Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

29 червня 2021 року [PERSON] звернулася до Краснолиманського міського суду Донецької області з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в сумі 90 762 грн. та моральної шкоди в сумі 10000 грн. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що з 10 лютого 2016 року по 30 вересня 2020 року вона перебувала у трудових відносинах з Регіональною філією «Донецька залізниця» АТ "Українська залізниця". 30 вересня 2020 року була звільнена за власним бажанням у зв`язку з переїздом на нове місце проживання (ст.38 КЗпП України) згідно Наказу № 161 о/с від 30 вересня 2020 року. В порушення вимог діючого трудового законодаства остаточний розрахунок з позивачем не проведено та не повідомлено про належні нараховані суми при звільненні, також не здіснено виплату належних платежів у повному обсязі, що є порушенням ч.1 ст.116 КЗПП України. Згідно листа Відповідача від 05.11.2020 ЖМ.С-16-К-432, який було надано відповідь на лист Позивача від 06.10.2020 року, у серпні місяці було проведено утримання із заробітної плати (розрахункових при звільненні) у сумі 2566,67 грн. в рахунок погашення безпроцентної позики за договором-зобов`язання № 1293 від 17.10.2013 року з Державним підприємством «Донецька залізниця», що є грубим порушенням ст.127 КЗпП України. 01.03.2021 року Позивач направив звернення стосовно невиплати заробітної плати та рахункових Відповідачем на адресу головного управління Держпраці у Донецькій області. За результатами перевірки 22.04.2021 року розрахункові по заробітній платі були перераховані Позивачу у сумі 2566,67 грн., що становить 140 робочих днів затримки розрахунку по заробітній платі при звільненні. Ст.117 КЗпП України зазначена відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні. Згідно довідки відповідача про доходи, заробітна плата за два календарні місяці роботи склала 27228,82 грн., в т.ч. у серпні 20193,94 грн. та у вересні 7034,88 грн. За таких обставин, середньоденна заробітна плата позивача складає 648,30 грн. (27228,82 грн. / 42 робочих дня). У зв`язку з тим, що Відповідач не провів повний розрахунок при звільненні Позивача, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту виплати розрахункових пройшло 140 робочих днів, з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який складає 90 762 грн. Враховуючи, що [PERSON] була вимушена відновлювати свої порушені права протягом кількох місяців просить стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у сумі 10000 грн. Ухвалою судді 01 липня 2021 року позовну заяву залишено без руху у зв`язку з несплатою судового збору за немайнову вимогу та заявлення вимог до регіональної філії «Донецька залізниця». 05 липня 2021 року позивачем сплачено судовий збір та надано уточнену позовну заяву, в якій зазначено відповідача - АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Доненька залізниця». Ухвалою судді від 06 липня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, у справі відкрито спрощене позовне провадження. 09 серпня 2021 року від Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» надійшов відзив, в якому відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі та просив суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на наступне. 30 вересня 2020 року [PERSON] була звільнена за власним бажанням у зв`язку з переїздом на нове місце проживання (ст.38 КЗпП України) наказ 161/ос від 30.09.2020 року. При остаточному розрахунку при звільненні [PERSON] проведено утримання із заробітної плати у сумі 2566,67 грн. в рахунок погашення безпроцентної позики за договором зобов`язання № 1293 від 17.10.2013 року, де п.5.2 передбачено що при звільненні з роботи, залишок заборгованості позики повинен бути сплачений позичальником самостійно не пізніше дня звільнення. Зазначені обставини виникли через недотримання Позивачем договору № 1293 від 17.10.2013 року а саме: [PERSON] звернулась до ДП «Донецька залізниця» із заявою про надання безпроцентної позики на рем м житла (поліпшення житлових умов) термін угоди до 07.10.2020 року. Згідно ст. 11 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України, цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. 30.03.2015 року було укладено додаткову угоду №1 за заявою [PERSON] до договору-зобов`язання № 1293 від 17.10.2013 року про продовження договору -зобов`язання у зв`язку з тяжким матеріальним станом у зв`язку чим внесено зміни в п.4.2 « Термін, зазначений у пункті 4.1 цього договору, подовжується 2 роки, у зв`язку з тяжким матеріальним станом»- іі.4.3 «Позичальник зобов`язується повернути позику у термін 17.10.2022 року. Також внесено зміни п. 5.1, п.6.1 а в пункті 2 додаткової угоди, де зазначено, що «Всі інші пункти договору - зобов`язання для надання позики залишаються без змін, отже відповідно до п.5.2 договору № 1293 від 17.10.2013 року «при звільненні з роботи, залишок заборгованості позик повинен бути сплачений позичальником самостійно не пізніше дня звільнення». Отже, підприємство зі своєї сторони виконали умови договору надали безпроцентну позику. Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами, а [PERSON] виконала умови договору та на момент звільнення і дотеперішній час заборгованість перед позичальником не погашена. У позові [PERSON] посилається на ст. 117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівник сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. AT «Укрзалізниця» заперечує позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі при звільненні, оскільки позивачем після звільнення було направлено листи адресу AT «Укрзалізниця» та на адресу Головного управління Держпраш Донецькій області щодо невиплати в повному обсязі розрахункових при звільненні, тобто фактично між позивачем та AT «Укрзалізниця» виник спір щодо невиплати в повному обсязі розрахункових при звільненні. За результатами розгляду звернення [PERSON] 22 квітня 2021 року «Укрзалізниця» самостійно було виплачено заборгованість по заробітній платі, яка виникла при виплаті розрахункових при звільненні. Дослідивши докази у справі в їх сукупності, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. За вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Конституція України, проголосивши Україну демократичною, соціальною, правовою державою, визначила зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема, її обов`язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (ст.ст. 1, 3 Конституції України). Складовою цього обов`язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (ч. 4 ст. 13, ч. ч. 1, 2, 7 ст. 43 Конституції України). Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Конституція України, норми якої, відповідно до ст. 8 Основного закону, є нормами прямої дії, визначає, що держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори, зокрема, за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. Судом встановлено, що відповідно до записів трудової книжки серії [NUMBER] (а.с.8-12), [PERSON] 26 квітня 2004 року була прийнята апаратчиком хімводочистки 01 розряду пункту промивки Вагонного депо Красний Лиман Донецької залізниці. 10 листопада 2009 року назва вагонного депо станції Красний Лиман Донецької залізниці змінено на Вагонне депо Красний Лиман ДП «Донецька залізниця». З 23 вересня 2014 року [PERSON] прийнята до Краснолиманської дистанції колії Дежавного підприємства «Донецька залізниця» розподілювачем робіт 4 розряду 13 околотку за переведенням з Вагонного депо Красний Лиман ДП «Донецька залізниця». 01 грудня 2015 року Державне підприємство «Донецька залізниця» реорганізоване шляхом злиття у публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» та утворено регіональну філію «Донецька залізниця». 12 лютого 2016 року [PERSON] прийнята інженером ІІ категорії відділу механізації структурного підрозділу «Служба колії» у порядку переведення із структурного підрозділу «Краснолиманська дистанція колії» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». 22 вересня 2020 рок [PERSON] звільнена у зв`язку з переведенням до структурного підрозділу «Лиманська дистанція колії» регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця». 30 вересня 2020 року звільнена за власним бажанням у зв`язку з переїздом на нове місце проживання (ст.38 КзпП України). Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. З довідки про доходи [PERSON] , виданої структурним підрозділом «Служба колії» регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» вбачається, що нарахування за вересень 2020 року склали 3475,70 грн. (а.с.16). Не отримавши належні розрахункові суми при звільненні, [PERSON] звернулася листом до голови правління АТ «Українська залізниця» (а.с.17-18) та отримала відповідь № НАС-16-К-432 від 05.11.2020 року з якої вбачається, що з нарахованої заробітної плати в сумі 3475,70 грн. утримано 2 566,67 грн. в рахунок погашення короткострокової позики (а.с.19). Вказані дії відповідача вчиненні з порушенням вимог трудового законодавства враховуючи таке. Згідно з положеннями ч. ч.1, 2 ст. 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: 1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми; 2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію; 3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136). Відповідно до положень ст.26 Закону України «Про оплату праці» відрахування із заробітної плати можуть провадитися тільки у випадках, передбачених законодавством. В даному випадку відповідачем при звільненні [PERSON] було утримано із її заробітної плати грошові кошти, які були отримані за договором позики з підприємством, що не відноситься до переліку підстав, встановленого положеннями ст.ст. 127, 128 КЗпП України, ст. ст. 25, 26 Закону України «Про оплату праці», тобто утримані незаконно. Відповідач і сам визнав факт незаконного утримання, оскільки 22.04.2021 року після звернення позивачки до Головного управління Держпраці у Донецькій області (а.с.20-21), виплатив їй утриману суму в розмірі 2566,67 грн. (а.с.24). В позовних вимогах [PERSON] просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку призвільненні, який складає 90 762 грн. та розрахований з моменту звільнення до моменту виплати розрахункових за 140 робочих днів. При ухваленні рішення щодо сум, які необхідно стягнути з відповідача на користь позивача суд враховує наступне. 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16. ВП Верховного Суду прийшла до висновку, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Тому ВП Верховного Суду зазначила, що ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин. На думку ВП Верховного Суду, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; -ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Таку точку зору у своїй постанові ВП Верховного Суду аргументувала тим, що з однієї сторони працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. З іншої сторони, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Наприклад, непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Верховний Суд вважає, що метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст. 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. У справі, що розглядається судом період затримки розрахунку становить : з 30.09.2020 року по 22.04.2021 року; розмір сум належних до виплати при звільненні 2566,67 грн., які вже сплачено до звернення до суду; про порушене право позивачка дізналася 30.09.2020 року, а до суду звернулася 29.06.2021 року, отже 90762 грн. не можна вважати належною «компенсацією працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця». З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи та наведеним вище критеріям, розмір відповідальності відповідача за прострочення сплати належних при звільненні позивача виплат в сумі 2556,67 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Вирішуючи питання щодо позовної вимоги [PERSON] в частині відшкодування моральної шкоди в сумі 10 000 грн. суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 23 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України. Так, згідно статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Отже, зазначена норма містить перелік юридичних фактів, які можуть бути підставою для виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Тобто, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Встановлене Конституцією та законами право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 №4 (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя та здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином статті 237-1 КЗпП України передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема повернення вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин. На підтвердження понесених моральних страждань позивач надала виписку із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого з якої вбачається, що 15 січня 2021 року [PERSON] зверталася до КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Лиманської міської ради з діагнозом «Астено-невротичний синдром» та було розпочато лікування. Втім сума моральної шкоди 10000 грн. є значно завищеною, оскільки майже в понад чотири рази більша, ніж невиплачена при звільненні сума. З огляду на наведене вище, визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд враховує вимоги розумності, справедливості і домірності завданої моральної шкоди та конкретні обставини справи, зокрема проходження лікування та необхідність відновлення порушених прав шляхом звернення до Головного управління Держпраці у Донецькій області, суд вважає за необхідне в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнути з АТ «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» 1000 грн. Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 1 частини 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно п. п.1 п.1 ч. 2ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою судовий збір справляється в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позивачкою заявлена вимога про стягнення з відповідача заборгованості з виплати заробітної плати, при цьому судовий збір за майнову вимогу не сплачувався. Враховуючи, що судом ці вимоги задоволені частково (2,83%(2566,67х100/90762,00)), з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 25,70 грн.(908,00/100х2,83%). Ткож, позивачкою заявлена вимога про стягнення з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 грн, при цьому судовий збір сплачено в сумі 908 грн. Враховуючи, що судом ці вимоги задоволені частково (10%(1000х100/10000)), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 90,80 грн.(908,00/10х90,80%). Отже сплачений надміру судовий збір у сумі 817,20 грн. необхідно повернути позивачу. Також, слід наголосити, що відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. На підставі викладеного,

Outcome: partial