Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Фонду про відшкодування моральної шкоди в сумі 30 000 грн. Посилалась на те, що з 24 квітня 1978 року по 02 жовтня 1998 року перебувала у трудових відносинах з ВАТ «Часів-Ярський вогнетривкий комбінат», де працювала сушильницею. Була звільнена з роботи у звязку з невідповідністю займаній посаді за п. 2 ст.40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). 25 грудня 1995 року о 10:30 годині на робочому місці вона отримала травму спини та лівого ліктьового суглоба. Внаслідок отриманої травми, відповідно до довідки закладу охорони здоровя, їй був встановлений діагноз: посттравматичний лівосторонній корінцевий синдром внаслідок остеохондрозу з грижею диску, мязо-тонічний синдром з вираженими клінічними проявляннями. За наслідками розслідування нещасного випадку роботодавцем був складений акт форми Н-1 від 25 вересня 1996 року, відповідно до якого було встановлено факт порушення п 1.5.4 Інструкції для сушильників. За висновком МСЕК від 21 грудня 2001 року їй було встановлено 25% стійкої втрати професійної працездатності до 25 грудня 2002 року та за висновком МСЕК від 07 жовтня 2002 року 25% стійкої втрати професійної працездатності безстроково. Позивач зазначає, що отримання виробничої травми призвело до порушення її особистих немайнових прав, наслідком стало порушення нормальної життєдіяльності, здійсненням нею додаткових зусиль для організації свого життя. Тому вважає, що факт спричинення відповідачем їй моральної шкоди наявний та просить суд стягнути з Фонду на її користь моральну шкоду, заподіяної ушкодженням здоровя, повязаним з трудовим каліцтвом, у сумі 30 000 грн. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 28 липня 2016 року позовні вимоги задоволені частково. Стягнуто з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Артемівську Донецької області на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 9 000 грн. У частині вимог [PERSON] до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Артемівську Донецької області про відшкодування моральної шкоди в розмірі 21 000 грн. відмовлено. Стягнуто з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Артемівську Донецької області на користь держави 165,36 грн. судового збору. В апеляційній скарзі відділення фонду ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог. Заявник вважає рішення суду незаконним. При вирішенні спору суд не врахував наявність вини потерпілої в нещасному випадку, відсутність доказів наявності моральних страждань внаслідок пошкодження здоровя, і відсутність правової норми для покладання відповідальності за шкоду, заподіяною позивачу ушкодженням здоровя на фонд соціального страхування. В з0асіданні апеляційного суду представник відділення фонду апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити. Позивач [PERSON] в засідання апеляційного суду не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Причини неявки суд не повідомила. Відповідно до статті 305 ЦПК України неявка в засідання апеляційного суду сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом. Тому апеляційний суд розглядає справу у відсутність позивача. Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи і, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення, виходячи з наступного. Судом установлено, що [PERSON] з 24 квітня 1978 року по 02 жовтня 1998 року перебувала у трудових відносинах з ВАТ «Часів-Ярський вогнетривкий комбінат», працюючи сушильницею. 2 жовтня 1998 року звільнена з роботи у звязку з невідповідністю займаній посаді внаслідок стану здоровя за п. 2 ст.40 КЗпП України (а.с.7-9). Згідно акту про нещасний випадок на виробництві форми Н-1 №6, складеному 25 вересня 1996 року ВАТ «Часів-Ярський вогнетривкий комбінат», 25 грудня 1995 року о 10:30 годині стався нещасний випадок при наступних обставинах: при виконанні завдання з обслуговування тунельних сушил [PERSON] у столовій цеху, отримала спеціальне молоко та, при поверненні у цех, на пішохідній доріжці, посипаній піском, посковзнулась, впала; при падінні отримала забій спини та лівого ліктя; робоче місце не залишала та продовжувала працювати; у вересні 1996 року стан її здоровя погіршився, вона звернулась до керівництва цеху із заявою про складення акту (а.с.10-13). Відповідно до зазначеного акту причинами даного нещасного випадку є: порушення [PERSON] п 1.5.4 Інструкції для сушильників при обслуговуванні тунельних сушил. Крім того протоколом засіданням комісії з питань охорони праці від 16 січня 2002 року було встановлено причини нещасного випадку: 25% вини сушильниці [PERSON] в тому, що 25 грудня 1995 року з нею стався нещасний випадок (а.с.32). За висновком МСЕК від 21 грудня 2001 року [PERSON] уперше було встановлено 25% стійкої втрати професійної працездатності до 25 грудня 2002 року та за висновком МСЕК від 07 жовтня 2002 року 25% стійкої втрати професійної працездатності безстроково (а.с.30-31). Звертаючись в суд з позовом про відшкодування моральної шкоди, [PERSON] виходила з того, що така шкода заподіяна їй внаслідок пошкодження здоровя на виробництві. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача посилався на те, що відповідно до положень Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» у редакції від 01 січня 2015 року, обовязок по відшкодуванню моральної шкоди, спричиненої внаслідок ушкодження здоровя, покладений на підприємство незалежно від часу настання страхового випадку, тому, оскільки ці норми є пріоритетними з урахуванням дії законів у часі, просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Частково задовольняючи позовні вимоги суд виходив з того, що вказані позовні вимоги ґрунтуються на законі. [PERSON] висновок суду не відповідає нормам матеріального права. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. п. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Як установлено судом, право на відшкодування шкоди у зв'язку з втратою 25% професійної працездатності виникло у [PERSON] 21 грудня 2001 року (виписка з акту огляду у МСЕК серії 2-18 АВ №122450 від 21 грудня 2001 року). Вирішуючи спір про відшкодування моральної шкоди і стягуючи на користь позивача з відділення фонду соціального страхування певну грошову компенсацію, суд першої інстанції керувався Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції станом на грудень 2001 року) . За змістом підпункту «е» пункту 1 частини 1 статті 21 Закону, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду,заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні зокрема й грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Проте, Законом України від 28.12.2014, № 77-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці" [PERSON] України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" (Відомості Верховної Ради України, 1999 р., N 46 - 47, ст. 403 із наступними змінами) викладений в новій редакції: з назвою «[PERSON] України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування». Відповідно до частини 7 статті 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» Страхові виплати складаються із: 1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата); 2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім'ї та особам, які перебували на утриманні померлого); 3) страхової виплати дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності; 4) страхових витрат на медичну та соціальну допомогу. Відповідно до частини 8 цієї ж статті відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. [PERSON] набрав законної сили з 01 січня 2015 року. Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом про відшкодування моральної шкоди до відповідача по справі - відділу фонду соціального страхування 21 червня 2016 року, тобто після набрання чинності вказаним Законом. Тому права на відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів відділення фонду соціального страхування позивач не має. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З матеріалів справи видно, що позивач свої позовні вимоги заявила до відділу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадів на виробництві та професійних захворювань України у місті Артемівську. Інші юридичні особи до участі у справі у якості відповідачів не залучались. За таких умов у суду першої інстанції не було передбачених законом підстав для задоволення її позовних вимог. Розглядаючи справу, суд першої інстанції не застосував норми матеріального права, що мали буті застосовані, застосував закон, що не міг бути застосований і неправильно вирішив спір. Відповідно до статті 309 ЦПК України вказані обставини є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення. Тому апеляційний суд скасовує рішення суду і ухвалює нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог.

Outcome: partial