Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-26 00:00:00

[PERSON] 19.05.2017 року звернулася в суд з позовом\~\~до [PERSON] про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. Просить суд постановити рішення, яким дозволити їй без згоди батька оформити документи для тимчасвого виїзду неповнолітнього сина [PERSON], 25.01.2008р.н. за межі України та на виїзд за кордон до [PERSON] ([PERSON]) та країн Європи на рік у період з 01.06.20.17р. по 01.06.2018р. включно у період літніх канікул та канікул під час навчального процесу, стягнути судові витрати. Свої вимоги обгрунтовує тим, що має намір у період літніх канікул свого неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], відвезти до рідної сестри, яка проживає у [PERSON] вже девять років поспіль та неодноразово запрошувала їх з сином у гості. А протягом року під час канікул у навчальний період весняних, осінніх, зимових, має намір відвідати із сімєю країни Європи, щоб надати дітям, в тому числі [PERSON], можливість побачити світ, культурно відпочити, оздоровитися після тих важких часів, що дитина пережила під час їх з відповідачем розлучення. Крім того, зазначає, що змушена була звернутися із даним позовом до суду, оскільки відповідач, як батько, обіцяв надати нотаріально завірений дозвіл на виїзд сина за кордон, однак своєї обіцянки не виконав. Вказує на те, що попередньо дане питання вирішувалось на засіданні служби у справах дітей Тисменицької РДА, де відповідач написав письмово свої заперечення із надуманими та неправдивими даними. А з огляду на їх складну життєву ситуацію, що склалася останнім часом, служба у справах дітей Тисменицької РДА розяснила її право на звернення до суду за отриманням відповідного дозволу та наданням такого висновку (рішення) на вимогу суду. \~Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, хоча про дату та час судового засідання повідомлений належним чином. Останній подав до суду клопотання про перенесення розгляду справи у звязку із погіршенням стану здоровя, надавши консультаційний висновок спеціаліста від 27.06.2017 року з Івано-Франківської обласної лікарні. Ухвалою суду від 22.05.2017р. провадження у справі відкрито, копії ухвали направлено сторонам, відповідачу розяснено його право до початку розгляду справи по суті подати письмові заперечення проти позову з посиланням на докази, якими обґрунтовуються його заперечення. Копія ухвали відповідачем отримана, правом на подання до суду письмових заперечень відповідач не скористався. Враховуючи положення ст.18 Конвенції ООН про права дитини щодо принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, несення відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, найкращі інтереси дитини, основи Закону України «Про охорону дитинства», а також предмет позову та відповідні правовідносини, заяву позивачки про можливість слухання справи у її відсутності та відсутності відповідача та прийняття заочного рішення по справі, суд вирішив розгляд справи проводити заочно без участі сторін процесу. У відповідності до ст. 169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених ст. 157 ЦПК України у разі: - першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними. Подане відповідачем клопотання від 27.06.2017 р. про відкладення розгляду справи суд не бере до уваги, оскільки із поданих ним доказів не вбачається поважність неявки до суду у даній справі, предметом спору якої є надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон. Із висновку довідки від 27.06.2017 р. не вбачається, що відповідач перебуває на стаціонарному лікуванні чи потребує додаткового догляду або його стан здоровя не дозволяє йому пересуватися та зявитися до суду для вирішення питання щодо прав та інтересів його дитини. При цьому суд враховує думку відповідача, викладену у письмовій заяві [PERSON] від 12.05.2017р. і адресованій службі у справах дітей Тисменицької РДАЄ, як заперечення на заяву матері [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітнього сина за кордон. 29.05.2017р. через канцелярію суду від позивачки поступило клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог Служби у справах дітей Тисменицького району для надання відповідного рішення про доцільність чи недоцільність надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон. Заявою від 27.06.2017р. своє клопотання [PERSON] просила залишити без розгляду та задоволення. З урахуванням положень ст.ст.169, 224 ЦПК України та заяви позивача щодо заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши докази, надані стороною позивача на виконання вимог ст.ст.56,\~60 ЦПК України, наявні в матеріалах справи письмові докази, які сторона вважає достатніми для обгрунтування своїх позовних вимог, зясувавши фактичні обставини справи, та, за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи, прийшов до висновку про можливість часткового задоволення позову [PERSON] з наступних підстав. \~Відповідно до\~ст.3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому зазначеним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Зі змісту\~ст.60 ЦПК України\~випливає, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а також доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. В судовому засіданні достовірно встановлено, що за час перебування [PERSON] ([PERSON] у першому шлюбі) та [PERSON] в шлюбі, який розірвано рішенням Тисменицького районного суду від 24.06.2016р., яке залишено в силі ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 15.09.2016р., в них народився син [PERSON], 25.01.2008року народження, що підтверджується свідоцтвом про народження, копія якого долучена до матеріалів справи. І місце проживання якого рішеннями тих же судів визначено із матірю [PERSON] 08.11.2016р. [PERSON] одружилася вдруге, отримавши прізвище [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб, копія якого долучена до матеріалів справи. З доводів, які викладені у позовній заяві позивачки, вбачається що з вересня місяця 2016року неповнолітній син колишнього подружжя [PERSON] проживає з матірю та її новою сімєю. Дитина забезпечена повністю усім необхідним як матеріально, так і в розумінні культурного та духовного її розвитку і відпочинку, що підтверджується наданими позивачем довідками зі школи, де навчається дитина, Клубівецької сільської ради Тисменицького району, де зареєстрована дитина, Відділу ДВС Тисменицького району, акту обстеження житлово-побутових умов проживання дитини, наданого службою у справах дітей Івано-Франківської міської ради за місцем проживання матері та дитини, тощо. Малолітнього сина [PERSON] позивачка хоче повезти за кордон до родини, рідної сестри, взяти участь у культурному розвитку та вихованні сина, відвідавши країни Європи. При цьому період відвідування та тимчасового виїзду за кордон без згоди батька вказує лише період канікул як літніх, так і тих, що визначені для відпочинку школярів у навчальний період. Зазначає, що зі свого боку не забороняє бачитись батькові із сином, не забороняла і батькові приймати участь у такому ж вихованні сина. Однак за весь час перебування сина у батька у період вирішення в судовому порядку питання їх розлучення та визначення місця проживання дитини, - відповідних пропозицій не надходило. Суд при вирішенні справи та прийнятті рішення бере до уваги долучені позивачкою до матеріалів справи такі письмові докази, як відповіді із Тисменицького відділу поліції та Служби у справах дітей м.Івано-Франківська на звернення відповідача щодо неправомірних дій колишньої дружини у обмеженні у спілкуванні батька із сином, та щодо того, що тимчасовий виїзд [PERSON] за межі України буде суперечити його інтересам та порушувати його права. Оскільки вони повністю спростовують наведені відповідачем у заяві від 12.05.2017р. до Служби у справах дітей Тисменицької РДА доводи та його категоричну відмову щодо тимчасового виїзду за кордон сина [PERSON] Частиною 1 статті 3 Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція), яка була 27 лютого 1991 року ратифікована Верховною Радою України, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції). За змістом\~ст. 141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2\~ст. 313 ЦК України\~фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та у їхньому супроводі, або у супроводі осіб, які ними уповноважені. Мати неповнолітньої дитини [PERSON] [PERSON] просить суд \~\~надати їй право на тимчасовий виїзд сина і оформлення для цього необхідних проїзних документів. Батько дитини відповідач по справі [PERSON] не надав суду доказів, як того вимагає\~ст.57 ЦПК України, що тимчасовий виїзд дитини за межі України буде суперечити її інтересам та порушувати її права. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено\~Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в України громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених\~постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими\~постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231\~(зі змінами). Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених\~постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Ст. 155 СК України\~передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.1, 2\~ст. 155 СК України). За змістом ст. ст. 3, 6 Конвенції про права дитини (20.11.1989р.), ратифікованої Постановою ВР N 789-ХІІ від 27.02.1991р., держави-учасниці забезпечують, що першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, їй необхідно забезпечити такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, і що держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Разом з тим в новій редакції «Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення», яка набрала чинності з 01.04.2015 року не вимагається згоди другого з батьків (відсутності з його боку заперечень) на оформлення закордонного паспорта для дитини. Як зясовано із позовної заяви позивачки [PERSON] має закордонний паспорт, однак для оформлення повного пакету документів на тимчасовий виїзд за межі України дитини, необхідна згода батька, а без згоди батька наявність рішення суду, оскільки це передбачено законодавством. Тому, з урахуванням зібраних у справі доказів, забезпечуючи реалізацію прав дитини, визначених Декларацією прав дитини, враховуючи інтереси дитини, беручи до уваги письмову незгоду батька в отриманні дозволу на виїзд за межі території України дитини, що змушує позивача звертатись до суду за наданням вказаного дозволу, та враховуючи те, що \~відповідно до приписів ст. ст.\~212,\~303 ЦПК України визначення конкретного терміну вивезення дітей за кордон та країну, до якої дозволяється виїзд дітей без згоди батька, не суперечить положенням чинного законодавства та не призведе до фактичного позбавлення батька [PERSON] можливості брати участь у вихованні сина та спілкуванні з ним, беручи до уваги вказаний у позові період тимчасового виїзду, суд вважає правильним задовольнити позовні вимоги частково. На переконання суду таке рішення не буде порушувати права дитини, а навпаки сприятиме можливості реалізувати їх. На підставі викладеного,\~Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989р. ратифікованої Постановою ВР УРСР від 27.02.1991р., Декларації про права дитини прийнятої Генеральною асамблеєю ООН 20.11.1959р., ЗУ «Про охорону дитинства», ст. 313 ч. 3 ЦК України,\~ст. 141, 154, 155 СК України,\~Закону України "Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України", п. 16 "Правил оформлення і видачі паспортів громадянина України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення", ст.ст.3, 8, 10, 11, 57-60, 118-119, 367 ЦПК України,

Outcome: approved