Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

28.09.2021 [PERSON] звернулася до суду з даним позовом мотивуючи тим, що вона є дружиною та спадкоємцем майна померлого [INFO] [PERSON] . Вона прийняла спадщину після смерті чоловіка, адже подала до нотаріальної контори у визначений строк заяву, на підставі якої було заведено спадкову справу № 247/2018. Проте, нотаріусом їй було надано для ознайомлення відомості з ЄДРРПН з яких вбачається, що на майно її чоловіка на підставі ухвали суду від 08.02.2002 було накладено арешт, що позбавляє її оформити спадкові права на спадкове майно. Так, дійсно її чоловік мав боргові зобов`язання перед [PERSON] , однак [PERSON] їх виконав у повному обсязі, що підтверджується відповідною розпискою. Разом з тим, відповідачем не було вчинено дій щодо скасування арешту, який був накладений за його заявою, в зв`язку з виконанням зобов`язання. Враховуючи, що в добровільному порядку вирішити спір неможливо, просила в судовому порядку припинити обтяження - заборону на відчуження об`єкта нерухомого майна (арешт) житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер обтяження:1246323, власник: [PERSON] , що зареєстроване 18.08.2004 17:28:33 за № 1246323 реєстратором: Перша Білоцерківська міська державна нотаріальна контора Київської області, на підставі ухвали Білоцерківського міського суду Київської області б/н від 08.02.2002 та стягнути з відповідача на її користь судові витрати у розмірі 908,00 грн. 21.10.2021 судом прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач - [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити за її відсутності, позов підтримує у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Представник позивача, за довіреністю - Звада Оксана Андріївна, у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити за її відсутності, позов підтримує у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач - [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в тому числі шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, причини неявки суд не повідомив, відзив на позов та заяви з процесуальних питань до суду не подав. Третя особа представника до суду не направила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала заяву, про розгляд справи за відсутності представника Перша Білоцерківська міська державна нотаріальна контора Київської області на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Згідно із ч. 3 ст. 2 ЦПК України, одним із основних принципів цивільного судочинства є верховенство права. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що позивач - [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , з 05 серпня 1972 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , що підтверджено матеріалами справи ( а.с.4-7). З матеріалів справи (а.с.9,12) вбачається, що [PERSON] є спадкоємцем майна померлого [INFO] [PERSON] , вона прийняла спадщину за законом шляхом подачі 16.10.2018 заяви за № 728 до Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області, на підставі якої було заведено спадкову справу № 247/2018. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 16.10.2018 (а.с.8), 18.08.2004 17:28:33 за № 1246323 реєстратором: Перша Білоцерківська міська державна нотаріальна контора Київської області, на підставі ухвали Білоцерківського міського суду Київської області б/н від 08.02.2002, за ВХ.143, було зареєстровано обтяження - заборону на відчуження об`єкта нерухомого майна (арешт) житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер обтяження:1246323, власник: [PERSON] . Встановлено, що держаний нотаріус не має можливості вчинити нотаріальну дію щодо видачі спадкоємцю свідоцтва по право на спадщину, оскільки за результатами перевірки фактів відсутності (наявності) заборон або арешту на спадкове майно нотаріусом встановлено, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, Реєстру прав власності на нерухоме майно, державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, наявні обтяження внесені на підставі ухвали суду, а згідно з п.4.17 п.4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. З ухвали Білоцерківського міського суду від 08.02.2002 б/н (а.с.11), вбачається, що суддею Білоцерківського міського суду Невгад Л.М., в порядку забезпечення позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, накладено арешт на майно, що належить [PERSON] , проживаючого в [ADDRESS] . Копію ухвали направлено на виконання до Білоцерківської міської державної нотаріальної контори. З ухвали Білоцерківського міського суду у справі № 2-373/2002 ( а.с.14), вбачається, що 28 лютого 2002 року було прийнято відмову від позову [PERSON] та закрито провадження у справі за позовної заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про відшкодування матеріальної і моральної шкоди. З розписки від 27 лютого 2002 року (а.с.33), вбачається, що [PERSON] отримав від [PERSON] 700,00 грн. та від [PERSON] 1000,00 грн. для ремонту його автомобіля, який було пошкоджено під час аварії 15.12.2001 по вул. Київській у м. Біла Церква, та він не має ніяких претензій до [PERSON] та [PERSON] в зв`язку з добровільним відшкодуванням коштів. З листа Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) від 23.06.2021 за № 62064 ( а.с.13), вбачається, що в результаті проведеної перевірки в АСВП, в тому числі у розділах «архів» та «спец розділ», будь - які виконавчі документи, боржником у яких є [PERSON] , [INFO] , на примусовому виконанні не перебуває та не перебувало, а щодо зняття арешту з майна рекомендовано звернутися до суду. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1. ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності. Пункт 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» містить роз`яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння. Відповідно до положень ст. 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Встановлено, що накладений арешт на майно, що належало померлому [INFO] [PERSON] , [INFO] , який проживав за адресою: [ADDRESS] , на підставі ухвали Білоцерківського міського суду від 08.02.2002, за ВХ.143, про арешт майна в порядку забезпечення позову, та обтяження № 1246323, зареєстроване 18.08.2004 17:28:33 за № 1246323 Першою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, порушує спадкові права позивача, яка проживає у вказаному будинку, а іншого способу зняти заборону в неї, крім судового, немає. Відповідно до п.1 ч. 1. ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Відповідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач сплатила при подачі позову судовий збір у розмірі 908,00 грн. (а.с.1), тому з відповідача на її користь стягуються вказані судові витрати.

Outcome: approved