Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому вказав, що він з 05 січня 1991 року по 10 червня 2001 року пропрацював слюсарем в Іллінецькому радгоспі-технікумі. 10 червня 2001 року він був звільнений з роботи у зв'язку з виходом на пенсію по інвалідності. ДП «Сільськогосподарське підприємство «Іллінецьке» було створено наказом Міністерства аграрної політики України від 15 серпня 2008 року №509 і є правонаступником частини прав та обов'язків Іллінецького державного аграрного коледжу, який, в свою чергу, є правонаступником прав та обов'язків Іллінецького радгоспу-технікуму. Наказом регіонального відділення Фонду Держмайна України по Вінницькій області від 22 червня 2012 року №465 було прийнято рішення про приватизацію ДП «Сільськогосподарське підприємство «Іллінецьке». На момент затвердження загальними зборами списків осіб, які мають право на земельну частку (пай), він, [PERSON], хворів та не знав про приватизацію підприємства та, відповідно, земельних ділянок, що перебували в його користуванні, тому не зміг вчасно звернутися із відповідною заявою про передачу йому у приватну власність земельної ділянки. Згідно наказу Міністерства агропромислового комплексу України №99 від 30 березня 1998 року, Іллінецький радгосп-технікум було перейменовано в Іллінецький державний аграрний технікум. Згідно наказу Міністерства аграрної політики України № 148 від 26 травня 2003 року, Іллінецький державний аграрний технікум був реорганізований в Іллінецьке науково-дослідне господарство Вінницького державного аграрного університету. Згідно наказів Міністерства аграрної політики України № 69 від 20 лютого 2008 року та № 151 від 13 березня 2008 року Іллінецьке науково-дослідне господарство ВДАУ було реорганізоване в Іллінецький державний аграрний коледж. Згідно наказу Міністерства аграрної політики України № 509 від 15 серпня 2008 року, на базі структурного виробничого підрозділу Іллінецького державного аграрного коледжу створено Державне підприємство «Сільськогосподарське підприємство «Іллінецьке». Згідно ч.ч. 9, 10 ст. 25 ЗК України, органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у процесі приватизації створюють резервний фонд земель за погодженням його місця розташування з особами, зазначеними в частині першій цієї статті у розмірі до 15 відсотків площі усіх сільськогосподарських угідь, які були у постійному користуванні відповідних підприємств, установ та організацій. Резервний фонд земель перебуває у державній або комунальній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням. Йому відомо, що на даний час на території Іллінецької сільської ради є наявні вільні землі резервного фонду, за рахунок яких йому можливо виділити земельну частку (пай) в розмірі 4,8866 га. Він вважає, що його незаконно позбавлено можливості реалізувати його право на отримання земельної частки (паю) через помилку членів комісії по розпаюванню землі, які не включили його до списку осіб, що мають право на земельну частку (пай). Згідно довідки відділу Держкомзему у Іллінецькому районі Вінницької області №31-28-0.3-656-15 від 10 лютого 2015 року, по ДПСП «Іллінецьке» на території Іллінецької сільської ради середній розмір земельної частки (паю) становить 4,8866 га. Тому [PERSON] просить суд визнати за ним право власності на земельну частку (пай) розміром 4,8866 га як за пенсіонером Іллінецького радгоспу-технікуму, правонаступником якого є ДП «Сільськогосподарське підприємство «Іллінецьке» та зобов'язати ГУ Держземагенства у Вінницькій області виділити, належну йому земельну частку (пай) із числа земель резервного фонду, розташованих на території Іллінецької сільської ради Іллінецького району Вінницької області. Позивача [PERSON] в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав повністю, просить їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача ДП «Сільськогосподарське підприємство «Іллінецьке» Іллінецької сільської ради Іллінецького району Вінницької області в судове засідання не з'явився, голова правління КСП «Іллінецьке» подав до суду заяву, в якій позовні вимоги [PERSON] визнав, проти їх задоволення не заперечує, просить розглянути справу в відсутність представника КСП «Іллінецьке». Представник відповідача Іллінецької сільської ради Іллінецького району Вінницької області в судове засідання не з'явився, натомість сільський голова подав до суду відповідного листа про розгляд справи у відсутність представника ради, позовні вимоги визнав повністю. Представник відповідача Головного управління Держземагенства у Вінницькій області за довіреністю головний спеціаліст - юрисконсульт відділу Держземагенства в Іллінецькому районі Сірук О.В. в судовому засіданні позовних вимог [PERSON] не визнав, при цьому подав до суду письмові заперечення на них, в яких вказав, що ст. 1 ЦПК України передбачено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Слід зазначити, що, у відповідності до ст. 122 ЗК України (в редакції Закону від 1 січня 2013 року) центральному органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальним органам надано повноваження щодо передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність або в користування для всіх потреб. Відповідно до наказу Державного комітету України по земельних ресурсах від 20 лютого 1996 року №11 кількість осіб, які мають право на земельну частку» (пай), приймається за списком, що є додатком до державного акта на право колективної власності на землю, який, у разі потреби, уточнюється і підписується головами відповідної Ради і підприємства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) громадянам України видаються відповідною районною державною адміністрацією (виконавчим комітетом міської Ради). З огляду на викладене, порушення прав позивача на отримання земельної частки (паю) у вигляді пропущення в списках осіб, які мають право на земельну частку (пай), було допущено не Головним управлінням Держкомземагенства у Вінницькій області, тому управління не може бути належною стороною у справі, оскільки жодних відносин між ним та [PERSON] не виникало, тому і відсутні підстави для спору. З огляду на викладене, представник Головного управління Держземагенства у Вінницькій області просить суд відмовити [PERSON] у задоволенні його позову. Заслухавши пояснення позивача, заперечення відповідача ГУ Держземагенства у Вінницькій області, дослідивши наявні у справі письмові докази суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню із наступних мотивів. Правовідносини, що є предметом спору між сторонами у цій справі, регулюються, зокрема, земельним законодавством України щодо права власності на земельні ділянки. Зокрема, відповідно до ст. 25 ЗК України, при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров'я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю); рішення про приватизацію земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій приймають органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень за клопотанням працівників цих підприємств, установ та організацій; землі у приватну власність особам, зазначеним у частині першій цієї статті, передаються безоплатно; особи, зазначені у частині першій цієї статті, мають гарантоване право одержати свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості). Відповідно до ч.5 ст. 25 ЗК України «Про порядок виділення в натурі на місцевості земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», особи, зазначені у частині першій цієї статті, мають гарантоване право одержати свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості), а тому, не включения його до списку осіб, які мають право на земельний пай не може бути підставою для припинення такого права, оскільки воно є гарантованим законом. Згідно ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі на місцевості земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай); громадяни України, евакуйовані із зони відчуження, відселені із зони безумовного (обов'язкового) або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадяни України, що самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення, і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які проживають у сільській місцевості. Громадянам, зазначеним в абзаці п'ятому частини першої цієї статті, земельні ділянки в натурі (на місцевості) виділяються із земель запасу чи резервного фонду в розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. У разі відсутності на території відповідної ради необхідних площ земель запасу чи резервного фонду земельна ділянка за їх згодою може бути виділена в натурі (на місцевості) меншого розміру або за рахунок земель запасу чи резервного фонду, розташованих на території іншої ради в межах області. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», невнесення до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання, відповідно до п. 7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність». Відповідно до Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих в колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» № 720/95 від 08 серпня 1995 року, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. Відповідно до ч. 2 ЗУ «Про порядок виділення в натурі на місцевості земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай) також є, зокрема, рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16 квітня 2004 року №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", при розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядувяння в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов'язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припини їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. Суд вирішує ці питання по суті, якщо це відповідає закону (наприклад, визнає відповідно до ч.3 ст. 1 Закону України "Про порядок виділення а натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" від 5 червня 2003 року №899-ІV (899-15) право на земельну частку (пай), якщо районною (міською) державною адміністрацією безпідставно відмовлено у видачі документа, що посвідчує право на земельну частку (пай). Разом з тим ст. 118 ЗК України передбачений порядок надання земельних ділянок безоплатно у привну власність. Згідно цієї ж статті, якщо суд визнає право на земельну частку (пай), то Головне управління, відповідно до ст. 118 ЗК України, розглядає питання про надання земельної ділянки. З огляду на викладене, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, визнавши за [PERSON] право власності на земельну частку (пай) у середньому розмірі земельної частки (паю) 4,8866 га у землях, що були розпайовані в порядку приватизації ДП «Сільськогосподарське підприємство «Іллінецьке» с.Іллінецьке Іллінецького району Вінницької області, і розташовані на території Іллінецької сільської ради Іллінецького району Вінницької області за межами населених пунктів. Що ж стосується вимоги позивача зобов'язати Держземагенство виділити належну йому земельну частку (пай), то в її задоволенні слід відмовити за її безпідставністю, оскільки наявність рішення суду про визнання права власності на земельну частку пай вже є достатньою та беззаперечною підставою для такого надання земельної ділянки. На підставі викладеного,

Outcome: partial