Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сарненського районного суду Рівненської області з позовом до [PERSON] в якому просить провести поділ спільного майна подружжя, визнати за ним право власності на 3/4 частини житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 88,9 м. кв., (житлова - 38,7 м. кв., допоміжна - 50,2 м. кв.), який набутий за час його перебування у шлюбі із [PERSON] згідно договору № 838 від 02.06.2015 року та виділити вказану частку мені в натурі; стягнути із відповідачки на його користь грошову компенсацію в сумі 47146,57 грн. що становить 3/4 частини сукупної вартості рухомого майна, а саме: морозильної камери «ВЕКО» вартістю 8000,00 грн. (станом на 2015 рік), пральної машини «LG» вартістю 7000,00 грн. (станом на 2013 рік), пилосмока «Philips» вартістю 2000,00 грн. (станом на 2013 рік), електроплити 5000,00 грн. (станом на 2013 рік), мікрохвильової печі «LG» вартістю 1000,00 грн. (станом на 2013 рік), персонального комп`ютера (системний блок, монітор «Philips» та периферійні пристрої) вартістю 7223,20 грн. (станом на 2014-2015 рік), планшета «Samsung Galaxy» вартістю 5768,90 грн. (станом на 2016 рік), плазмового телевізора «Elenberg» вартістю 3000,00 грн. (станом на 2013 рік), плазмового телевізора вартістю 5000,00 грн. (станом на 2018 рік), шафи-купе вартістю 8200,00 грн. (станом на 2019 рік), дивана вартістю 4000,00 грн. (станом 2014 рік), вітальні вартістю 6700,00 грн. (станом на 2019 рік), загальна вартість якого становить 62892 (Шістдесят дві тисячі вісімсот дев`яносто дві) гривні, 10 копійок.; у випадку неможливості виділення часток у житловому будинку в натурі - визнати за ним право власності на весь житловий будинок без проведення його реального поділу та стягнути із нього на користь відповідачки грошову компенсацію або зарахувати вартість прихованого відповідачкою рухомого майна в рахунок її частки у спільному житловому будинку. Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 10.09. 2013 року між сторонами був зареєстрований шлюб, в якому [INFO] народився син [PERSON] . Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 31.01.2020 року в цивільній справі № 572/119/20 шлюб між ними був розірваний. За час шлюбу ними спільно було набуто рухоме та нерухоме майно, розділити яке відповідачка у добровільному порядку не бажає. Зокрема, на підставі договору купівлі-продажу № 838 від 02.06.2015 року, було придбано житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 88,9 м. кв., (житлова - 38,7 м. кв., допоміжна - 50,2 м. кв.), який знаходиться на земельній ділянці площею 0,200 га із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 562548800:01:003:0021. Зазначене домоволодіння зареєстровано за відповідачкою. Крім цього, під час шлюбу нами було придбано рухоме майно, зокрема, меблі, побутову техніку тощо. На придбання вказаного вище житлового будинку були використані його кошти та кошти тещі. Під час сімейного життя він постійно виїжджав за кордон на тимчасові заробітки і майже всі зароблені кошти витрачав на здійснення покращення у придбаному будинку. За час шлюбу відповідачка працювала не значний період часу. Зокрема, з липня 2018 року по квітень 2019 року інструктором із плавання у Парк-готелі «Варшавський», а в подальшому з 01.10.2019 року по січень 2020 року в КЗ «Сарненська ДЮСШ» Сарненської районної ради. Вважає, що вклад відповідачки при придбанні житлового будинку, здійсненні поліпшень у ньому, а також набутті рухомого майна є несуттєвим. В березні 2020 року відповідачка без його відома та дозволу вивезла із будинку набуті під час шлюбу речі, а саме: морозильну камеру «ВЕКО» вартістю 8000,00 грн. (станом на 2015 рік), пральну машину «LG» вартістю 7000,00 грн. (станом на 2013 рік), пилосмок «Philips» вартістю 2000,00 грн. (станом на 2013 рік), електроплиту 5000,00 грн. (станом на 2013 рік), мікрохвильову піч «LG» вартістю 1000,00 грн. (станом на 2013 рік), персональний комп`ютер (системний блок, монітор «Philips» та периферійні пристрої) вартістю 7223,20 грн. (станом на 2014-2015 рік), планшет «Samsung Galaxy» вартістю 5768,90 грн. (станом на 2016 рік), плазмовий телевізор «Elenberg» вартістю 3000,00 грн. (станом на 2013 рік), плазмовий телевізор вартістю 5000,00 грн. (станом на 2018 рік), шафу-купе вартістю 8200,00 грн. (станом на 2019 рік), диван вартістю4000,00 грн. (станом 2014 рік), вітальню вартістю 6700,00 грн. (станом на 2019 рік). Загальна вартість вказаного майна становить 62892 (Шістдесят дві тисячі вісімсот дев`яносто дві) гривні, 10 копійок. Про вивезення із будинку вказаного вище майна йому стало відомо в липні 2020 року, що змусило звертатися в Ремчицьку сільську раду з метою фіксування майна що залишилося в будинку. По факту, станом на 17.07.2020 року Відповідачка залишила в будинку ті речі, які не становлять особливої цінності. Зазначає, що способом захисту права у відповідності до вимог ст. 16 ЦК України та п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України є визнання права та ухвалення судового рішення про поділ спільного сумісного майна. Ухвалою від 03.08.2020 року у справі було відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, його подав клопотання, яким підтримав позовні вимоги та просив слухати справу у відсутність сторони позивача. Відповідач в судове засідання не з`являлася, про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином, за її клопотанням судове засідання 16.12.2020 року відкладалося, про причини неявки в судове засідання 01.04.2021 року суд не повідомила. Відповідно до ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Відповідно до ч.1 ст.240 Цивільного процесуального кодексу України, суд відкладає розгляд справи у випадках встановлених ч.2 ст.223 цього Кодексу. Статтею 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено наслідки неявки в судове засідання учасника справи. Частиною 2 вказаної статті унормовано, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження. Частиною 3 вказаної статті унормовано, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Окрім того, суд зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом упродовж розумного строку справи, в якій вона є стороною. Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України"). Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 7 липня 1989 року, виходить з того, що у випадках, коли поведінка учасників судового засідання свідчить по умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було зневільовано ключовий принцип верховенства права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи. Приймаючи до уваги обмеження строків розгляду справи, які встановлені процесуальним законом, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній документами. Суд дослідивши надані докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення виходячи з наступних підстав. Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що з 10.09.2013 року по 31.01.2020 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується рішення Сарненського районного суду Рівненської області про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили 02.03.2020 року. За час сумісного проживання у шлюбі сторони придбали, за рахунок спільних коштів, житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] ., що підтверджується договором купівлі-продажу від 02.06.2015 року. Відповідно до копії договору та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.06.2015 року вказаний будинок було зареєстроване на ім`я відповідача - [PERSON] . Вказані обставини не спростовані відповідачем. Крім того, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності відповідачу було передано у власність на підставі рішення Сарненської міської ради №191 від 13.06.2016 року земельну ділянку площею 0,2 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та ведення особистого селянського господарства, яка зареєстрована за відповідачем. Згідно з частиною першою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься й в частині третій статті 368 ЦК України. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України). Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Установивши, що спірний будинок був придбаний під час шлюбу сторін, тобто є спільною сумісною власністю подружжя, тому вказане майно підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Доводи позивача про те, що будинок придбаний за його кошти є безпідставними, оскільки він не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на вказане майно. Разом з тим, позивач не довів необхідності для збільшення його частики в спільному майні подружжя. Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідачки на його користь грошову компенсацію в сумі 47146,57 грн. що становить 3/4 частини сукупної вартості рухомого майна, а саме: морозильної камери «ВЕКО» вартістю 8000,00 грн. (станом на 2015 рік), пральної машини «LG» вартістю 7000,00 грн. (станом на 2013 рік), пилосмока «Philips» вартістю 2000,00 грн. (станом на 2013 рік), електроплити 5000,00 грн. (станом на 2013 рік), мікрохвильової печі «LG» вартістю 1000,00 грн. (станом на 2013 рік), персонального комп`ютера (системний блок, монітор «Philips» та периферійні пристрої) вартістю 7223,20 грн. (станом на 2014-2015 рік), планшета «Samsung Galaxy» вартістю 5768,90 грн. (станом на 2016 рік), плазмового телевізора «Elenberg» вартістю 3000,00 грн. (станом на 2013 рік), плазмового телевізора вартістю 5000,00 грн. (станом на 2018 рік), шафи-купе вартістю 8200,00 грн. (станом на 2019 рік), дивана вартістю 4000,00 грн. (станом 2014 рік), вітальні вартістю 6700,00 грн. (станом на 2019 рік), загальна вартість якого становить 62892 (Шістдесят дві тисячі вісімсот дев`яносто дві) гривні, 10 копійок.; у випадку неможливості виділення часток у житловому будинку в натурі - визнати за ним право власності на весь житловий будинок без проведення його реального поділу та стягнути із нього на користь відповідачки грошову компенсацію або зарахувати вартість прихованого відповідачкою рухомого майна в рахунок її частки у спільному житловому будинку, то в задоволення цієї вимоги слід відмовити з огляду на наступне. Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Також, частинами 1, 2 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4ст.65 СК України). Як роз`яснено у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. Всупереч зазначеним вимогам, позивачем не надано обсягу спільно нажитого майна, яке було наявне на час припинення спільного ведення господарства, джерело і час його придбання, склад загального майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Додані квитанції не підтверджують дати придбання вказаного майна, позивач не включив у вартість майно яке підлягає поділу та те, що знаходиться в нього. Доказів, що позивач вивезла спірне майно також надано не було, а тому, з огляду на те, що позивач не виконав обов`язку по доказуванню, тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. Що стосується виділення 1/2 частини будинку, то в задоволенні позову в цій частині слід відмовити з огляду на те, що такий варіант поділу сторонами не ставився, а суд не може виходити за межі позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з відповідача слід стягнути на користь позивача 50% судових витрат, що становить 623,15 грн.

Outcome: partial