Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-01 00:00:00

29 грудня 2014 року ПАТ "Миколаївобленерго" в особі директора філії Снігурівського району звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиту, але неоплачену електроенергію. В заяві вказав, що відповідачка являється споживачем електроенергії енергопостачальної компанії позивача по справі, допустила порушення "Правил користування електроенергією для населення". За період квітень- грудень 2014 року не здійснила розрахунки з позивачем за використану у цей період електричну енергію, внаслідок чого станом на 23 грудня 2014 року виникла заборгованість на загальну суму 643грн.99коп. У добровільному порядку вона відмовляється сплатити заборгованість, а тому позивач просив суд стягнути з неї суму заборгованості у примусовому порядку. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та просив суд про їх задоволення. Відповідачка позов визнала повністю та пояснила, що дійсно має заборгованість за спожиту, але неоплачену електроенергію, але у січні 2015 року частково її погасила на суму 150грн. Дослідивши докази, суд прийшов до наступного. На підставі ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Договір, у тому числі і договір про користування електричною енергію, є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. В силу ч.1 ст.714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. Відповідно до ст.ст.509, 525-526, 598, 610-611, 625, 631 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язків. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Вирішуючи спір між сторонами суд виходить із положень ст.ст.58-60, 212 ЦПК України, згідно з якими належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає у рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] мешкає у житловому будинку [ADDRESS] та є споживачем електроенергії підприємства позивача, про що свідчить договір про користування електричною енергією від 23 квітня 2010 року на а.с.5. Пунктом 20 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року №1357, встановлено, що розрахунковим періодом для встановлення розміру оплати спожитої електричної енергії є календарний місяць. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 10-го числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну. Тобто між сторонами склалися правовідносини на постачання електричної енергії. Як вбачається з особового рахунку [NUMBER] станом на 23 грудня 2014 року заборгованість за використану, але неоплачену електроенергію, яку надав позивач, становить 643грн.99коп (а.с.4). Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення заборгованості у судовому порядку ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, але у період перебування цивільної справи у суді відповідачка частково погасила заборгованість у розмірі 150грн., про що свідчать квитанції від 15 та 20 січня 2015 року. Враховуючи, що відповідачка визнала позовні вимоги позивача, частково погасила заборгованість, суд стягує з неї заборгованість за спожиту, але неоплачену електроенергію, у розмірі 493грн.99коп. та відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України судові витрати у справі у розмірі 243грн.60коп.

Outcome: partial