Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-25 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася з вищевказаним позовом до [PERSON] (далі - відповідач), з вимогами: - визнати нерухоме майно, а саме житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] , житловою площею 39,9 кв.м. - спільною сумісною власністю подружжя; - провести розподіл спільного майна подружжя, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину будинку, що розташований в [ADDRESS] , житловою площею 39,9 кв.м.; - стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Підставність вимог позивач обґрунтовує тим, що 21.09.1975 вони з відповідачем уклали шлюб, який було припинено шляхом його розірвання за рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 18.09.2019. Під час шлюбу ними було побудовано вищевказаний об`єкт нерухомого майна, утім правовстановлюючий документ було видано на ім`я відповідача, хоча він був побудований у період шлюбу та за рахунок спільних коштів. Ураховуючи те, що в добровільному порядку вони не змогли домовилися із відповідачем щодо поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності їх як подружжя, тому вказане стало підставою звернення до суду із даним позовом. Ухвалою суду від 12.04.2021, після усунення недоліків за ухвалою суду від 26.03.2021, було відкрито провадження у справі, призначено розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомлення (викликом) сторін та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов. У визначений судом строк відповідач заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін не надав, також не надав зустрічного позову в межах визначеного судом строку, тому суд здійснює розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. 09.06.2021 ухвалою суду було задоволено клопотання позивача про виклик свідків. Відповідач подав до суду відзив, у якому просив суд відмовити повністю в задоволенні позову [PERSON] до нього про поділ майна подружжя, обґрунтовуючи свою позицію тим, що остання не приймала ніякої участі, ні коштами, ні працею у будівництві домоволодіння по [ADDRESS] . Відповідач стверджує, що поліпшення майна відбулося лише за рахунок його особистих заробітків (коштів), так як він, починаючи з 1991 року, а саме двадцять років, перебував на заробітках за кордоном, за свої кошти проводив будівництво та наступні капітальні ремонти. Крім того, у відзиві відповідач зазначив, що будинок будували його батьки. Згідно довідки-характеристики від 10.11.1984 за № 63 зазначено, що дана довідка [PERSON] надається для отримання свідоцтва про право на спадщину, тому з вищевказаного слідує, що відповідач даний будинок успадкував після смерті батька [PERSON] , а тому дане майно є особистою власністю. Позивач не надала та не може надати конкретних доказів щодо приймання своєї участі (коштами працею) у істотному поліпшенні його домоволодіння в [ADDRESS] , а лише стверджує про це в позовній заяві з посиланням на докази, які взагалі не підтверджують факт участі її працею та коштами у істотному поліпшенні будинку. Крім того, згідно свідоцтва про право власності на домоволодіння від 18.06.1985 зазначено, що дане свідоцтво на будинок видано взамін свідоцтва від 29.08.1984, тобто після успадкування [PERSON] даного будинку. Разом з цим, у відзиві відповідач просив поновити строк для подачі відзиву на позов, який ним було пропущено, на його думку, з поважних причин, оскільки він у зв`язку із хворобою перебував на самоізоляції та був позбавлений скористатись правовою допомогою. Позивач подала до суду відповідь на відзив, у якому заперечує проти тверджень відповідача, аргументуючи тим, що з 04.08.1975 по 10.11.1984 вона працювала маляром-штукатуром в Липовецькій міжгосподарській будівельній організації; з 12.11.1984 по 09.07.1998 диспетчером в Липовецькому автотранспортному підприємстві 10544; підробляла тимчасовими заробітками, а тому отримані грошові кошти вносились нею у спільний бюджет сім`ї, як і відповідачем за рахунок яких будувався будинок та здійснювалось його поліпшення. Свідоцтво про право власності на домоволодіння від 18.06.1985, на яке посилається відповідач у відзиві, не є свідоцтвом про спадщину в розумінні норм ЦК УРСР, що діяв на той час, хоча й видане взамін іншого свідоцтва, відтак майно не є особистою власністю відповідача, а іншого не доведено. Крім цього, позивач подала до суду заперечення проти заяви відповідача про поновлення строку для подачі відзиву, обґрунтовуючи тим, що відповідно до отриманої інформації за основним місцем роботи відповідача було встановлено, що в період зазначений відповідачем у відзиві щодо перебування його на самоізоляції, у зв`язку із хворобою, останній перебував з 12.04.2021 по 02.06.2021 на роботі, що підтверджується довідкою КП «Комунсервіс» Липовецької міської ради, також зазначено, що у відпустці та відрядженні в даний час не перебував, листок непрацездатності не надавав. Таким чином, позивач вважає, що підстави для поновлення строку подання відзиву відповідачем відсутні. Ураховуючи наведене, суд вважає, пропущений строк відповідачем на подачу відзиву не поважним, в підтвердження чому надано належні та допустимі докази, отож в силу ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з підстав, що наведені у позові. Відповідач в судовому засіданні вимоги не визнав, вказав, що спірний об`єкт нерухомого майна є його особистою власністю, оскільки є спадковим майном, був збудований на земельній ділянці, що належала його батькам, при цьому, позивач не приймала ніякої участі ні коштами, ні працею у його будівництві та поліпшені, тому просив суд в задоволенні позову відмовити Суд, вислухавши пояснення сторін спору, вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, встановив, що 21.09.1975 між сторонами було укладено шлюб, що підтверджується відповідним свідоцтвом (а.с. 6). Обставини щодо припинення шлюбу за рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 18.09.2019 сторонами спору визнавались, отож доказуванню в силу приписів ст. 82 ЦПК України, не підлягають. Згідно свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 18.06.1985 виданого на підставі рішення виконкому Липовецької селищної Ради народних депутатів №73 від 28.05.1985 взамін свідоцтва виданого від 29.08.1984, зареєстрованого у КП "ВООБТІ" за реєстром №1693, внесено в реєстрову книгу №7 від 28.06.1985, [PERSON] є власником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). Право власності на вказане майно зареєстроване в органах БТІ 28.06.1985, в силу діючого на час виникнення даних правовідносин (а.с.7 на звороті). Як убачається із Витягу з рішення Липовецької селищної ради народних депутатів Липовецького району Вінницької області від 16.12.1986 за №170 (а.с.9), було впорядковано вулиці та нумерацію в селищі Липовець - у п.21 зазначено [PERSON] існуючий номер - 6а, присвоєно номер - 16. Позивач звернулась до суду із даним позовом про визнання зазначеного вище нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання за нею права власності на Ѕ частку у ньому. Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України (надалі - СК України) цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року. Судом встановлено, що спірне майно придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи підлягають застосуванню положення Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, тому суд застосовує норми Кодексу України про шлюб та сім`ю. Згідно зі статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Нормами статті 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до вимог статті 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Частина перша статті 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України передбачає, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. У пункті 9 Постанови N 16 від 12 червня 1998 року "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" (чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 Кодексу про шлюб та сім`ю України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). У судовому засіданні судом було допитано свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які суду показали, що вони є сусідами сторін спору та проживають в [ADDRESS] , усі вони разом із сторонами спору приблизно в один час будували житлові будинки, а тому їм достовірно відомо, що сторони перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, спільно будували спірний житловий будинок, відповідач у свій час їздив на заробітки, уміє виконувати всі будівельні роботи, самостійно частину з яких виконував, позивач виховувала дітей та посильною для нею участю як жінка проводила ремонтні роботи, ходила по тимчасових заробітках з метою заробітку коштів, оскільки також виконує будівельні роботи. Суд вважає необґрунтованим та таким, що не підтверджені належними та допустимими доказами доводи відповідача, що спірний будинок був отриманий ним у порядку спадкування після смерті батька, відтак є його особистою власністю. Будь - яких інших доказів на спростування обставин наведених позивачем як у позові так і наданих в судовому засіданні, що майно не є спільною сумісною власністю подружжя, не було нажите ними в період шлюбу, чи набуте в період роздільного проживання подружжя, є особистою власністю відповідача, - суду не надано. Аналізуючи зібрані у справі докази судом встановлено, що житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, що є предметом даного спору набуто в період шлюбу сторін спору, об`єкт наявний на час припинення спільного ведення господарства, було докладено спільних зусиль та коштів для його будівництва, утім правовстановлюючий документ видано на ім`я відповідача, право власності на таке майно зареєстроване в установленому законом порядку, яке було чинне на час такої реєстрації. Встановивши наведені обставини, враховуючи те, що спільна власність подружжя презюмується, тягар доведення належності спірного майна на праві особистої власності лежить на відповідачеві, який належними і допустимими доказами не довів протилежного, суд дійшов висновків про те, що житловий будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та кожному із подружжя належить по 1/2 його частині, отже, суд вважає позов обґрунтованим, доведеним і таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі. Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до Глави 8 ЦПК України. Враховуючи викладене та

Outcome: approved