Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

[PERSON] в лютому 2016 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу малолітній дитині на тимчасовий в'їзд/виїзд на територію України, тимчасово непідконтрольну державній владі України, в супроводі матері без згоди/дозволу/супроводу батька. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що з 19.01.2013 року перебувала у шлюбі з відповідачем, від шлюбу мають спільну дитину [PERSON], [INFO] р. н.. Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 24.02.2015 року шлюб між позивачем і відповідачем було розірвано. [PERSON] з червня 2014 року фактично не проживає з родиною, не бере участі у вихованні дитини, не надає матеріальної допомоги, відмовляється від спілкування, мешкає в м. Донецьку. [PERSON] разом з дитиною є особами, переміщеними з зони проведення АТО, та на теперішній час мешкають в м. Токмаку Запорізької області. Крім того, відповідач безпідставно чинить перешкоди позивачу у здійсненні нею заходів, спрямованих на спілкування дитини з її близькими родичами, які залишились проживати в м. Донецьку, а саме відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини на територію України, тимчасово непідконтрольну державній владі України у супроводі матері. Позивач вбачає наявність спору між нею та [PERSON] у вирішенні питання про свободу пересування спільної дитини, наголошує на необхідності розширення світогляду дитини, підтримання родинних зв'язків. З огляду на це [PERSON] просить суд надати дозвіл на тимчасовий в'їзд/виїзд на територію України, тимчасово непідконтрольну державній владі України, до м. Донецька, малолітньої дитини [PERSON], [INFO] р. н., в супроводі матері без згоди/дозволу/супроводу батька на період з 01.05.2016 року по 01.09.2016 року. Відповідно до ч.9 ст. 110 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред'являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи). Останнім відомим позивачеві місцем реєстрації/проживання [PERSON] є [ADDRESS], та [ADDRESS] (Петровський район м. Донецька). Згідно із ст.1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції» розпорядженням голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 2710/38-14 від 02.09.2014 року була визначена зміна територіальної підсудності судових справ,підсудних розташованим у районі проведення антитерористичної операції місцевим загальним судам,зокрема, для справ, підсудних Петровському районному суду м. Донецька, визначена підсудність Краснолиманському міському суду Донецької області. За таких обставин цивільна справа відносно відповідача [PERSON] підлягає розгляду Краснолиманським міським судом Донецької області. В судовому засіданні [PERSON] свої вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі, навела доводи, аналогічні висловленим в позовній заяві. Позивач уточнила позовні вимоги, в адресованій суду письмовій заяві від 09.03.2016 року просила надати дозвіл на в'їзд/виїзд, малолітньої дитини в період часу з 20.03.2016 року по 01.09.2016 року(а.с. 38-39). [PERSON] не заперечувала проти заочного розгляду цивільної справи. Відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи судом(а.с. 30,35), проте для участі в судовому засіданні не прибув, клопотань про необхідність відкладення розгляду справи не заявляв, заперечень проти позову не висунув. Представник третьої особи - органу опіки і піклування Токмацької міської ради Запорізької області Кривонос О.В. в судовому засіданні вважала за можливе позов задовольнити, надала висновок про доцільність дозволу на тимчасовий в'їзд/виїзд на територію України, тимчасово непідконтрольну державній владі України, малолітньої дитини в супроводі матері без згоди/дозволу/супроводу батька. З огляду на це, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цієї цивільної справи за правилами гл. 8 розділу ІІІ ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника третьої особи, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, відповідно до ст. 11 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог. Відповідно до вимог ст.ст.10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатись як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ст.60 ЦПК України); обставини, що мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. За приписами ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки відповідно до положень ст. 151 СК України вправі обирати самі. Як вбачається із наданого позивачем свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 02.07.2013 року відділом РАЦС Петровського РУЮ у м. Донецьку, батьками малолітньої [PERSON], [INFO] р. н., є [PERSON] та [PERSON] (а.с.11). За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 19.01.2013 року відділом РАЦС Петровського РУЮ у м. Донецьку, був розірваний за рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 24.02.2015 року по справі № 236/260/15-ц (а.с.10, 12). Дитина [PERSON] на теперішній час проживає спільно з матір'ю в м. Токмаку Запорізької області (а.с.13). Відповідач не мешкає разом з родиною, не бере участі у вихованні дитини та її матеріальному утриманні, що підтверджено висновком органу опіки і піклування та довідкою з дитячого дошкільного закладу (а.с. 15,36). В Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991 року) наголошується на забезпеченні поваги прав дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім'я та сімейні зв'язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. [PERSON] доведена наявність сімейних зв'язків малолітньої [PERSON] на території, тимчасово непідконтрольній державній владі України, у м. Донецьку, де мешкають батька та мати позивача (дідусь та бабуся дитини)- [PERSON], [PERSON](а.с.17-23). Відповідно до ст. 257 СК України баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їхньому вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Загальновідомою та такою, що не потребує доказування, за змістом ст. 61 ЦПК України є обставина проведення антитерористичної операції на території частини Донецької області (зокрема, в м. Донецьку) та вихід частини території Донецької області (в тому числі м. Донецька) з-під контролю державної влади України. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085-р (зі змінами) затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, в тому числі м. Донецьк Донецької області. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» в районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян; на вимогу керівників учасників антитерористичної операції підприємства, установи та організації, що знаходяться в районі проведення антитерористичної операції, частково або повністю припиняють свою роботу. Наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 22.01.2015 року № 27 ог затверджено Тимчасовий порядок здійснення контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів вздовж лінії зіткнення у межах Донецької та Луганської областей. Згідно з вказаним Порядком в'їзд на неконтрольовану територію та виїзд з неї осіб здійснюється через блокпости - громадян України - за умови пред'явлення будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України "Про громадянство України" або статтею 2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", а тих, які не досягли 16-річного віку - з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. П.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затв. Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, встановлено, що виїзд за кордон громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків або за рішенням суду. Згідно з вимогами ст. ст.154,155 СК України батьки мають право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини; здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до положення ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла 16-ти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За змістом ст.ст. 2, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини; оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків; за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Таким чином, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 -річного віку, в супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Батько малолітньої дитини - [PERSON] на час вирішення цивільної справи судом по суті не надав належним чином оформленої письмової згоди на тимчасовий короткостроковий виїзд дитини на територію України, тимчасово непідконтрольну державній владі України, в супроводі матері. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що закон передбачає надання дозволу на конкретний виїзд на територію України, тимчасово непідконтрольну державній владі України, неповнолітньої дитини в супроводі одного із батьків, з визначенням початку й закінчення часу такого виїзду. Суд бере до уваги уточнені в судовому засіданні вимоги позивача [PERSON] щодо періоду виїзду до м. Донецька з малолітньою дитиною, а також наявність висновку органу опіки і піклування Токмацької міської ради Запорізької області щодо доцільності надання позивачеві такого дозволу (а.с. 36). Суд вважає, що вимоги позивача ґрунтуються на законі і задовольняє позов. Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд зазначає таке. Згідно із ст. 79 ЦПК України судовий збір включено до складу судових витрат. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. [PERSON] при поданні позову сплачено в дохід держави судовий збір у розмірі 551,21 грн., що підтверджено наданою позивачем квитанцією від 02.02.2016 року (а.с.2,3). За цих обставин суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми судового збору.

Outcome: approved