Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

1.Позиція позивача. У липні 2020 року до провадження Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшов зазначений позов, за яким позивач - [PERSON] просить: - стягнути з відповідача, фізичної особи-підприємця [PERSON] , на користь [PERSON] , грошові кошти в сумі 8 000 грн., за невиконання договірних зобов`язань; - стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] , на користь [PERSON] , спричинену моральну шкоду в розмірі 10 00 гривень; - стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] , на користь [PERSON] , понесені мною судові витрати в сумі 1200 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 07 жовтня 2019 року між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] , в усній формі було укладено договір про надання останнім послуг щодо виготовлення та встановлення ним кухонних меблів у належній мені квартирі [ADDRESS] , а позивач зобов`язалась виплатити обумовлену нами суму грошових коштів в розмірі 32 000 (тридцять дві тисячі) грн., двома частками: 70% (22 000 грн.) одразу при укладенні договору на придбання матеріалів, і 30 % (10 000) після виготовлення і встановлення меблів, строком до 30 листопада 2019 року. Стаття 639 ЦПК України передбачає, що: «1. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом...» На виконання умов договору, позивачем було сплачено [PERSON] на придбання матеріалів 22 000 грн. (тобто перший платіж), а відповідач [PERSON] , в свою чергу, умови нашого договору виконав не в повному обсязі і станом на лютий 2020 року ним було лише виготовлено та змонтовано декілька шаф. Вартість виконаних ним робіт була оцінена нами у 10 000 грн., після чого відповідач почав ухилятись від виконання взятих на себе зобов`язань, не відповідав на телефонні дзвінки, уникав зустрічей, а деякий час мати з ним зв`язок позивач могла лише через спільного знайомого [PERSON] , який порекомендував відповідача в якості майстра. Позивач неодноразово зверталась до [PERSON] з вимогою виконати умови договору або повернути позивачу залишок невідпрацьованих кошті, відповідач запевняв позивача, що до 28 лютого 2020 року виготовить і встановить меблі, а у іншому випадку поверне кошти в розмірі 12 000 грн. до 01 березня 2020 року, про що власноручно 14 лютого 2020 року написав розписку. Однак, в обумовлений в розписці строк [PERSON] меблі так і не виготовив у повному обсязі і не встановив, а повернув позивачу лише частину коштів в розмірі 4 000 (чотири тисячі) грн., а залишок коштів в розмірі 8 000 (вісім тисяч) грн. відповідач так і не повернув, у зв`язку з чим [PERSON] звернувся до Кам`янського ВП з заявою про прийняття заходів до [PERSON] . За результатами розгляду заяви слідчим Кам`янського ВП 31 березня 2020 року було видано довідку за матеріалами ЖЄО №5965 про те, що [PERSON] зобов`язався повернути кошти згідно написаній ним розписці у повному обсязі за невиконання своїх зобов`язань. Також позивачу було роз`яснено, що викладене у заяві не містить даних, які б вказували на наявність кримінального правопорушення, це є цивільно-правовими правовідносинами і для вирішення даного питання [PERSON] рекомендовано звернутись до суду. У зв`язку з тим, що відповідач не бажає у добровільному порядку вирішувати спір, який виник між сторонами, категорично відмовляється йти на контакт та повернути отримані кошти за невиконані ним зобов`язання, позивач вимушена звертатись за захистом своїх законних прав до суду і просити у примусовому порядку стягнути ці кошти з відповідача. Окрім матеріальної шкоди, завданої відповідачем, позивачу була спричинена також і моральна шкода, яку вона оцінює у 10 000 грн., і полягає вона в моральних приниженнях, які позивач відчувала і відчуває у зв`язку з її неодноразовими зверненнями до відповідача з проханнями про виконання ним своїх обов`язків щодо виготовлення кухонних меблів або повернення коштів. [PERSON] відчуває себе обманутою, оскільки фактично укладаючи договір з приватним підприємцем вона розраховувала, що їй будуть надані якісні послуги, а натомість вона залишилась без меблів і без грошових коштів, що на той час унеможливлювало її звернення до іншого фахівця, і у зв`язку зі значним підвищенням цін, призвело до значних додаткових затрат. На фоні нервового стресу загострилось хронічне захворювання «пієлонефрит» і [PERSON] вимушена була звертатись до сімейного лікаря для надання їй медичної допомоги. В той час, коли вона проходила лікування, відповідач спілкувався з її матір`ю і продовжував тягнути час пустими обіцянками, хоча, не мав наміру виконувати взяті на себе обов`язки. Позивач не могла навіть уявити, що їй доведеться відстоювати своє законне право споживача, звертаючись до правоохоронних органів і до суду, витрачаючи свій час, знову ж таки зазнаючи додаткових грошових затрат. 2. Позиція відповідачів. Відповідач Фізична особа-підприємець [PERSON] не скористався своїм правом та не подав в строк, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття позовного провадження, відзив на позов, який має відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, та докази в підтвердження обставин, на яких ґрунтується заперечення, а також не подав зустрічний позов. 3. Процесуальні питання пов`язані з розглядом справи. 08.07.2020 року позивач [PERSON] звернулась до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовною заявою. 08.07.2020 року позивач [PERSON] звернулась до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області з клопотанням про допит свідків. 08.07.2020 Ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області по справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження та призначено до розгляду. Позивач [PERSON] користуючись своїм правом подав заяву про проведення судового розгляду за своєю відсутності, підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі, та відізвала клопотання про допит свідків. Відповідач фізична особа-підприємець [PERSON] будучи належним чином сповіщеним про дату, час та місце судового розгляду, до судового засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, судові повістки - виклики направлені відповідачу на офіційну адресу його реєстрації. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що дозволило суду вважати за необхідне визнати його неявку з неповажних причин, провести заочний розгляд справи, розглянути справу на підставі наявних у справі доказів. 4. Фактичні обставини встановлені судом. 07 жовтня 2019 року між [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , яка зареєстрована та мешкає за адресою: [ADDRESS] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] , [INFO] , Свідоцтво серія [NUMBER] в усній формі було укладено договір про надання останнім послуг щодо виготовлення та встановлення ним кухонних меблів у належній мені квартирі [ADDRESS] . [PERSON] зобов`язалась виплатити ФОП [PERSON] обумовлену нами суму грошових коштів в розмірі 32 000 (тридцять дві тисячі) гривень, двома частками: -70 % - 22 000 (двадцять дві тисячі) гривень 00 копійок - одразу при укладенні договору на придбання матеріалів; - 30 % - 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок - після виготовлення і встановлення меблів, строком до 30 листопада 2019 року. На виконання умов договору, позивачем було сплачено [PERSON] на придбання матеріалів 22 000 грн. (тобто перший платіж), а відповідач [PERSON] , в свою чергу, умови нашого договору виконав не в повному обсязі і станом на лютий 2020 року ним було лише виготовлено та змонтовано декілька шаф. Вартість виконаних робіт була оцінена у 10 000 грн., після чого відповідач почав ухилятись від виконання взятих на себе зобов`язань, не відповідав на телефонні дзвінки, уникав зустрічей. Позивач неодноразово зверталась до [PERSON] з вимогою виконати умови договору або повернути позивачу залишок невідпрацьованих кошті, відповідач запевняв позивача, що до 28 лютого 2020 року виготовить і встановить меблі, а у іншому випадку поверне кошти в розмірі 12 000 грн. до 01 березня 2020 року, про що власноручно 14 лютого 2020 року написав розписку. Однак, в обумовлений в розписці строк [PERSON] меблі так і не виготовив у повному обсязі і не встановив, а повернув позивачу лише частину коштів в розмірі 4 000 (чотири тисячі) грн., а залишок коштів в розмірі 8 000 (вісім тисяч) грн. відповідач так і не повернув, що підтверджено наданими роздруківками з телефонного листування. [PERSON] звернулась до Кам`янського ВП з заявою про прийняття заходів до [PERSON] , що підтверджено копією заяви. За результатами розгляду заяви слідчим Кам`янського ВП 31 березня 2020 року було видано довідку за матеріалами ЖЄО №5965 про те, що [PERSON] зобов`язався повернути кошти згідно написаній ним розписці у повному обсязі за невиконання своїх зобов`язань. Окрім матеріальної шкоди, завданої відповідачем, позивачу була спричинена також і моральна шкода, яку вона оцінює у 10 000 грн., і полягає вона в моральних приниженнях, які позивач відчувала і відчуває у зв`язку з її неодноразовими зверненнями до відповідача з проханнями про виконання ним своїх обов`язків щодо виготовлення кухонних меблів або повернення коштів. [PERSON] відчувала себе обманутою, оскільки фактично укладаючи договір з приватним підприємцем вона розраховувала, що їй будуть надані якісні послуги, а натомість вона залишилась без меблів і без грошових коштів, що на той час унеможливлювало її звернення до іншого фахівця, і у зв`язку зі значним підвищенням цін, призвело до значних додаткових затрат. На фоні нервового стресу загострилось хронічне захворювання «пієлонефрит» і [PERSON] вимушена була звертатись до сімейного лікаря для надання їй медичної допомоги. 5. Правові норми законодавства застосовані судом. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Стаття 47 Конституції України зазначає, що кожна особа, яка проживає в Україні, має право на житло. Так, стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ч.1ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст.ст.526,530,599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним. Відповідно до п. 17 ч. 1ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Відповідно до ч. ч. 1, 2ст. 215ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Пунктом 7 ч. 1ст. 15ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону- умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті3, частина третя статті509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачиться на користь споживача. Статтею 19 названого Закону, зокрема, передбачено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно ціни або способу розрахунку ціни, потреби у послугах. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Відповідно до ст. 21 ЗУ «Про захист прав споживачів», права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Відсутність належної ліцензії на здійснення діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном та відсутність додатку до договору, а саме копії погодженого проекту трудового договору з іноземним роботодавцем є обмеженням визначених пунктами 3, 6 ч. 1 ст.3, ч. 3 ст.509 ЦК України принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та ведення чесної підприємницької практики. Вказані умови, ураховуючи зазначені вище положення, є несправедливими в розумінні ст.ст.18,19 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно правових висновків, викладених у постанові ВСУ від 14.11.2011 р. у справі № 6-40цс11, договір про надання послуг є складним зобов`язанням, що складається з двох органічно поєднаних між собою зобов`язань: по-перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов`язку; по-друге, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати. У ч. 3ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна зі сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2ст. 625ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. 6. Висновки та мотиви прийнятого рішення. 07 жовтня 2019 року між [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , яка зареєстрована та мешкає за адресою: [ADDRESS] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] , [INFO] , Свідоцтво серія [NUMBER] в усній формі було укладено договір про надання останнім послуг щодо виготовлення та встановлення ним кухонних меблів у належній мені квартирі [ADDRESS] . Суд керує ходом процесу, спрямовує дії осіб, що беруть участь у процесі, забезпечує виконання та здійснення ними прав і обов`язків, виносить рішення, які мають владний характер, вирішує матеріально-правовий спір, чим і здійснює захист порушеного або оскарженого суб`єктивного права. Також, суд виступає як учасник процесуальних відносин, як владний орган, наділений повноваженням вирішувати правові питання, які можуть виникнути у зв`язку з розглядом конкретної справи. Та те, що наділяючи суд правом вимагати від учасників процесу в рамках наданих їм процесуальним законодавством повноважень, належної поведінки, держава одночасно з цим встановлює і для самого суд у рамки дозволеної поведінки. У відповідності до вимог ЦПК України відповідач, має право подати в строк, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів із дня вручення даної ухвали про відкриття спрощеного позовного провадження, відзив на позов, який має відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, та докази в підтвердження обставин, на яких ґрунтується заперечення, а також подати зустрічний позов. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежать від неї. Копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду. Одночасно до відзиву мають бути додані документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи. З метою встановлення справедливого та ефективного захисту прав відповідно до частини 1 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи

Outcome: partial