Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON], якою просить визнати право власності на транспортний засіб у вигляді автомобіля марки «ГАЗ», моделі «24», 1978 року випуску, двигун [NUMBER], шасі [NUMBER], номер кузову [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER]. Про місце, день та час розгляду справи по суті, особи, які беруть участь у справі повідомлялись належним чином. У судове засідання 19 лютого 2018 року для розгляду справи по суті особи, які беруть участь у справі, не з'явились. Представник позивача просила справу розглянути без її участі та без участі позивача, за наявними у справі доказами, проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення не заперечувала. Вказала, що правові наслідки їй відомі та зрозумілі їх роз'яснення судом не потребує. Відповідач причини неявки у судове засідання не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У зв'язку із повторною неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про проведення судового засідання 12 січня 2018 року та 19 лютого 2018 року, та від якого заяви про розгляд справи за його відсутності не надходило, причини неявки ним не повідомлені, відзив на позовну заяву не поданий, а представник позивача не заперечувала проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини п'ятої статті 259 Цивільного процесуального кодексу України занесена до протоколу судового засідання. Позиція позивача полягала у тому, що 25 грудня 2003 року [PERSON] оформив доручення, посвідчене приватним нотаріусом, яким уповноважив позивача та його дружину, керувати, або продати або подарувати належний йому автомобіль марки [NUMBER], модель ГАЗ 24, 1978 року випуску. Доручення було видане строком по 01 березня 2004 року. Протягом вказаного строку автомобіль проданим або подарований не був. Після закінчення строку вказаного у дорученні, [PERSON] не звернувся з вимогою про повернення автомобіля, жодна фізична або юридична особа будь-яких прав на цей автомобіль не заявила. І оскільки він більше 13 років самостійно відкрито та безперервно володіє автомобілем, фактично користується і утримує за власний рахунок, просить визнати за ним прав власності на нього за набувальною давністю. Позиція відповідача не відома, оскільки відзиву на позов, заяв, клопотань або заперечень він не подав. А суд на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: Двадцять п'ятого грудня 2003 року [PERSON], на підставі усного договору, видав доручення [PERSON] та [PERSON], яким уповноважив їх керувати, подарувати або продати за ціну та на умовах по їх розсуду належний йому (згідно свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії [NUMBER] та витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортним засобів) автомобіль марки ГАЗ 24, 1978 року випуску, двигун № [NUMBER], шасі [NUMBER], кузов № [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER]. При цьому, доручення було видано строком по 01 березня 2004 року (а.с.8,9,41). Згідно письмових пояснень [PERSON] ([INFO], місце проживання: [ADDRESS]) вбачається, що він проживає разом зі своєю матір'ю - [PERSON] та її цивільним чоловіком - [PERSON]; з грудня 2003 року у його матері та її цивільного чоловіка з'явився автомобіль марки ГАХ 24, 1978 року випуску, двигун № [NUMBER], шасі [NUMBER], кузов № [NUMBER], державний номер [NUMBER]; з того часу автомобіль знаходився у користуванні та володінні саме [PERSON]; автомобіль використовується ним у особистих цілях; обслуговування, ремонт, заправка автомобіля весь цей час здійснюється [PERSON], який відкрито володіє автомобілем (а.с.57,58). Згідно письмових пояснень [PERSON] ([INFO], місце проживання: [ADDRESS]), з [PERSON] вона проживає спільно як чоловік та дружина, але без реєстрації шлюб, за адресою: [ADDRESS]; у грудні 2003 року [PERSON] видав їм доручення на автомобіль марки ГАЗ 24, 1978 року випуску, двигун № [NUMBER], шасі [NUMBER], кузов № [NUMBER], державний номер [NUMBER]; разом із дорученням, [PERSON] передав [PERSON] автомобіль, ключі від нього, та свідоцтво про реєстрацію цього автомобіля як транспортного засобу; протягом строку доручення, відчуження автомобіля не відбулось; з моменту передачі автомобіля, він знаходився у постійному, безперервному та відкритому володінні і користуванні саме [PERSON], який зберігав його з грудня 2003 року у гаражі [ADDRESS], з 2016 року - у гаражі [ADDRESS]; сам автомобіль, з моменту його отримання використовується, обслуговується та ремонтується і заправляється саме [PERSON]; [PERSON], після видачі доручення, жодної претензії чи вимоги стосовно повернення автомобіля не пред'явив (а.с.59,60-62). З полісів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів вбачається, що у період 2010-2018 років страхувальником автомобіля марки ГАЗ 24, 1978 року випуску, двигун № [NUMBER], шасі [NUMBER], кузов № [NUMBER], державний номер [NUMBER] був і являється [PERSON] (а.с.49-56). З відомостей візуального характеру, що містятьтся у фотокартках наданих [PERSON] вбачається, що автомобіль марки ГАЗ 24, чорного кольору, державний номер [NUMBER] існує реально та зберігається в гаражі [ADDRESS] (а.с.63,64). А за даними Єдиного державного реєстру МВС щодо зареєстрвоаних транспортних засобів, автомобіль марки ГАЗ 24, чорного кольору, державний номер [NUMBER], зареєстрований за [PERSON], і в арешті чи розшуку не перебуває (а.с.41). Таким чином, із встановлених обставин вбачається виникнення між позивачем та відповідачем цивільно-правових відносин у сфері права власності на транспортний засіб, в межах яких між ними виник спір з приводу набуття права власності на транспортний засіб останнім, у зв`язку із добросовісним заволодінням цієї речі та відкритого і безперервного володіння нею протягом певного періоду в часі. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи з наступних мотивів: Положеннями статті 41 Конституції України гарантується право кожного володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (який набув чинності для України 11 вересня 1997 року) також передбачає право кожної фізичної особи мирно володіти своїм майном. З огляду на положення частини другої статті 181 Цивільного кодексу України, та статті 1 і частини шостої статті 19 Закону України "Про автомобільний транспорт", автомобіль, як транспортний засіб, слід розглядати як рухому річ (майно), право власності на інші речові права на які, а також їх виникнення, перехід і припинення, не підлягають окремій державній реєстрації, але державній реєстрації підлягає сам транспортний засіб. Системне тлумачення положень пунктів 3,6-8,16 "Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1388 від 07 вересня 1998 року, дає підстави стверджувати, що державна реєстрація транспортного засобу завжди здійснювалась тільки на ім`я власника (або власників, якщо їх кілька) транспортного засобу, про що видається відповідне свідоцтво про державну реєстрацію, а відомості про самого власника вносяться до Єдиного державного реєстру МВС. При цьому, з огляду на положення пункту 7 вказаного порядку, якщо власник транспортного засобу змінився - то він зобов'язаний зареєструвати такий транспортний засіб знову, але за собою. Таким чином, дані Єдиного державного реєстру МВС щодо власника зареєстрованого транспортного засобу вважаються достовірними, якщо не буде доведено іншого. Судом встановлено, що і на момент видання доручення на ім'я [PERSON] та [PERSON], і на момент розгляд справи судом (за даними Єдиного державного реєстру МВС України) [PERSON] дійсно належав автомобіль марки ГАЗ 24, 1978 року випуску, реєстраційний номер: [NUMBER] (а.с.8,9,15,41). Тому оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази які б спростовували, що вказані фактичні дані реєстру є достовірними, суд констатує, що на момент видачі доручення, йому належало право власності на зазначений автомобіль. Перехід або реєстрація зазначеного права приватної власності на інших осіб, за даними територіального сервісного центру Регіонального сервісного центру в Луганській області МВС України, не відбулось (а.с.41). Але як вже вказувалось вище, дані Єдиного державного реєстру МВС щодо власника зареєстрованого транспортного засобу слід вважати достовірними, якщо не буде доведено іншого, а тут суд виходить з такого. На час отримання позивачем на підставі доручення власника на вчинення певних юридичних дій транспортного засобу, діяв Цивільний кодекс Української РСР, який положеннями частини 2 статті 4 цього кодексу встановлював, що цивільні права і обов'язки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. А положення частини 1 і 2 статті 41 вказаного кодексу, визначали, що угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків; угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). А частина 1 статті 47 цього кодексу, передбачала, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. При цьому, частиною 1 статті 64 Цивільного кодексу Української РСР передбачалось, що довіреність або доручення це письмове уповноваження, яке видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Сьогодні ж, положення частин 1 і 3 статті 237 та частини 1 статті 244 ЦК України передбачають прямо, що представництво - це правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства; представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватись за довіреністю. Тож з огляду на викладене, та встановлені судом обставини, суд не має жодних сумнівів у тому, що 25 грудня 2003 року, [PERSON] видав доручення [PERSON] та [PERSON], на підставі усної угоди щодо його представництва, яка на момент її укладення не була передбачена законом, але йому не суперечила і відносилась до так званих непоіменованих угод. І на підтвердження вчинення такої угоди, для вчинення правочинів від його імені перед третіми особами, [PERSON] і видав доручення, яке обмежувалось строком дії угоди щодо його представництва, зокрема до 01 березня 2004 року, та передав у володіння [PERSON] автомобіля марки ГАЗ 24, 1978 року випуску, двигун № [NUMBER], шасі [NUMBER], кузов № [NUMBER], державний номер [NUMBER]. Згідно з положеннями частини 3 статті 344 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України), якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю (якщо це рухоме майно) через п'ять років з часу спливу позовної давності. Відповідно до частини 1 статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а вимога про поверненння автомобіля до спеціальної позовної давності, не відноситься. Отже, якщо особа заволоділа рухомим майном на підставі договору з власником, який після закінчення його строку, вимоги про повернення майна не пред`явив, то така особа набуває право власності на це майно через п`ять років з часу спливу трьох років після закінчення строку договору. Судом встановлено, що [PERSON] заволодів автомобілем (марки ГАЗ моделі 24, 1978 року випуску, двигун № [NUMBER], шасі [NUMBER], кузов (VIN) [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER]), що належав на праві власності [PERSON], на підставі договору (угода щодо представництва перед третіми особами, на підтвердження якої було видано доручення), тобто добросовісно; строк договору (угоди), на підставі якого він ним заволодів, закінчився 01 березня 2004 року; дані про те, що протягом строку давності, тобто у період з 01 березня 2004 року по 01 березня 2007 року, [PERSON] пред`явив вимогу до [PERSON] про повернення автомобіля, відсутні; п`ять років з часу спливу позовної давності пройшли 01 березня 2012 року; [PERSON] продовжує відкрито і безперервно володіти автомобілем, починаючи з 25 грудня 2003 року; З огляду на це, [PERSON] дійсно набув право власності на вказаний автомобіль за набувальною давністю, і тому його позов слід задовольнити. Отже,

Outcome: approved