Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-20 00:00:00

24.02.2016 року позивач - ПАТ КБ « ПРИВАТБАНК» ( надалі Банк) звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором на суму 222.069,55 грн. В обґрунтування позову позивач послався на ті обставини, що 12.04.2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено кредитний договір № ZPPAGA00000332 (надалі Договір) на підставі якого він отримав кредит у розмірі 72.150,00грн. на термін до 11.04.2017 р., а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Як зазначає позивач, він свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав [PERSON] кредит у розмірі, встановленому Договором. Відповідач, напроти, свої зобов'язання за Договором не виконав: не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором [PERSON] станом на 04.12.2015 року має заборгованість у сумі 222.069,55 грн.(двісті двадцять дві тисячі шістдесят дев'ять гривень 55 копійок) і яка складається із: - заборгованості за тілом кредиту 29.128,03 грн., - заборгованості по процентам за користування кредитом 74.526,60 грн., - заборгованості по комісії за користування кредитом 7.540,00грн., - заборгованості за пенею за несвоєчасністю виконання зобов'язань за договором 100.062,08 грн., - штрафу (фіксованої частини) 250,00 грн.; - штрафу (процентної складової) 10.562,84 грн., яку і просив стягнути з відповідача на свою користь. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, в його обґрунтування послався на ті ж підстави і просив суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи ( а.с. 113,144,149). Представник відповідача - адвокат Ковальов Д.В. проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що Банк свої зобов*язання за кредитним договором не виконав, обумовлену в договорі суму у розмірі 72.150,00 грн. [PERSON] не надав, позичальник отримав від Банку грошові кошти лише у сумі 65.000,00грн., що і підтверджено платіжним документом. На думку представника відповідача, Банк не підтвердив перерахування грошових коштів у рахунок сплати страхових платежів з 2008 по 2011 роки, відтак , викладені позивачем розрахунки суми боргу наведені із суми в 72.150,00грн., а не 65.000,00грн., які реально отримав позичальник [PERSON], тому є невірними. Не надання Банком документів щодо перерахування грошових коштів у рахунок сплати страхових платежів з 2008 по 2011 роки свідчить про припинення договірних відносин між сторонами та закінчення строку позовної давності. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали цивільної справи встановив наступні фактичні обставини: 12.04.2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено кредитний договір № ZPPAGA00000332 (надалі Договір) на підставі якого він отримав кредит у вигляді не відновлювальної лінії у розмірі 72150,00 на наступні цілі : 65000,00грн. на ремонт житлового будинку, а також у розмірі 7150,00 грн. на оплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом процентів в розмірі 1,17 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і виплатою щомісячної комісії в розмірі 0,20%, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1,50% від суми виданого кредиту на момент надання кредиту та договором особистого страхування, страхування майна на термін до 11 квітня 2017 року ( а.с.13-16). Того ж дня між Закритим Акціонерним Товариством «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» та [PERSON] укладено відповідні договори особистого страхування та страхування майна ( а.с.159-156). Відповідно до розрахунку (а.с. 4-7) сума боргу [PERSON] перед Банком становить 222.069,55 грн.(двісті двадцять дві тисячі шістдесят дев'ять гривень 55 копійок) і яка складається із: заборгованості за кредитом 29128,03 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 74.526,60 грн.; заборгованості по комісії за користування кредитом 7.540,00 грн.; заборгованості за пенею за несвоєчасністю виконання зобов'язань за договором 100.062,08 грн.; штрафу (фіксована частина) 250,00 грн. та штрафу (процентна складова) 10562,84 грн. Наведені фактичні обставини свідчать про укладення між сторонами договору кредиту, предметом якого є грошові кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на термін до 11.04.2017 року. Відповідно до ч.2 ст.1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Форма і зміст договору відповідають вимогам ст.ст. 1054, 1055 ЦК України. Отже, згідно ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути кредиторові заїм (грошові кошти в тій же сумі) в строк і в порядку, встановлених договором. А згідно ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув всю суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму і відсотки, розмір і порядок яких встановлюється договором (ст.1048 ЦК України). При вирішенні питання про дострокове повернення кредиту суд враховує положення статей 1050,1054 ЦК України і виходить з того, що якщо договором встановлено обов*язок позичальника повернути кредит частинами ( із розстроченням ), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Відповідно до п.п. «а» п.2.3.3. Кредитного Договору Банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту , уплати винагороди та процентів за його використання і виконання інших зобов*язань за договором ( а.с. 14 ). З доданого до позовної заяви розрахунку вбачається, що останні платежі здійснені [PERSON] на розрахунковий рахунок Банку 13.11.2015, 04.12.2015 року ( а.с. 4-7). На виконання умов договору відповідачу [PERSON] була направлена вимога про дострокове повернення кредиту ( а.с. 8 ), але й до тепер така вимога Банку відповідачем не виконана. Відповідно до п.4.1 Договору при порушенні позичальником любого із із зобов*язань, передбачених п.п.2.2.2., 2.2.3 даного Договору, Банк має право нарахувати, а позичальник сплатити Банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менш 1 гривні за кожен день прострочення. Відповідно до п.3.8 Договору при непогашенні кредиту в строки, які встановлені п.7.1 та п.2.3.3. даного договору, заборгованість в частині своєчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості по простроченій сумі кредиту нарахування процентів здійснюється відповідно до п.3.2 даного Договору з дати виникнення простроченої заборгованості. При порушенні позичальником строків платежів за любим із грошових зобов*язань, передбачених даним договором більш ніж на 30 днів, у зв*язку з чим Банк змушений звернутися до суду, позичальник зобов*язаний зобов*язаний сплатити штраф у розмірі 250 грн.+5 відсотків від суми позову. Згідно до ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - договору та вимог - відповідно до звичаїв, ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов*язковим для виконання сторонами відповідно до статті 629 ЦК України. Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов*язків. Відповідно до ст..610ЦК України , порушенням зобов*язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов*язання (неналежне виконання ). Відповідно до положень статті 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків , встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказів належного виконання зобов*язань по сплаті кредиту відповідачем надано не було. Напроти, позивач довів суду, що у відповідності до умов кредитного договору № ZPPAGA00000332 від 12.04.2007 року укладеного між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON], [PERSON] отримав в кредит грошові кошти у сумі 72.150,00грн. на термін до 11.04.2017 року. За платіжним документом ( а.с.18) відбулося перерахування грошових коштів на суму 65.000,00грн. у відповідності до вимог , зазначених у п.7.1 Договору, де вказано, що Банк зобов*язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом: видачі готівкою через касу на строк з 12 квітня 2007 року до 11 квітня 2017 року включно у вигляді не поновлювальної лінії в розмірі 72.150,00грн. на наступні цілі: 65.000,00грн. на ремонт житлового будинку, а також в розмірі 7 150,00грн. на оплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2..7 даного Договору, зі с платою за користування кредитом процентів в розмірі 1,17 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і виплатою щомісячної комісії в розмірі 0,20%, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1,50% від суми виданого кредиту на момент надання кредиту та договором особистого страхування, страхування майна ( а.с. 16 ). На виконання кредитного договору № ZPPAGA00000332 (надалі Договір) від 12.04.2007 року між Закритим Акціонерним Товариством «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» та [PERSON] укладено договори страхування ( а.с. 159-156), де у п.11 договору особистого страхування № ZPPALK00036217 від 12.04.2007 року вказано, що договір діє протягом року , а при бажанні Страхувальника на строк більше за 12 місяців, та сплаті страхового платежу, зазначеного у п.10 цього договору, цей договір діє 12 місяців і щорічно лонгується на такий же строк - до повного погашення кредитної заборгованості у разі сплати страхових платежів. Аналогічне зазначено і договорі страхування майна №ZPPAGA00036216 від 12.04.20107 року ( а.с. 163). Жодна сторона за договором страхування не заявила про зміну або розірвання договору страхування. З пояснень представника Банку грошові кошти у сумі 7150,00 грн., які за договором кредиту хоча не надавалися [PERSON] готівкою, однак зарезервовані за ним і використовуються саме на ці цілі протягом часу дії договору кредиту. На думку суду, напроти, представник відповідача не навів будь - яких фактичних даних в обґрунтування свої заперечень, не довів, що страхова компанія за оспорюваний період не отримала страхові платежі. Тим самим спростовуються твердження представника відповідача, що його довіритель грошові кошти у сумі 72.150,00грн не отримував. А ні відповідач , а ні його представник суду не надали власного розрахунку суми боргу і тим самим не спростували доводи позивача щодо правильності нарахування суми боргу. За розрахунком ( а.с.7) останній платіж [PERSON] у рахунок погашення суми боргу за кредитним договором, що передував зверненню позивача з позовом до суду, мав місце 13.11.2015 року, вказана обставина свідчать про визнання позичальником суми боргу і тим самим спростовуються твердження представника відповідача щодо закінчення строку позовної давності. Суд, враховуючи викладене, сукупність досліджених доказів, вважає, що Банк надав відповідачеві грошову суму, обумовлену кредитним договором, позичальник зобов*язався повертати щомісячно певні суми кредиту з процентами, проте порушив умови договору та не виконує зобов*язання за договором. За таких обставин, суд приходить до переконання щодо стягнення з відповідача на користь Банку боргу за тілом кредиту, заборгованості по процентам за користування кредитом, комісії за обслуговування кредиту, штрафних санкцій, які передбачені умовами договору. Однак слід зауважити, що у висновку Конституційного Суду України, викладених в рішенні від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», згідно яких вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання, неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 Кодексу, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов'язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов'язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов'язань позичальниками - фізичними особами. Тому, виходячи з засад цивільного судочинства, а саме, розумності та справедливості, з урахуванням правового висновку Конституційного Суду України, Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року № 39/248, з урахуванням положень частини 2 ст. 616 ЦК України та частини 3 ст. 551 ЦК України, суд вважає за можливе зменшити розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача, за прострочення кредиту зі 100.062,08 грн. до розміру заборгованості за тілом кредиту, тобто до 29.128,03 грн. Отже позов підлягає задоволенню частково: з [PERSON] на користь ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК» належить стягнути заборгованість за кредитом у сумі 151.135,50 грн. і яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 29.128,03 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 74.526,60 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом 7.540,00грн., заборгованості за пенею за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором 29.128,03грн., штрафу (фіксованої частини) 250,00 грн.; штрафу (процентної складової) 10.562,84 грн., що утворилася станом на 04 грудня 2015 року. Згідно з ч.1,3 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позов ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК» суд задовольнив частково на 68,06%, виходячи із розрахунку 151.135,50 грн.: 222.069,55 грн. х 100 = 68,06% . Отже, з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» слід стягнути 2267,10 грн. ( дві тисячі двісті шістдесят сім гривень 10 копійок), виходячи із розрахунку 3331,04 грн.( а.с. 25) х 68,06% : 100 = 2267,10грн.( дві тисячі двісті шістдесят сім гривень 10 копійок). На підставі викладеного,

Outcome: partial