Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом зобов`язання вчинити дії, вселення,встановлення порядку користування житловим приміщенням (квартирою). Мотивуючи свої вимоги тим, що вона є співвласником Ѕ частини квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 02 жовтня 2017 року. Іншим співвласником квартири є [PERSON] , яка також володіє Ѕ частини вканої квартири. Спірна квартира розташована на 3 - му поверсі 16 - ти поверхового вказаного будинку, складається із 2 - х ізольованих житлових кімнат, кожна із яких площею 16, 4 кв м, 12, 8 кв м, відповідно, в яких проживає лише одна особа - відповідачка, займає всю квартиру, не допускає її до житла як співвласника, відповідно вона позбавлена права на користування житлом, яке їй належить. Між ними наявний конфлікт з приводу користування житлом, вирішити які вони в позасудовому порядку не можуть. Окрім того, оскільки відповідачка безпідставно чинить їй перешкоди в користуванні квартирою, не бажаючи, щоби вона проживала у спірній квартирі, а тому просить усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом витребування у [PERSON] ключів від вхідних дверей квартири, вселити її й встановити порядок користування житловим приміщенням (квартирою), відповідно до якого виділити у користування їй - [PERSON] - ізольовану кімнату жилою площею 12, 8 кв м з лоджією площею 2,05 кв м, а відповідачці - ізольовану кімнату жилою площею 16, 4 кв м з лоджією площею 2,05 кв м, а підсобні/допоміжні приміщення та приміщення побутового/загального користування - залишити у спільному користуванні співвласників/мешканців квартири, що й стало підставою для звернення до суду з даним позовом В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала з тих же підстав та просили їх задовольнити, вважаючи незаконноми дії/поведінку відповідачки, яка не дозволяє їй вселитися до житла та користуватися належною їй на праві власності часткою такого житла. В судовому засіданні відповідачка та її представник [PERSON] , діюча на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 22 жовтня 2019 року (а.с. 42), позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні, зважаючи на той фактор, що ключі від вхідних дверей позивачці передав попередній співвласник житла, окрім того, зважаючи на те, що відповідачка є інвалідом ІІ - ї групи, її стан здоров`я, вона потребує певних житловим умов, відповідно перетворювати квартиру у «комунальну» не є прийнятним, оскільки сторони не є родичами, мають погані відносини між собою. З - поміж іншого, позивачка у цьому ж будинку має іншу квартиру, й питання про визначення порядку користування цією квартирою вже вирішувалось судом, яке, на її думку, неможливо вирішити без проведення експертного дослідження щодо можливості встановлення певного порядку користування таким житлом. Відповідачем надано відзив на позов. Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Вислухавши пояснення позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Правова регламентація житлових правовідносин здійснюється Конституцією України, Житловим кодексом УРСР, Цивільним кодексом України, Цивільним процесуальним кодексом України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та іншими нормативно-правовими актами України з житлових питань. Роз`яснення окремих питань, що можуть виникати під час розгляду цієї категорії справ містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2; Листі Верховного Суду України від 26 травня 2001 року про викладення правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право). Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Судом встановлено, що [PERSON] є співвласником Ѕ частини квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 02 жовтня 2017 року (а.с. 7, 8). Іншим співвласником квартири є [PERSON] , яка також володіє Ѕ частини вканої квартири. Сторони хоча й володіють вказаною квартирою на праві спільної часткової власності, проте не є родичами. Відповідачка у категоричний спосіб заперечує щодо права проживання (користування) [PERSON] Ѕ частини вканої квартири, оскільки попередньо вказана квартира належала її сім`ї, й після смерті її батьків, її брат [PERSON] як співвласник Ѕ частини вканої квартири відчужив належну йому частку [PERSON] , який у свою чергу відчужив [PERSON] , а остання відчужила відповідно до договору дарування від 02 жовтня 2017 року відповідачці - [PERSON] (а.с. 12, 13, 14, 64-66, 67-68, 69-70, 71-75, 78). Факт перешкоджання відповідачкою [PERSON] у користуванні належним їй майном та вселенні підтверджується зверненням позвачкою до правоохоронних органів (а.с.14) та визнанням цього факту відповідачкою, відтак суд приходить до висновку про те, що відповідачка чинить їй перешкоди у користуванні житлом, й остання має бути вселеною до житла, частка якого їй належить на праві власності. Так, право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст. 316 ЦК України). Власникові, відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ч.2 ст. 317 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р. Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і порядку, встановлених законом. Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Правовою підставою позовних вимог вимог є положення статті 391 ЦК України, яке визначає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином позивач звернувся до суду з негаторним позовом, підставою для подання якого є вчинення дій, які ускладнюють здійснення власником повноважень користування та розпорядженням майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правовідношення і його наявність в момент подання та розгляду позову, що встановлено у спірних правовідносинах, й визнається відповідачем, яка не бажає вселення позивачки до житла, а тому остання має бути вселеною. З-поміж іншого, вимога позивачки про усунунення перешкоди у користуванні житлом шляхом витребування у відповідачки ключів від вхідних дверей квартири, задоволеною бути не може, зважаючи на невірно обраний спосіб захисту порушеного права відповідно до положення ст. 16 ЦК України. Окрім того, зважаючи на той фактор, що позивачкою набуто квартиру у попереднього співвласника, який не є особою відповідача, саме останій мав забезпечити позивачку кючами від вхідних дверей шляхом їх передачі, й оскільки відповідачка не має відношення до частки квартири, яка була продана позивачці, остання не має забезпечувати позивачку ключами від вхідних дверей. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Невірно обраний позивачем спосіб захисту порушеного права підлягає відмові у його задоволенні, зважаючи на принцип диспозитивності. Спірна квартира знаходиться у спільній частковій власності позивачки та відповідачки, за якими сторони володіють по 1/2 частці кожен відповідно (а.с. 7, 10). Між сторонами, які не перебувають у родинних відносинах, виникають конфлікти з приводу користування житлом, вирішити які вони в позасудовому порядку не можуть. Суд, зважаючи на встановлені правовідносини, частки у праві власності на квартиру, вважає за необхідне визначити порядок користування квартирою, відповідно до якого виділити позивачці у користування ізольовану кімнату жилою площею 12, 8 кв м (меншу кімнату) з лоджією площею 2,05 кв м, відповідачці - ізольовану кімнату жилою площею 16, 4 кв м (більшу кімнату) з лоджією площею 2,05 кв м, а підсобні/допоміжні приміщення та приміщення побутового/загального користування - залишити у спільному користуванні співвласників/мешканців квартири. Відповідно до припису ч.1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, а відповідно до ч.3 вказаної статті кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно з роз`ясненнями Верховного Суду України, викладеними в п. 14 постанови Пленуму від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику в справах за позовами про захист права власності» з послідуючими змінами, квартира, яка є спільною сумісною власність чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири, або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. Оскільки згідно даних правовідносин сторони як співвласники не домовились про порядок користування квартирою, яка є їх спільною частковою власністю, даний спір підлягає вирішенню судом. Як вбачається із даних правовідносин ідеальна доля (жила площа) для позивача як співвласника квартири (2 особи, 2 частки (1/2 та 1/2) становить 14, 6 кв м (29, 2 кв м : 2 = 14, 6). Враховуючи розмір ідеальної долі позивача, його частка майна в квартирі складає 14, 6 кв м, якій може відповідати кімната розміром 12, 8 кв м, що на 1, 8 м кв м менше від його ідеальної частки, частка відповідача складає 14, 6 кв м й їй відводиться у користування кімната жилою площею 16,4 кв м, яка є більшої за її ідеальну частку на 1,8 кв м, й з метою уникнення конфліктних ситуацій співвласників, враховуючи пріоритетне право власника на житло, суд приходить до висновку, що встановлення такого порядку користування квартирою не порушуватиме ані житлові права їх співвласників, ні майнові права, оскільки питання про встановлення порядку користування квартирою не впливає на майнові права їх співвласників. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на нього, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином суд вважає, що вимоги позивача за є частково обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають частковому задоволенню, обставини, що уцілому спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, ч.2, ч.6 ст. 141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Водночас, відповідач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», як інвалід ІІ - ї групи, тому судовий збір має бути компенсований за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі вищевикладеного, ст. 47 Конституції України, ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.ст. 15, 16, 310, 316, 317, 319, 321, 358, 391 ЦК України, з урахуванням п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику в справах за позовами про захист права власності» з послідуючими змінами, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,

Outcome: partial