Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-06 00:00:00

13.11.2018 р. до Деснянського районного суду м. Києва звернулася із заявою [PERSON], яка просить встановити факт її постійного проживання зі спадкодавцем - дідусем, [PERSON], який помер [INFO], на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS]. Обгрунтовуючи заяву тим, що [INFO] помер [PERSON], [INFO] (надалі - Спадкодавець), - її дідусь. Після смерті спадкодавця відкрилась спадщина до складу якої входить квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS]. У відповідності до положень ст.ст. 1233, 1234, 1235 ЦК України, вищевказану квартиру спадкодавець 12.11.2004 року заповідав Заявниці, про що в свою чергу складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Дев'ятої київської державної нотаріальної контори Ловчинською Л.А. та зареєстрований за № 8-1982. Отже, вона є єдиним спадкоємцем за заповітом Спадкодавця та є єдиною особою, яка бажає успадкувати та отримати у власність вищевказану квартиру. В останні роки свого життя Спадкодавець (на день смерті Спадкодавцю виповнилось 81 рік) часто хворів, погано пересувався, був не в змозі самостійно себе обслуговувати, потребував сторонньої допомоги, у зв'язку з чим на початку січня 2016 року вона разом із своєю родиною переїхали жити до Спадкодавця. З січня 2016 року по теперішній час Заявниця проживає у вищевказаній квартирі. Таким чином, на день смерті Спадкодавця, тобто на день відкриття спадщини, Заявниця постійно проживала разом із Спадкодавцем за адресою: [ADDRESS]. У зв'язку із вищевикладеним та враховуючи те, що Заявниця не відмовлялася від прийняття спадщини, то в силу вимог ч. 1 ст. 1221 та ч. 3 ст. 1268 ЦК України, остання вважала себе такою, що прийняла спадщину від померлого Спадкодавця, та була переконана у добропорядності свого спадкування. Враховуючи, що діючим законодавством не встановлено граничного строку в межах якого спадкоємець зобов'язаний отримати свідоцтво про право на спадщину, Заявниця до 20.09.2017 року не зверталася до нотаріуса із проханням видати їй свідоцтво про право на спадщину від померлого Спадкодавця. У подальшому 21.09.2017 року Заявниця звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кондри Л.В. із заявою про прийняття спадщини, заведення спадкової справи та видачі свідоцтва про право на спадщину. Однак, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кондра Л.В. відмовив у вчиненні нотаріальних дій, про що останнім 26.09.2017 року винесено відповідну постанову. Свою відмову приватний нотаріус мотивував тим, що Заявниця пропустила строк для прийняття спадщини. Тому заявниця вимушена звернутися до суду, просить встановити факт її постійного проживання зі спадкодавцем - дідусем, [PERSON], який помер [INFO], на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою суду від 21.11.2018 року відкрито провадження у даній цивільній справі, призначено підготовче засідання. Протокольною ухвалою суду від 28.01.2019 року закрито підготовчий розгляд, справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні заявниця та представник заявниці заяву підтримали та просили про її задоволення в повному обсязі. Заінтересовані особи в судовому засіданні просили суд про задоволення заяви в повному обсязі. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення заявниці, представника заявниці, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про задоволення заяви з наступних підстав. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Згідно ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Тобто, закон покладає обов'язок доказування на сторони у справі. В судовому засіданні було встановлено, що [INFO] помер [PERSON], [INFO] (Спадкодавець) - дідусь заявниці. Після смерті спадкодавця відкрилась спадщина до складу якої входить квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS]. У відповідності до положень ст.ст. 1233, 1234, 1235 ЦК України, вищевказану квартиру спадкодавець 12.11.2004 року заповідав Заявниці, про що в свою чергу складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Дев'ятої київської державної нотаріальної контори Ловчинською Л.А. та зареєстрований за № 8-1982. З січня 2016 року по теперішній час Заявниця проживає у вищевказаній квартирі, таким чином проживала там з спадкодавцем за його життя і до смерті. Таким чином, на день смерті Спадкодавця, тобто на день відкриття спадщини, Заявниця постійно проживала разом із Спадкодавцем за адресою: [ADDRESS]. У зв'язку із вищевикладеним та враховуючи те, що Заявниця не відмовлялася від прийняття спадщини, то в силу вимог ч. 1 ст. 1221 та ч. 3 ст. 1268 ЦК України, остання вважала себе такою, що прийняла спадщину від померлого Спадкодавця, та була переконана у добропорядності свого спадкування. Враховуючи, що діючим законодавством не встановлено граничного строку в межах якого спадкоємець зобов'язаний отримати свідоцтво про право на спадщину, Заявниця до 20.09.2017 року не зверталася до нотаріуса із проханням видати їй свідоцтво про право на спадщину від померлого Спадкодавця. У подальшому 21.09.2017 року Заявниця звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кондри Л.В. із заявою про прийняття спадщини, заведення спадкової справи та видачі свідоцтва про право на спадщину. Однак, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кондра Л.В. відмовив у вчиненні нотаріальних дій, про що останнім 26.09.2017 року винесено відповідну постанову. Свою відмову приватний нотаріус мотивував тим, що Заявниця пропустила строк для прийняття спадщини. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з ч.ч. 2,4 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" № 5 від 31.03.1995 року встановлено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішення спору про право. Згідно з пунктів 2 та 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову в справах про спадкування" № 7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини., прийняття спадщини, яка відкрилася до 01.01.2014 року тощо. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Відповідно до п. 2 узагальнення судової практики від 3 березня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» ВССУ, заяви про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини в порядку окремого провадження підлягають задоволенню судом, якщо у паспорті спадкоємця відсутня відмітка про місце реєстрації особи. У випадках, якщо встановлено, що спадкоємець прийняв спадщину у порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК, суди не повинні задовольняти вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Необґрунтованою є практика місцевих судів щодо визнання поважності причин пропуску строку подання заяви про прийняття спадщини фактичним користуванням і володінням майном спадкодавця або ж проживанням із спадкодавцем на час відкриття спадщини. В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини. Згідно з п. 9 узагальнення судової практики від 3 березня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» ВССУ, щодо встановлення факту прийняття спадщини, то, враховуючи положення статей 1268, 1269 ЦК, мова може йти лише про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо спадкові правовідносин виникли після набрання чинності ЦК (після 1 січня 2004 року). Відповідно до ст.ст. 1217, 1233, 1234, 1235 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно з ч. 1 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269 та ч. 1 ст. 1270 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У той же час ч. 3 ст. ст. 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України (в редакції чинній на момент смерті Спадкодавця) місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно з ст. 4 Житлового Кодексу Української РСР житловий фонд включає жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд). Частиною 1 ст. 379 ЦК України (в редакції чинній на момент смерті Спадкодавця) встановлено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Відповідно до ч. 1 ст. 382 ЦК України (в редакції чинній на момент смерті Спадкодавця), квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Таким чином, у розумінні вимог законодавства України квартира є житлом, а отже і місцем проживанням фізичної особи. Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільній вибір місця проживання в Україні» (в редакції чинній на момент смерті Спадкодавця) встановлено, що місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Отже, з вищевикладеного вбачається, що законодавство, діюче на момент смерті Спадкодавця, не ставило в залежність визначення (встановлення) місця проживання фізичної особи від здійснення реєстрації такого місця проживання; реєстрація місця проживання фізичної особи - це лише офіційне визнання державою місця проживання фізичної особи. Таким чином, у розумінні вимог законодавства чинного на момент смерті Спадкодавця, місцем проживання Заявниці була квартира, розташована за адресою: [ADDRESS]. Встановлення факту постійного проживання Заявниці зі Спадкодавцем на час відкриття спадщини за адресою:[ADDRESS] необхідно Заявниці з метою підтвердження факту прийняття останньою спадщини від померлого Спадкодавця та подальшого отримання Заявницею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, що входить в спадкову масу. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Заявлений факт встановлюється з метою оформлення належним чином спадщини. Вирішуючи дану заяву по суті, суд враховує всі обставини і оцінює всі отримані докази з точки зору справедливості, добросовісності закріплених в ст.3 ч.1 п.п.5,6 ЦК України та неприпустимості позбавлення особи права на судовий захист, відповідно до вимог ст. 293 ЦПК України шляхом підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до вимог ч. 7 ст. ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. На підставі зазначеного, суд вважає доведеним факт постійного проживання [PERSON] з [PERSON] на час відкриття спадщини, у зв'язку з чим заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved