Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс-Банк» та просила визнати неправомірним її недопуск відповідачем до оголошених ним конкурсів на вакантні посади економіста відділу роздрібного бек-офісу департаменту бізнес бек-офісу і платежів головного операційного управління, провідного економіста відділу роздрібного бек-офісу департаменту бізнес бек-офісу і платежів головного операційного управління, економіста відділу роздрібних продажів та продуктів департаменту роздрібного бізнесу, стягнути з відповідача на її користь компенсацію за втрачений заробіток у розмірі 200,04 грн., а також просила стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в загальній сумі 17466,00 грн. за неправомірний недопуск позивача до конкурсів на вакантні посади та невиплату компенсації за втрачений заробіток. Позовні вимоги мотивувала тим, що з 2011 року відповідач розпочав запроваджувати дискримінаційну кадрову політику, згідно з якою у ПАТ КБ «ПРАВЕКС- БАНК» небажаними працівниками стали жінки, що народили дітей і пішли у відпустку по догляду за дитиною до трьох років, жінки, що повернулись із відпустки по догляду за дитиною до трьох років та жінки, що мають вік понад сорок років, до категорії якої належить позивач. Позивач подавала заявки на участь в оголошених відділом управління та навчання персоналу внутрішніх конкурсах, але до конкурсів на вакантні посади економіста відділу роздрібного бек-офісу департаменту бізнес бек-офісу і платежів головного операційного управління, провідного економіста відділу роздрібного бек-офісу департаменту бізнес бек-офісу і платежів головного операційного управління, економіста відділу роздрібних продажів та продуктів департаменту роздрібного бізнесу, які оголошувались в лютому - квітні 2016 року, до конкурсу її не допустили, хоча на її думку, її кандидатура повністю відповідає вакансіям, на які оголошувалися конкурси за освітою, фахом та досвідом роботи. Отже недопуск її до конкурсів на вищевказані вакантні посади є неправомірним в силу статей 2, 2-1, 21, 22 та 184 КЗпП України. Також вважає, що у порушення п. 2 ст. 85 ЦПК України їй не виплачено компенсації за втрачений заробіток, пов'язаний з явкою до Апеляційного суду Чернігівської області в іншій справі 16.02.2016, оскільки вона була відсутньою на роботі з 10-30 до 18-00, то відповідач, їй, як стороні, на користь якої ухвалено судове рішення повинен був сплатити 200 грн 04 коп. Зазначає, що неправомірними діями відповідача їй була завдана моральна шкода, а саме: за неправомірне недопущення її до конкурсу на посаду економіста відділу роздрібного бек-офісу департаменту бізнес бек-офісу і платежів головного операційного управління їй було завдано моральної шкоди, яку вона оцінила в 5 322,00 грн., за неправомірне недопущення її до конкурсу на посаду провідного економіста відділу роздрібного бек-офісу департаменту бізнес бек-офісу і платежів головного операційного управління - 5 322,00 грн., за неправомірне недопущення її до конкурсу на посаду економіста відділу роздрібних продажів та продуктів департаменту роздрібного бізнесу - 5 322,00 грн., крім того зазначає, що у зв'язку із тим, що відповідач не виплатив їй компенсацію за втрачений заробіток, пов'язаний з явкою до суду, він завдав їй моральної шкоди у вигляді страждань, переживань внаслідок неотримання доходу, яку вона оцінює в 1 500 грн. Позивач зазначає, що моральна шкода полягала в стражданнях та переживаннями внаслідок недопущення її до конкурсів на вакантні посади та руйнування надії на працевлаштування на повну ставку, появою невпевненості у майбутньому, у позивача з'явилася необхідність відстоювати свої права у судовому порядку, витрачати на це багато свого часу і коштів, повноцінного оздоровлення на канікулах дитина не отримує з причини відсутності на це коштів, що негативно позначилося на психічному стані позивача та змусило її нервувати. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представники відповідача позовні вимоги не визнали та просили відмовити у задоволенні позову, оскільки позивач була допущена до конкурсів, які проводились відповідачем, втрачений заробіток, відповідно до ст.. 85 ЦПК України відноситься до судових витрат, а вирішення питання про судові витрати, які сторони понесли при розгляді іншої справи в суді, в площині дії, зокрема, ст. 85 ЦПК України в результаті розгляду окремого позову особи виключається. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Згідно із наказом № 6772-о від 22.11.2011 року ПАТ КБ «Правекс-банк», [PERSON] було надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 24.12.2011 року по 13.09.2014 року (а.с. 13). [PERSON] є матір'ю [PERSON], 13.09.2011 року (а.с. 14). Шлюб між позивачем та її чоловіком було розірвано, що підтверджується копією рішення Голосіївського районного суду міста Києва (а.с. 15-17). Відповідно до наказу начальника відділу кадрового адміністрування департаменту управління персоналом ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» № 2509-к від 15.09.2015, у зв'язку з закінченням відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, [PERSON] стала з 15 вересня 2014 року до виконання своїх посадових обов'язків на посаді головного економіста відділу документарного бізнесу головного управління корпоративного бізнесу, зі збереженням посадового окладу (а.с. 18) Згідно із п. 2.4 рішення № 62 від 10 квітня 2015 року ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» «Про проведення скорочення штату та зміну істотних умов праці для деяких працівників ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК», на в.о. директора департаменту управління персоналом та організаційними змінами, начальника відділу управління та навчання персоналу департаменту управління персоналом та організаційними змінами покладено обов'язок забезпечити зміну істотних умов праці працівниками, перерахованим у додатках 3 і 4, в тому числі головного економіста відділу документарного бізнесу головного управління корпоративного бізнесу [PERSON] функціонально було підпорядковано директору департаменту роботи з корпоративними клієнтами та з малими та середніми підприємствами головного управління бізнесу та встановити тривалість робочого часу 2 години на тиждень (а.с. 20-24). Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 листопада 2015 року позовні вимоги [PERSON] задоволені частково: визнано незаконним та скасовано рішення Голови Правління публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРАВЕКС-БАНК» від 10.04.2015 № 62 «Про проведення скорочення штату та зміну істотних умов праці для деяких працівників ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» в частині застосування його до [PERSON]; визнано незаконним та скасовано наказ Голови Правління публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРАВЕКС-БАНК» від 22.06.2015 № 2353-к про звільнення [PERSON] з роботи; поновлено [PERSON] на посаді головного економіста відділу документарного бізнесу головного управління корпоративного бізнесу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРАВЕКС-БАНК»; стягнуто з публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРАВЕКС-БАНК» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 16 752 грн. 74 коп.; стягнуто з публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРАВЕКС-БАНК» на користь [PERSON] 4000 грн. у відшкодування моральної шкоди; стягнуто з публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРАВЕКС-БАНК» на користь позивача заборгованість по заробітній платі (доплату) за виконання обов'язків тимчасово відсутнього начальника відділу документарного бізнесу головного управління корпоративного бізнесу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРАВЕКС-БАНК» в розмірі 4 309 грн. 70 коп.; стягнуто з публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРАВЕКС-БАНК» на користь позивача компенсацію втрати частини доходів у зв'язку із затримкою термінів виплати в розмірі 3 450 грн. 31 коп. (а.с. 112-116). Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 16.02.2016 року Апеляційну скаргу [PERSON] відхилено. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРАВЕКС-БАНК» задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 листопада 2015 року в частині визнання незаконним та скасування рішення Голови Правління Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРАВЕКС-БАНК» від 10.04.2015 № 62 «Про скорочення штату та зміну істотних умов праці для деяких працівників ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» в частині застосування його до [PERSON] скасовано і відмовлено в задоволенні цих позовних вимог [PERSON]. В інші частинні рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 листопада 2015 року залишено без змін (а.с.118-120). Вказаними рішеннями судами був зроблений висновок про відсутність ознак дискримінації у рішенні відповідача про зміну істотних умов праці та звільненні позивача. З 24.02.2016 р. Позивача перевели на 2-х годинний робочий тиждень (0,05 ставки) на підставі наказу Голови Правління ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» №546-к від 22.02.2016 (а.с. 24). Як вбачається із матеріалів справи (а.с. 60-63, 66-72), і це не заперечується відповідачем, ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК», з лютого по квітень 2016 року по внутрішній електронній пошті оголошував про проведення конкурсу на вакантні посади: економіста відділу роздрібного бек-офісу департаменту бізнес бек-офісу і платежів головного операційного управління, провідного економіста відділу роздрібного бек-офісу департаменту бізнес бек-офісу і платежів головного операційного управління та економіста відділу роздрібних продажів та продуктів департаменту роздрібного бізнесу при цьому було повідомлено про те, що для участі у конкурсі запропонована наступна процедура: заповнити форму заявки на участь у внутрішньому конкурсі на вакантну посаду, направити своє резюме до відділу управління та навчання персоналу, повідомити безпосереднього керівника про участь у конкурсі, що узгоджується із п. 3 рішення відповідача від 26.06.2015 року № 136 «Про затвердження процедури рекрутингу та працевлаштування працівників в ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК», а також ознайомитись із профілем відповідної посади. Позивач подавала заявки на участь у конкурсі, однак із електронної переписки не вбачається, чи виконала вона інші умови для участі у конкурсі, а саме: надсилання резюме, повідомлення безпосереднього керівника по участь в конкурсі. Оскільки із переписки вбачається, що їй було запропоновано надіслати резюме, вона повідомила про те, що зможе надіслати пізніше, а також повідомляла про те, що її резюме наявне у відділі, що вона його надсилала раніше, однак доказів, чи надсилала вона його та чи повідомляла безпосередньому керівнику про участь в конкурсі доказів не надано (а.с. 60-61 66-73). Як вбачається із п. 3 рішення відповідача від 26.06.2015 року № 136 «Про затвердження процедури рекрутингу та працевлаштування працівників в ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК», для зайняття вакантної посади, необхідно заповнити заявку на участь в конкурсі та в обов'язковому порядку проінформувати керівника свого структурного підрозділу, попереднє погодження повинно бути за підписом керівника, якщо заявка оформлюється на паперовому носії, або в електронному вигляді. Суд не може погодитись з доводами позивача, що її заявку взагалі не розглядали, лист працівника відповідача (а.с. 63), не є доказом дискримінації та недопущення до конкурсу, у зв'язку із тим, що в листі повідомляється, про те, що не розглянули кандидатуру позивача на вказану посаду - економіста відділу роздрібного бек-офісу, а не її заявку, тобто позивача було повідомлено про результати проведення конкурсу. Крім того, необхідно зазначити, що оголошення про наявні вакантні посади направлялось по внутрішній корпоративній пошті всім працівникам відповідача, в тому числі і позивачу. Також суд не бере до уваги заяви позивача від 01.03.2016 та 28.04.2016 на ім'я Голови Правління Банку щодо переведення її на вакантну посаду економіста відділу роздрібного бек-офісу департаменту бізнес-бек офісу і платежів головного операційного управління ПАТКБ «ПРАВЕКС- БАНК» та економіста відділу роздрібних продажів та продуктів роздрібного бізнесу, оскільки позивач оскаржує саме недопущення її до конкурсу, а не відмову в переведенні на відповідну посаду. Не є підтвердженням недопущення до конкурсу і відповіді на ці заяви, оскільки вони стосуються саме переведення на вакантну посаду, а не проведення конкурсу та участі позивача в ньому. Крім того, згідно із листом від 17.05.2016 року (а.с. 75), позивача повідомили, що з 28.04.2016 запитуваного позивачем підрозділу в організаційно-штатній структурі не існує, а отже вакантна посада економіста відділу роздрібних продажів та продуктів департаменту роздрібного бізнесу була виключена зі штатного розпису у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, а конкурс щодо даної посади був припинений, що підтверджується копією рішення від 28.04.2016 року № 72 (а.с. 131). Відповідно до статті 62 ГК України підприємство - це самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Відповідно до п. 3 ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Тому виключно до компетенції керівництва Банку належить повноваження щодо проведення змін в організаційно-штатній структурі ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК». Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, обраний спосіб захисту про визнання неправомірним недопущення до конкурсів не є ефективним засобом захисту, оскільки метою участі в конкурсі є переведення на відповідну посаду, а отже обраний спосіб захисту, навіть у випадку, якщо б права позивача були порушені, не відновив би її права, з огляду і на те, що призначення та переведення працівників на вакантні посади є правом відповідача, а не його обов'язком. Згідно із наказами № 1547-к від 16.05.2016 року та № 1816-к від 30.05.2016 року, на дві посади, щодо яких оголошувався конкурс, були переведені працівники на період знаходження основних працівників у відпустках по догляду за дітьми (а.с. 129-130). Відповідно до визначення, даного у п.2 ч.1 ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», дискримінацією є ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Непрямою дискримінацією, відповідно до п.3 ч.1 ст. 1 цього Закону є ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Статтею 6 вказаного Закону встановлено, що відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації. Форми дискримінації (пряма дискримінація, непряма дискримінація, підбурювання до дискримінації, пособництво у дискримінації, утиск) з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб забороняються. Згідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України, у справах про дискримінацію позивач зобов'язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача. На підставі вищенаведеного, суд доходить висновку, що позивачем не доведено, що фактичні дані про її дискримінацію у вигляді недопущення до конкурсу на заміщення вакантних посад, через те, що вона є одинокою матір'ю, яка має вік понад сорок років, а також зверталась вже до суду з приводу дискримінації, мали місце, у зв'язку із чим у задоволенні позову в частині визнання неправомірним недопуск позивача до оголошених ним конкурсів на вакантні посади економіста відділу роздрібного бек-офісу департаменту бізнес бек-офісу і платежів головного операційного управління, провідного економіста відділу роздрібного бек-офісу департаменту бізнес бек-офісу і платежів головного операційного управління, економіста відділу роздрібних продажів та продуктів департаменту роздрібного бізнесу, а також стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди в сумі 15966 грн, яку вона обґрунтовувала недопуском до участі у конкурсі належить відмовити, так як не мало місце порушення законних прав позивача. Не підлягають задоволенню позовні вимоги і в частині стягнення втраченого заробітку, відповідно до ст. 85 ЦПК України та моральної шкоди, завданої невиплатою цього заробітку. Так, відповідно до ч. 2 ст. 85 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 41 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" № 10 від 17.10.2014, якщо суд не прийняв рішення щодо розподілу судових витрат або, наприклад, про повернення судового збору з Державного бюджету України, то за заявою сторони або прокурора, який брав участь у судовому процесі, а також із власної ініціативи суд на підставі статті 220 ЦПК має право ухвалити додаткове рішення у справі, яким вирішити відповідне питання. Проте якщо під час розгляду справи докази на підтвердження понесених судових витрат суду не надавалися, то додаткове рішення щодо розподілу цих судових витрат ухвалюватися не може і в задоволенні такої заяви має бути відмовлено. Згідно із п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", у тому разі коли питання про судові витрати не було вирішено при ухвалені рішення, суд, що його ухвалив, вирішує це питання відповідно до пункту 4 частини першої статті 220 ЦПК за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухваленням додаткового рішення. У зв'язку з цим питання про судові витрати не можуть вирішуватись іншим судом або шляхом пред'явлення позову в іншій справі. Отже, оскільки позивач понесла судові витрати (у вигляді втраченого заробітку) в іншій справі, підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення втраченого заробітку в сумі 200,04 грн, пов'язаного з перебуванням в Апеляційному суді Чернігівської області 16.02.2016 року та моральної шкоди, завданої невиплатою цього заробітку в сумі 1500 грн немає. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, позивачу було відстрочено сплату судового збору до постановлення рішення, з позивача на користь держави належить стягнути судовий збір в сумі 1102,10 грн

Outcome: approved