2017 року придбано 1/10 частину будинку, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] Відповідно у звязку з придбанням 9/10 і 1/10 частин будинку вона набула права власності на нього вцілому. Відповідно до ст.657 ЦК України була проведена державна реєстрація права власності на будинок, на підставі вказаних правочинів, що підтверджується відповідною інформаційною довідкою із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Проте згодом вона довідалася, що на придбаний будинок претендує сестра [PERSON] [PERSON], яка стверджує, що вона придбала будинок, належний [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 17.05.2012 року і є його власником. При цьому з незрозумілих причин та мотивів, після оформлення договору купівлі-продажу від 17.05.2012 року нею не було зареєстровано своє право власності в установленому законом порядку. Як наслідок на момент оформлення договорів купівлі-продажу в 2017 році нотаріусами [PERSON] та [PERSON] не було виявлено інших власників або вчиненого та зареєстрованого в реєстрі договору купівлі-продажу від 17.05.2012 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] Позивачка звертає увагу суду на те, що з моменту укладення спірного договору купівлі-продажу минуло вже більше ніж пять років, а відповідач [PERSON] не зареєструвала своє право власності, відповідно до вимог ст.182 ЦК України, а також умови договору купівлі-продажу від 17.05.2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позову, вказав, що необхідно враховувати, що саме по собі невиконання сторонами правочину не означає, що укладено фіктивний правочин, позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Зазначив, що необхідно оцінювати докази та враховувати те, чи обговорювали сторони істотні умови, чи здійснювались нотаріальне посвідчення та державна реєстрація правочину тощо. Представник відповідача звертав увагу на те, що основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладання угоди) іншого учасника або третьої сторони щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобовязань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Вказав, що твердження щодо фіктивності правочину спростовуються саме показаннями [PERSON] та [PERSON], наданими в судових засіданнях, і в тому числі і в якості свідків по цивільних справах № 751/1710/17 та №751/2862/17, де останні вказували на реальність намірів створення правових наслідків на момент вчинення правочину, а факти на які вказує позивачка [PERSON] є збігом певних обставин і жодним чином не підтверджують фіктивність правочину. Відповідач [PERSON] повністю погодилася з поясненнями свого представника. Відповідач [PERSON] суду пояснила, що вона вживає спиртні напої, тому не памятає всього, що відбувалося, памятає, що її якийсь чоловік та жінка пригостили спиртними напоями і відвезли до нотаріуса, там вона щось підписувала, гроші їй показували, але в руки не віддавали, вважає, що її обманули і тепер вона вимушена жити в сараї та харчуватись з того, що дають їй сусіди. Від третьої особи приватного нотаріуса [PERSON] до суду надіслано листа, в якому зазначено, що підстави для визнання договору недійсним відсутні, оскільки посвідчення спірного договору здійснено приватним нотаріусом у повній відповідності з діючим законодавством та через відсутні в позові будь-які докази протилежного. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона живе недалеко від будинку [PERSON]. Дізнавшись від знайомої, що в будинку №51 мешкають нові жильці, вона зателефонувала [PERSON] і повідомила, що в її будинку мешкають незнайомі люди. Свідок зазначила, що остання раніше мешкала в цьому будинку, а на даний час живе в сараї, нещодавно вона приходила до неї просила їжу та кошти. Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі. Як вбачається з договору купівлі-продажу від 17.05.2012 року,[PERSON] продала [PERSON] житловий будинок № 51 з відповідною кількістю надвірних будівель та споруд, які знаходяться по вул. Московська в м. Чернігів та розташовані на земельній ділянці площею 608 м2 /а.с.11/. Порядок проведення державної реєстрації речових прав на час виникнення спірних відносин регулювався Законом № 1952-ІV та Тимчасовим положенням. Частиною 1 ст.182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч.4 ст.182 ЦК України). Відносини, пов'язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості регулює Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 1 липня 2004 року N 1952-IV, із змінами і доповненнями. Пунктом 5 розділу V "Прикінцеві положення" цього Закону встановлено, що до створення єдиної системи органів реєстрації прав, а також до формування об'єктів нерухомості проводиться комунальними підприємствами бюро технічної інвентаризації. Згідно з абз.2 ст.2 Закону № 1952-ІV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Відповідно до положень Закону та вказаного Тимчасового положення БТІ здійснює державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. В судовому засіданні беззаперечно встановлено, що незважаючи на обізнаність [PERSON] щодо необхідності державної реєстрації укладеного договору купівлі-продажу в КП «Чернігівське міжміське БТІ», остання самоусунулась від офіційного державного підтвердження укладеного правочину. Жодних поважних причин чи обставин, які б обєктивно перешкодили або ж могли перешкодити останній здійснити державну реєстрацію придбаного нею нерухомого майна суду повідомлено не було. Відсутність проведеної державної реєстрації як наслідок зумовило і відсутність відповідних змін в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, які стали підставою для можливості укладення вже 06.03.2017 року договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] Згідно зі ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Згідно з ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. З встановлених в судовому засіданні обставин справи вбачається, що незважаючи на начебто оформлений договір купівлі-продажу від 17.05.2012 року, фактично житловим будинком так і продовжувала користуватись продавець [PERSON], а відповідно покупець за цим договором [PERSON] так і не отримала реальної можливості ані користуватись, ані розпоряджатись придбаним домоволодінням. Твердження відповідачів щодо наявності певних обставин, які начебто зумовлювали відсутність необхідності зміни реального власника будинку, з огляду на їх кровну спорідненість та обставини, які передували продажу домогосподарства, є не переконливими. Більше того, поведінка [PERSON] в частині активної реалізації наданих їх прав щодо вище вказаного майна саме після оформлення 06.03.2017 року нового договору купівлі-продажу посилює внутрішнє переконання суду в наявності спільного та узгодженого умислу між відповідачами по справі в частині укладення саме фіктивного правочину. Пояснення свідка [PERSON] ніяким чином не спростовують того, що відповідач [PERSON] не мала змоги зареєструвати своє право власності на будинок чи не була обізнана про те, що договір купівлі-продажу від 17.05.2012 року підлягав державній реєстрації, а навпаки підтверджують відсутність наміру у відповідачів створити юридичні наслідки укладеного правочину, оскільки як вбачається зі свідчень, кожна сторона перебувала в тому стані, що передував укладенню правочину, а саме [PERSON] продовжувала проживати в будинку, оскільки свідок телефонувала саме їй дізнавшись про нових жильців, а покупець [PERSON] не заперечувала проти проживання майже пять років, при цьому не здійснюючи державну реєстрацію. Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Враховуючи вище викладене, зокрема фактичні обставини справи, поведінку відповідачів до укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, та після нього, які в сукупності свідчать про відсутність у них дійсних намірів створити юридичні наслідки, свідоме невиконання [PERSON] заходів щодо державної реєстрації договору, свідчать про наявність беззаперечних підстав для визнання його фіктивним. Судові витрати слід розподілити відповідно до ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного, та

Outcome: approved