Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-23 00:00:00

09.12.2013 р. до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області звернувся позивач [PERSON] з позовом до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради Дніпропетровської області про відібрання малолітньої дитини [PERSON]. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначила, що сторони перебували у шлюбі з 01.09.1995 року. У 2000 році вони припинили між собою шлюбні стосунки і 20.02.2001 року шлюб між ними було розірвано. Від зазначеного шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO]. Через деякий час сторони налагодили свої відносини та стали проживати як сім'я без укладення шлюбу. [INFO] у них народилася друга дитина - [PERSON], а [INFO] - третя дитина - [PERSON]. У вересні 2012 року під час сварки між позивачем та відповідачем, останній вигнав [PERSON] з квартири та заборонив спілкуватись з малолітніми дітьми. З того часу вони з відповідачем проживають окремо. Малолітніх дітей відповідач, без погодження з позивачем та всупереч його волі, залишив проживати з собою. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29.05.2013 р. було визначено місце проживання малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] народження, з позивачем - матір'ю [PERSON]. На час звернення її із даним позовом до суду син [PERSON] мешкає із позивачем, а сина [PERSON] відповідач утримує у себе. Позивач вважає, що відповідачем не виконується судове рішення, яким визначено місце проживання його малолітнього сина [PERSON], за місцем проживання позивача, тому просить суд відібрати малолітнього сина [PERSON], [INFO] у відповідача та передати дитину позивачу. 14.01.2014 р. відповідачем у справі [PERSON] було подано зустрічну позовну заяву до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради Дніпропетровської області про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком, яка була прийнята судом до спільного розгляду із первісним позовом. У своїх зустрічних позовних вимог [PERSON] просить суд визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] [INFO] з батьком [PERSON], за адресою [ADDRESS], посилаючись на те, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29.05.2013 р., що набрало законної сили 07.10.2008 р., встановлено місце проживання малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] народження, з матір'ю [PERSON]. Проте його син [PERSON] категорично відмовляється йти до матері, має бажання залишатися із батьком, до якого дитина є більш прихільною, [PERSON] всебічно піклується про сина [PERSON], тому виходячи із інтересив дитини її місце проживання має бути разом із батьком. Позивач за первісним позовом та його представники [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні вимоги за первісним позовом підтримали та просили їх задовольнити. Зустрічні позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити у їх задоволенні. Відповідач за первісним позовом та його представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнали, зазначивши, що відповідач за первісним позовом насильно не утримує сина [PERSON], не обмежує спілкування позивача з сином, а звернутися із зустрічним позовом вимушений з огляду на інтереси дитини, яка достатньо розвинута і не виявляє бажання жити із матірю. Зазначили, що [PERSON] протягом тривалого часу не цікавилася життям сина, тому син категорично не бажає проживати разом з матір'ю. Фактично передати [PERSON] матері за допомогою фізичного примусу та насильницьких дій неприпустимо. [PERSON] знаходиться в такому віці, коли вже може робити висновки з побаченого, без стороннього впливу, висловлювати власні думки та бажання. Також вважають, що правових пістав для задоволення первісного позову немає, оскільки місце проживання [PERSON] не змінювалося від народження, самочинно [PERSON] сина [PERSON] у [PERSON] не забирав, а також позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав шляхом подання позову, а не подавши суду заяву про зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення у порядку ст.373 ЦПК України. Тому зустрічні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити, а у первісному позові - відмовити повністю. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Павлоградської міської ради Грудняк О.І. у судовому засідання пояснила, що судом у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа орган опіки та піклування Павлоградської міської ради про визначення місця проживання малолітніх дітей та за зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітніх дітей, визначення способів участі батька у вихованні малолітніх дітей, яким було визначено місце проживання малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] народження, з позивачем - матір'ю [PERSON], досліджувалися відповідні обставини щодо відносин сторін у справі, тому просила винести рішення із урахуванням інтересів дитини [PERSON] Вислухавши пояснення сторін та їх представників, представника третьої особи, спеціалістів, опросивши малолютню дитину [PERSON], з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а у задоволені зустрічного позову необхідно відмовити в повному обсязі за наступних підстав. Відповідно до ст.51 Конституції України, ст.5 СК України держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 01.09.1995 року (а.с.5). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу 20.02.2001 року його розірвано (а.с.6). Під час шлюбу у сторін народилися діти: донька [PERSON], [INFO],сини [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] народження (а.с.7,8, 9). Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області у цивільній справі № 185/324/13-ц від 29.05.2013 р. за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа орган опіки та піклування Павлоградської міської ради про визначення місця проживання малолітніх дітей та за зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітніх дітей, визначення способів участі батька у вихованні малолітніх дітей, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], третя особа орган опіки та піклування Павлоградської міської ради про визначення місця проживання малолітніх дітей було відмовлено, та задоволено зустрічну позовну заяву [PERSON] Визначено місцем проживання малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] народження, з матір'ю [PERSON]. Встановлено час [PERSON] для участі у вихованні малолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] - наступним чином: кожного місяця в перший та третій тиждень по суботах і неділях з 10.00 годин до 18.00 години з можливістю відвідин з дітьми місць масового відпочинку та один раз на місяць відвідання дітьми проживання батька (а.с. 10-13). Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.10.2013 р. вказане рішення суду першої інстанції було залишено без змін (а.с.12, 13). Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Таким чином, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області у цивільній справі № 185/324/13-ц від 29.05.2013 р. є обов'язковим до виконання на всій території України. Із вказаного рішення випливає, що малолітній [PERSON] на момент ухвалення рішення проживав з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS], при цьому із урахуванням всіх досліджених судом обставин справи місцем його проживання було визначено з матір'ю [PERSON] Згідно ст.170 СК України при відібранні дитини від батьків без позбавлення батьківських прав, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків тільки у випадках, коли батьки ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами чи вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Проте, будь яких доказів, які б слугували підставами для відібрання дитини відповідно до ст.170 СК України під час судового слідства сторонами суду не надано. В даній справі судом встановлено, і позивачем [PERSON] визнається, що відповідач [PERSON], батько [PERSON], дійсно добре виконує свої обов'язки щодо виховання та утримання сина. Проте, між сторонами у справі склалися неприязні стосунки, що ними не заперечується, позасудове врегулювання спору та примірення сторін виявилося неможливим. Згідно з абз.1 ч.1 ст. 162 Сімейного кодексу України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Диспозиція зазначеної норми Сімейного кодексу України не повністю охоплює спірні правовідносини, оскільки, як зазначалось раніше, відповідач [PERSON] не змінював місця проживання сина [PERSON], останній проживав із ним та позивачем за адресою [ADDRESS], як до ухвалення рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області у цивільній справі № 185/324/13-ц від 29.05.2013 р., так і після його ухвалення. Між тим, інші положення Сімейного кодексу України або ж положення інших законодавчих актів України не містять норм, які б регулювали спірні правовідносини, а саме - які б визначали порядок відібрання дитини у разі, якщо дитина проживала з батьком як до, так і після ухвалення рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір'ю. Однак, ч. 9 ст. 8 ЦПК України передбачено, що забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Ч.8 ст. 8 ЦПК України встановлено, що якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Ч. 1 ст. 10 СК України визначено, якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону). Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин статтю 162 Сімейного кодексу України. Зі змісту позовної заяви, пояснень [PERSON] та її представників випливає, що вона після набрання рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області у цивільній справі № 185/324/13-ц від 29.05.2013 р. законної сили згоди на проживання сина [PERSON] з батьком [PERSON] не надавала. Беручи до уваги зазначене, суд приходить до висновку, що дитина [PERSON], зважаючи на наведений раніше зміст ч.1. ст. 162 СК України, може бути відібрана у [PERSON] та передана за місцем проживання матері [PERSON] ([ADDRESS]). Згідно Міжнародної конвенції ООН «Про права дитини» (20 листопада 1989 року), предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів дитини, а в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Так само положеннями ст.ст. 7, 155 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Стаття 18 Конвенції про права дитини встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Судом не було встановлено тих виключних обставин, за яких малолітня дитина ([PERSON]) має бути розлучена з матір'ю ([PERSON].). Так, не встановлено, що мати своєю поведінкою створює загрозу для нормального психічного розвитку дитини, або неналежним чином виконувала батьківські обов'язки. Суду не подано доказів того, що відповідні обставини будь-яким чином змінились із 29.05.2013 р., та, зокрема, змінились настільки, що повернення дитини [PERSON] за місцем проживання матері [PERSON] створюватиме реальну небезпеку для життя та здоров'я дитини або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. При прийнятті рішення по справі судом також береться до уваги, що Європейський суд з прав людини (справа "Савіни проти України") у своєму рішенні від 18 грудня 2008 року наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя. У рішенні цього ж суду по справі «Еріксон проти Швеції» від 22 червня 1989 року зазначено, що взаємне спілкування батька та дитини є основним елементом сімейного життя навіть і в разі, якщо стосунки між батьками зіпсувались. На підставі ч.2,3 ст.171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Опитавши за згодою сторін у присутності батьків та спеціалістів [PERSON], [PERSON] малолітню дитину [PERSON], суд доходить висновку, що дитина в більшій мірі прихильна до батька, бажає жити із ним, прагнення до спілкування із матір'ю не виявляє, вказує, що боїться матір. Основною причиною також відношення дитини до батьків суд вважає вплив звичного оточення дитини, із якого мати фактично виключена, а також емоційна реакція на конфліктні ситуації за участі батьків, свідком яких була дитина. Однак, не зважаючи на це, суд доходить висновку, що малолітній [PERSON], з огляду на його вік, стан здоров'я, враховуючи потребу у лікуванні хронічних хвороб, потребує в більшій мірі материнського догляду. Згідно зі ст.9 Конвенції ООН про права дитини держава має забезпечити, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли за рішенням суду буде встановлено, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. З огляду на встановлені судом обставини справи суд вважає позовні вимоги [PERSON] за зустрічним позовом необґрунтованими та такими, що суперечать інтересам малолітнього [PERSON], який зростає без материнської турботи, чим і обумовлена відмова в їх задоволенні. Згідно з частиною третьою статті 51, частиною другою статті 52 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Будь-яке насильство над дитиною та її експлуатація переслідуються за законом. Доводи [PERSON] про те, що задоволення первісного позову про відібрання [PERSON] у батька та передача дитини за місцем проживання матері [PERSON] створюватиме реальну небезпеку для психічного здоров'я дитини не обґрунтовано, належні докази не подано, клопотання про призначення судової психологічної експертизи для з'ясування цього питання, не заявлялось, тому сприймаються судом критично. Так, статтею 10 Закону України "Про охорону дитинства", зокрема, передбачено, що кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності. Держава здійснює захист дитини від усіх форм фізичного і психічного насильства, образи, недбалого і жорстокого поводження з нею, експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, у тому числі з боку батьків або осіб, які їх замінюють. Пунктом 8.5 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 р. № 512/5, встановлено, що при виконанні рішення про відібрання дитини не допускається застосовувати до дитини заходи фізичного впливу. Відповідно до п.5 ч.1 ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України суд допускає негайне виконання рішень у справах про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала. З огляду на встановлені судом обставини справи, зокрема щодо міста постійного проживання дитини, небажання дитини на час розгляду справи проживати з матір'ю, суд не знаходить підстав допустити негайне виконання рішення, про що просить позивач. З метою виконання (примусового виконання) рішення у даній справі, суд вважає за необхідне рекомендувати позивачу [PERSON] збільшити час спілкування та налагодити стосунки з сином [PERSON] Суд розподіляє судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України. Враховуючи, що [PERSON] під час звернення до суду із зустрічним позовом було сплачено судовий збір не у повному обсязі (а.с. 42), із нього слід додатково стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 121 грн. 80 коп.

Outcome: approved