Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , Барської міської ради Вінницької області, за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог: Гаївської сільської ради Барського району Вінницької області та Відділу державної реєстрації Барської районної державної адміністрації, про визнання незаконним та скасування рішення Барської міської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності. Позивач [PERSON] мотивував позовні вимоги наступним. Рішенням 58 (позачергової) сесії Барської міської ради 5 скликання від 20.10.2010 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду [PERSON] площею 1,2433 га в [ADDRESS] для ведення особистого селянського господарства та надано [PERSON] земельну ділянку площею 1,2433 га в м. Бар, в районі хутора Котова на умовах оренди терміном на 25 років для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення. На підставі вказаного рішення між Барською міською радою (Орендодавець) та [PERSON] (Орендар) укладено Договір оренди землі від 26.10.2010 про передачу в оренду земельної ділянки загальною площею 1,2433 га, в тому числі ділянка № [NUMBER] площею 0,2649 га, з них 0,1145 га ріллі, 0,1504 га сінокіс, ділянка № [NUMBER] площею 0,9784 га, з них 0,5927 га ріллі, 0,3857 га сіножаті. Позивачем було встановлено, що на частину земельної ділянки, яка перебуває в нього в оренді, [PERSON] отримано право власності на підставі рішення Барської міської ради від 14.07.2014 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. [PERSON] ». Для відновлення своїх порушених прав він звернувся зі скаргою до Барської міської ради. Комісією Барської міської ради встановлено та відображено в Акті, що земельна ділянка [PERSON] накладається орієнтовано 80 % на орендовану земельну ділянку [PERSON] . В порушення умов Договору, ст. 9, 24, 27 Закону України «Про оренду землі», ст. 153, 154 ЗК України Барська міська рада незаконно винесла рішення про передачу [PERSON] в приватну власність земельну ділянку площею 0,08 га, яка є частиною земельної ділянки 1,2433 га, яка за Договором перебуває в оренді у [PERSON] . Позивач [PERSON] просив суд визнати незаконним та скасувати рішення Барської міської ради від 14.07.2014 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. [PERSON] » в частині затвердження [PERSON] технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для оформлення права власності за земельну ділянку площею 0,0800 га, кадастровий номер 0520210100:02:015:0019, по [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та передачі гр. [PERSON] безкоштовно в приватну власність дану земельну ділянку. Визнати недійсним свідоцтво про право власності, серія та номер: 26749649, видане 12.09.2014 Реєстраційною службою Барського районного управління юстиції Вінницької області. Зобов`язати [PERSON] звільнити земельну ділянку, яка перебуває у користуванні [PERSON] та не чинити [PERSON] перешкод в користуванні належною йому на праві оренди земельною ділянкою. У судовому засіданні позивач [PERSON] збільшив позовні вимоги. Просив суд визнати незаконним та скасувати рішення Барської міської ради від 14.07.2014 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. [PERSON] » в частині затвердження [PERSON] технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для оформлення права власності за земельну ділянку площею 0,0800 га, кадастровий номер 0520210100:02:015:0019, по [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та передачі гр. [PERSON] безкоштовно в приватну власність дану земельну ділянку. Визнати недійсним свідоцтво про право власності, серія та номер: [NUMBER] , видане 12.09.2014 Реєстраційною службою Барського районного управління юстиції Вінницької області. Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 15764450 від 12.09.2014 державного реєстратора реєстраційної служби Барського районного управління юстиції Вінницької області. Зобов`язати [PERSON] звільнити земельну ділянку, яка перебуває у користуванні [PERSON] та не чинити [PERSON] перешкод в користуванні належною йому на праві оренди земельною ділянкою. [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] та Барської міської ради Вінницької області про визнання недійсним рішення сесії Барської міської ради, визнання недійсним договору оренди землі. Позовні вимоги обґрунтував наступним. При вивченні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду [PERSON] було встановлено, що завдання на виконання робіт як зі сторони виконавця ФОП [PERSON] , так і з боку самого замовника - [PERSON] , не підписане. Тобто, однією з підстав розроблення документації із землеустрою є затверджене замовником завдання на розробку цієї документації, і розроблення відповідної документації із землеустрою має розпочинатися після затвердження завдання на розроблення тої чи іншої землевпорядної документації. Відповідно, виготовлення проекту землеустрою щодо відведення [PERSON] в оренду земельної ділянки загальною площею 1,2433 га, в тому числі ділянка № [NUMBER] площею 0,2649 га, ділянка № [NUMBER] площею 0,9784 га з земель житлової та громадської забудови, відбулось з порушенням ч. 2 ст. 29 Закону України "Про землеустрій", що в свою чергу є підставою для визнання незаконним та скасування рішення 58 (позачергової) сесії Барської міської ради 5 скликання від 20.10.2010 року «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду гр.. [PERSON] » яким затверджено такий проект. З кадастрових планів земельних ділянок 0520210100:01:167:0093 та 0520210100:01:167:0094 слідує, що в таблиці знизу вказано підставу для виготовлення вказаних планів - технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку. Однак, технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, є різними видами документації, про що свідчать приписи чинного законодавства, зокрема ст. 25 Закону України "Про землеустрій". Згідно договору оренди землі від 26.10.2010 в оренду надається земельна ділянка загальною площею 1,2433 га, в тому числі ділянка № [NUMBER] площею 0,2649 га, з них 0,1145 га ріллі, 0,1504 га сінокіс, ділянка № [NUMBER] площею 0,8984 га, з них 0,5927 га, ріллі, 0,3857 га сіножаті з земель житлової та громадської забудови. Натомість, згідно рішення 58 (позачергової) сесії Барської міської ради 5 скликання від 20.10.2010 року [PERSON] надано на умовах оренди земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення. В даному випадку Барська міська рада своїм рішенням змінила категорію земель без правової підстави, а тому вказане рішення є незаконним. У договорі оренди землі від 26.10.2010 року відсутні істотні умови визначені законом, що є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Оскаржуване рішення 58 (позачергової) сесії Барської міської ради 5 скликання від 20.10.2010 року та укладення на підставі нього договору оренди землі від 26.10.2010 року прийняті з порушенням природоохоронного законодавства, оскільки земельна ділянка кадастровий номер: 0520210100:01:167:0094 межу є з прибережною захисною смугою водного об`єкту - струмком. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] просив суд визнати недійсним рішення 58 (позачергової) сесії Барської міської ради 5 скликання від 20.10.2010 року «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду гр.. [PERSON] » та визнати недійсним договір оренди землі від 26.10.2010 року укладений між [PERSON] та Барською міською радою, який зареєстровано відділом держкомзему в Барському районі 09 березня 2011 року за № 052021014000062. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Путілін Є.В. свої позовні вимоги підтримав повністю з підстав, що викладені у позовній заяві. Зустрічний позов не визнав, заперечував проти його задоволення. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] адвокат Радзієвський А.М. позов [PERSON] не визнав, заперечував проти його задоволення. Свої позовні вимоги підтримав повністю з підстав, що викладені у зустрічній позовній заяві. Представник Барської міської ради Вінницької області Цицюрський А.А. у судове засідання не з`явився, у клопотанні від 21.05.2019 (а.с.122 т.1) вказав, що Барська міська рада не заперечує проти позовних вимог [PERSON] та просить суд розглянути справу без представника міської ради. У заяві від 25.09.2020 представник Барської міської ради Вінницької області Цицюрський А.А. вказав, що відкликає клопотання від 21.05.2019 про визнання позову [PERSON] . Зустрічний позов [PERSON] про визнання недійсним рішення 58 (позачергової) сесії Барської міської ради 5 скликання від 20.10.2010 року «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду гр.. [PERSON] » та визнання недійсним договір оренди землі від 26.10.2010 року, Барська міська рада визнає. Представник Відділу державної реєстрації Барської районної державної адміністрації Баламей Ю.О. у судове засідання не з`явився. У клопотанні від 05.08.2019 зазначив, що при прийнятті рішення у справі покладається на думку суду, та просить суд розглянути справу без представника відділу (а.с.55 т.2). Представник Гаївської сільської ради Барського району Вінницької області Магльона В.В. у судове засідання не з`явився. У клопотанні від 24.10.2019 зазначив, що при прийнятті рішення у справі покладається на думку суду, та просить суд розглянути справу без представника сільської ради (а.с.97 т.2). Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він допомагав [PERSON] обробляти земельну ділянку. Бачив, як приїжджав [PERSON] . Земельну ділянку відокремлювати від інших земельних ділянок межові знаки. На запитання представника позивача свідок відповів, що він не є фахівцем в галузі земельних питань, у нього не має спеціальних знань, які можуть ідентифікувати де саме знаходиться земельна ділянка. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що [PERSON] є його зятем. Вони разом працювали на земельній ділянці останнього. Свідок знає де саме розташовані земельні ділянки [PERSON] та [PERSON] та ствердив, що вони є окремими. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що добре знає де розташована земельна ділянка [PERSON] та земельна ділянка [PERSON] оскільки розуміється в галузі аграрного господарства. Допомагав [PERSON] оформляти технічну документацію, надавав консультації. Був присутній при встановленні меж земельної ділянки. Межові знаки [PERSON] не встановлювалися, бо він не був власником земельної ділянки. Заслухавши пояснення позивача та представника позивача за первісним позовом, представника позивача за зустрічним позовом, свідків, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позови, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Рішенням 58 (позачергової) сесії Барської міської ради Вінницької області 5 скликання від 20.10.2010 року «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду гр.. [PERSON] » затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду [PERSON] площею 1,2433 га в [ADDRESS] для ведення особистого селянського господарства та надано [PERSON] земельну ділянку площею 1,2433 га в [ADDRESS] на умовах оренди терміном на 25 років для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення. (а.с.11 т.1). На підставі вказаного рішення між Барською міською радою (Орендодавець) та [PERSON] (Орендар) укладено Договір оренди землі від 26.10.2010 про передачу в оренду земельної ділянки загальною площею 1,2433 га, в тому числі ділянка № [NUMBER] площею 0,2649 га, з них 0,1145 га ріллі, 0,1504 га сінокіс, ділянка № [NUMBER] площею 0,9784 га, з них 0,5927 га ріллі, 0,3857 га сіножаті з земель житлової та громадської забудови, строком на 25 років, з 26.10.2010 р. по 26.10.2035 р. Договір зареєстровано у Державному реєстрі земель 09.03.2011 за №052021014000062. (а.с.12 т.1). У 2017 році позивач виявив невідомих осіб, які почали обробляти частину орендованої ним земельної ділянки та встановив, що відповідач [PERSON] на підставі рішення Барської міської ради від 14.07.2014 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. [PERSON] », отримав право власності на земельну ділянку площею 0,0800 га, кадастровий номер 0520210100:02:015:0019, по [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Барською міською радою, за скаргою [PERSON] , складено акт від 08.06.2017 яким встановлено факт накладання земельної ділянки [PERSON] на орендовану земельну ділянку [PERSON] орієнтовано 80%. Рекомендовано [PERSON] звернутися до сесії Барської міської ради з заявою про внесення змін в проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду щодо зменшення площі земельної ділянки (а.с.47 т.1). Перевірка факту накладення (суміщення) земельних ділянок не може підтверджуватись будь-якими засобами доказування, а встановлення зазначеної обставини потребує спеціальних знань. З матеріалів справи слідує, що судом, за клопотанням позивача, призначалася судова земельно-технічна експертиза. Згідно висновку експерта № 543 від 30.06.2020 року (а.с.168 т.2), за результатами співставлення меж земельної ділянка площею 1,2433 га (ділянка № [NUMBER] 0,2649га., ділянка №2 0,9784га.), що перебуває в оренді у [PERSON] , згідно договору оренди від 26.10.2010р., зареєстрованого 09.03.2011р. за № 052021014000062 та меж земельної ділянки площею 0,0800га., кадастровий номер: 0520210100:02:015:0019, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , передана у власність [PERSON] , згідно рішення Барської міської ради Вінницької області від 14.07.2014р. «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки (в натурі) на місцевості гр. [PERSON] , в частині затвердження [PERSON] технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки (в натурі) на місцевості для оформлення права власності на земельну ділянку» на яку було видано свідоцтво про право власності серії та номер: [NUMBER] , яке видане 12.09.2014р. встановлено, що вище зазначені земельні ділянки суміщаються, площа суміщення становить 0,0706га. із розмірами по периметру від точки А за годинниковою стрілкою: 5,21м., 20,52м., 28,85м., 12,55м., 14,0м., 2,0м., 2,0м., 9,47м., 10,10м., 10,21м., 11,75м., 12,71м. На додатку 3 графічно відображено співставлення меж земельної ділянки кад. номер 0520210100:02:015:0019, що перебуває у приватній власності [PERSON] із межами земельних ділянок загальною площею 1,2433,га., що перебувають в оренді у [PERSON] , згідно договору оренди від 26.10.2010р., зареєстрованого 09.03.2011р. за № 052021014000062. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Частиною 4 ст. 9 Закону України «Про оренду землі» визначено, що не допускається відчуження орендованих земельних ділянок державної або комунальної власності без згоди на це орендаря. Відповідно до абзацу 3 ч. 2 ст. 24 Закону України «Про оренду землі» Орендодавець зобов`язаний не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою. Пунктом 28 Договору оренди землі від 26.10.2010 (а.с.12 т.1). Барська міська рада взяла на себе зобов`язання не втручатись в господарську діяльність Орендаря і не створювати йому будь-яких перешкод при виконанні умов цього договору. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Відповідно до ст. 153 ЗК України з урахуванням ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оренду землі» орендар не може бути позбавлений права користування на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 154 ЗК України з урахуванням ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оренду землі» органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення орендарем повноважень щодо володіння і користування належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов`язки чи обмеження. В порушення умов Договору оренди землі від 26.10.2010, який укладений з [PERSON] , та в порушення ст. 9, 24, 27 Закону України «Про оренду землі», ст. 153, 154 ЗК України, Барська міська рада прийняла рішення від 14.07.2014 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. [PERSON] » яким затвердила [PERSON] технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для оформлення права власності за земельну ділянку площею 0,0800 га, кадастровий номер 0520210100:02:015:0019, по [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та передала [PERSON] безкоштовно в приватну власність дану земельну ділянку. Вказана земельна ділянка є частиною земельної ділянки 1,2433 га, яка за Договором оренди перебуває в оренді у [PERSON] . В орендаря [PERSON] не було отримано згоди на відчуження у приватну власність [PERSON] земельної ділянки кадастровий номер: 0520210100:02:015:0019, що є порушенням ч. 4 ст. 9 Закону України «Про оренду землі». В порушення п. 28 Договору та абзацу 3 ч. 2 ст. 24 Закону України «Про оренду землі» Барська міська рада, передавши у приватну власність [PERSON] земельну ділянку, вчинила дії, які перешкоджають [PERSON] , як орендареві, користуватися орендованою земельною ділянкою відповідно до умов Договору. Підставою для розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), для ведення особистого селянського господарства [PERSON] за адресою: [ADDRESS] є рішення Гаївської сільської ради Барського району Вінницької області № 103 від 28.11.1997 року. Однак, жодних документів (зокрема актів відведення, схем відведення), як вимагав ЗК України в редакції 1990р., які б обґрунтовували місце розташування вказаної земельної ділянки саме на місці, на яку було розроблено технічну документацію, до суду надано не було. Частиною 2 ст. 27 Закону України «Про оренду землі» Орендар в установленому законом порядку має право витребувати орендовану земельну ділянку з будь-якого незаконного володіння та користування. Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Пункт 11 Постанови пленуму ВСУ №7 від 16.04.2004р «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначає, що розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. Вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди повинні враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 ЗК. У випадках, визначених цими нормами, припинення права власності на землю чи права землекористування провадиться за позовом відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування в судовому порядку, недодержання якого є підставою для визнання рішення цього органу та виданих державних актів недійсними. Розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його незаконність. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч.3 ст. 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших передбачених законом способів. При прийнятті оскаржуваного позивачем [PERSON] рішення Барської міської ради були також порушені вимоги і ст.ст. 141,142 ЗК України, оскільки відсутні правові підстави, встановлені законом для припинення права користування земельною ділянкою, без її вилучення у землекористувача. Ч. 5 ст. 116 ЗК України визначає, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. Стаття 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає. що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Відповідно до вимог постанови КМУ від 09.09.2009 № 1021 «Про затвердження порядків ведення Поземельної книги і Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі» повноваження щодо проведення державної реєстрації шляхом внесення записів до відповідної книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі були наділені територіальні органи Держземагенства. Згідно відповіді відділу Держгеокадастру у Барському районі від 09.07.2019 Договір оренди землі від 26.10.2010 було зареєстровано 09.03.2011 за №052021014000062, що свідчить про проведення у встановленому законодавством порядку відповідної реєстрації права оренди. Щодо невнесення посадовими особами при проведенні державної реєстрації права оренди інформації про земельну ділянку до державного земельного кадастру то згідно рішення Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року справа «Рисовський проти України» (Заява № 29979/04) в якому суд констатував, що, аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119). Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 53, та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), п. 38). Отже, не внесення чи не перенесення посадовими особами інформації про земельну ділянку (допущення помилки державними органами) до державного земельного кадастру не може впливати на права та інтереси [PERSON] як законного орендаря вказаної земельної ділянки. Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Законом № 1952-ІV визначено правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за ним. Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Частиною другою статті 9 зазначеного Закону зобов`язано державного реєстратора встановлювати відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Відповідно до пункту 8-1 частини другої статті 9 Закону № 1952-IV під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та зареєстровані в установленому порядку до 1 січня 2013 року, державний реєстратор запитує від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент реєстрації законодавства проводили таку реєстрацію, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про правонабувача або про нерухоме майно. Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, до яких надійшов запит, зобов`язані безоплатно в установленому законодавством порядку протягом трьох робочих днів надати державному реєстратору відповідну інформацію, зокрема, щодо зареєстрованих речових прав на нерухоме майно, у тому числі земельні ділянки. У статті 19 Закону 1952-IV визначені підстави для державної реєстрації прав та їх обтяжень. Так, відповідно до частини першої цієї статті державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою. Відповідно до ст. 24 Закону 1952-IV у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявника, який звернувся із заявою про державну реєстрацію прав, що матиме наслідком відчуження майна, внесено до Єдиного реєстру боржників. Суд вважає вимогу про скасування рішення державного реєстратора такою, що не підлягає до задоволення з огляду на таке. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року № 367/2022/15-ц (14-376цс18) зазначено, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права (див. пункт 5.17 постанови від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18). У висновках, які містяться в пунктах 83-85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року, справа № 361/4307/16-ц, провадження № 14-141цс18, зазначається, що повноваження державного реєстратора щодо перевірки поданих для проведення державної реєстрації документів обмежені встановленням відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами. Державний реєстратор не може вважатися таким, що порушує права третіх осіб, якщо правомірно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і вносить запис про таку реєстрацію на підставі чинного та не скасованого рішення відповідного суб`єкта, який здійснює публічно-владні управлінські функції. З огляду на вказане державний реєстратор і орган державної реєстрації не можуть бути належними відповідачами за позовними вимогами про скасування рішення про державну реєстрацію прав чи скасування запису про проведену державну реєстрацію прав, якщо такі вимоги є похідними від вимоги про скасування рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого державна реєстрація була проведена. Відповідно до ст.152 ЗК України захист прав громадян на земельну ділянку здійснюється шляхом визнання недійсним рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Щодо вимог за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] та Барської міської ради Вінницької області про визнання недійсним рішення сесії Барської міської ради, визнання недійсним договору оренди землі, суд вважає що вони не підлягають до задоволення з наступних підстав. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] як на підстави своїх вимог посилається на відсутність правових підстав для виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, невідповідність кадастрових планів виду документації, невідповідність категорії об`єкта оренди - договору оренди та рішенню, відсутність в договорі оренди істотних умов, порушення природоохоронного законодавства при прийнятті рішення та укладання договору. Згідно ст. 22 Закону України «Про землеустрій» землеустрій здійснюється на підставі: рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою; укладених договорів між юридичними чи фізичними особами (землевласниками і землекористувачами) та розробниками документації із землеустрою; судових рішень. Як вбачається із змісту проекту землеустрою підставою для його розробки стало рішення Барської міської ради від 30.06.2010р. Ст. 50 Закону України «Про землеустрій» (в редакції чинній на час розробку проекту) визначала, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок. Порядок складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок (677-2004-п) встановлюється Кабінетом Міністрів України. «Порядок розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», затверджений Постановою КМУ від 26 травня 2004 р. № 677, визначав, що вимоги до складу, змісту та оформлення проекту відведення земельної ділянки встановлюються нормативно-технічною документацією із землеустрою. Проект відведення земельної ділянки виконавець погоджує із землевласником або землекористувачем, органом земельних ресурсів, природоохоронним органом, санітарно-епідеміологічною службою, органом містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини. Як вбачається із змісту розробленого проекту землеустрою всі передбачені законодавством висновки в ньому наявні та є позитивними. Відповідно до вимог ст. 186 ЗК України (в редакції на час прийняття рішення від 20.10.2010) проекти відведення земельних ділянок із земель державної чи комунальної власності затверджуються органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які надають і вилучають земельні ділянки. Отже, розроблений та погоджений в установленому законодавством порядку проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки став підставою для прийняття рішення Барської міської ради від 20.10.2010 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду [PERSON] », яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду [PERSON] площею 1,2433 га в [ADDRESS] для ведення особистого селянського господарства та надано [PERSON] земельну ділянку на умовах оренди терміном на 25 років для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення. В органу місцевого самоврядування відсутні визначені законодавством повноваження щодо оцінки відповідності чи невідповідності проекту землеустрою вимогам законодавства. Вказані повноваження належать виключно органам, які здійснюють погодження проекту землеустрою, тому посилання позивача по зустрічному позову на відсутність правових підстав для виготовлення проекту землеустрою відведення земельної ділянки; невідповідність кадастрових планів виду документації, є необґрунтованими. Щодо невідповідність категорії об`єкта оренди - договору оренди та рішенню слід зазначити наступне. Ст. 1 Закону України «Про землеустрій» (в редакції 2010 року) визначає, що цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку. Згідно ст. 19 ЗК України (в редакції 2010р.) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. З матеріалів справи вбачається, що до розроблення проекту землеустрою ФОП [PERSON] інших документації чи проектів землеустрою не розроблялось. Отже, цільове призначення земельної ділянки не було визначене. Тому, при затвердженні проекту землеустрою щодо відведення було вперше визначене її цільове призначення у відповідності до вимог ст. 1 Закону України «Про землеустрій», ст. 19 ЗК України. Щодо відсутності у договорі оренди істотних умов суд враховує наступі обставини. Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За частиною другою статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі». З матеріалів справи вбачається, що пунктами договору оренди землі встановлено права та обов`язки орендодавця та орендаря, умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі. За ст. 27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Згідно ст. 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачені способи захисту цивільних прав та інтересів, а саме: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Так, позивачем [PERSON] не доведено яким чином порушуються його права та інтереси відсутністю істотної умови, адже в нього жодних прав на земельну ділянку станом на 2010 рік не виникло, він не являється стороною договору і відсутність тієї чи іншої істотної умови не впливає на його прав інтереси. Що стосується доводів позивача по зустрічному позову про порушення природоохоронного законодавства, то слід зазначити, що вказані доводи ґрунтуються виключно на його припущеннях і жодним допустимим доказом не доведені. Ураховуючи вимоги ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Крім того згідно із ч.2 ст.77 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Вимога представника позивача за зустрічним позовом адвоката Радзієвського А.М. щодо застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). При цьому позивач повинен довести той факт, що він не міг довідатись про порушення свого цивільного права, а відповідач, навпаки, що інформацію щодо порушеного права позивач мав можливість отримати раніше. З огляду на викладене, факт того, що [PERSON] в 2013 році виніс земельну ділянку в натурі на місцевості закріпивши її межі дерев`яними кілками, та факт відкритого її обробляння, не може свідчити про те, що [PERSON] саме в 2013 році дізнався про порушення свого права, а тому не може бути початком перебігу строку позовної давності. Перебіг позовної давності починається не з моменту відкритого обробляння земельної ділянки [PERSON] а з часу, коли позивач [PERSON] виявив факт обробляння сторонніми особами належної йому на праві оренди земельної ділянки. Покази свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не являються належними та допустимими доказами пропущення строків позовної давності, оскілки вони не доводять факту виявлення [PERSON] сторонніх осіб, які обробляли належну йому земельну ділянку. Факт використання [PERSON] власної земельної ділянки, яка фактично межує із земельною ділянкою переданою в оренду [PERSON] , не може вважатись доказом того, що позивач знав та міг дізнатись про порушення свого права. За таких обставин, клопотання про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: partial