Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

[PERSON] звернувся в Царичанський районний суд Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] та [PERSON], предмет якого складає вимога про стягнення солідарно з відповідачів на його користь суми грошового боргу в національній валюті в розмірі 1710106 грн. (один мільйон сімсот десять тисяч сто шість гривень) та штрафу в розмірі 3% річних від суми неповернутого боргу упродовж 18 місяців в сумі 76954 грн. (сімдесят шість тисяч дев'ятсот п'ятдесят чотири гривні), а загалом 1787060 (один мільйон сімсот вісімдесят сім тисяч шістдесят) гривень, а також судових витрат по справі. Під час розгляду справи позивачем збільшено позовні вимоги до 1959498,97 грн. у зв'язку з неповерненням боргу упродовж 22 місяців. Як на підставу задоволення позовних вимог посилається на ст.ст. 625, 533, 541, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 61, 65 СК України, ст.ст. 3, 118-120 ЦПК України. Як на докази викладених в заяві доводів посилається на наступні документи: паспорт громадянина України з довідкою про присвоєння ідентифікаційного номера на ім'я [PERSON] (а.с.4-5), розписка від 15.06.2014 року (а.с.6), довідка зав. ММСБ №10003/0306 [PERSON] про курс долару США станом на 13.01.2016 року (а.с.8). Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що 15червня 2014 року він, за настирливим проханням свого давнього знайомого - [PERSON], передав у борг останньому та його дружині [PERSON] 73500 доларів США з умовою повернення боргу через один місяць, але гроші не були повернуті ні після 15 липня 2014 року, ні по цей час. Посилається на те, що [PERSON] та його дружина пояснювали і пояснюють тепер несвоєчасну сплату боргу різними обставинами, що стали перепоною для здійснення їх бізнесових планів, в т.ч. щодо реалізації належного їм нерухомого майна. Розувірившись в реалізації виконання [PERSON] та його дружиною [PERSON] обіцянок щодо повернення зазначеного боргу, він був змушений звернутися за захистом своїх майнових інтересів до суду. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором, а відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суми позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Тобто, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Частиною третьою статті 61 Сімейного Кодексу України зазначається, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом спільної сумісною власності подружжя, а відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 65 цього Кодексу для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово і договір укладений одним із подружжя в інтересах сімї створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. Переконаний, що на підтвердження викладеного вище, на розписці, даній [PERSON] про отримання в борг 73500 доларів США, його дружиною - [PERSON], власноручно з підписом в той же день 15.06.2014 року записано: «С долгом согласна». Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обовязок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом. В даному випадку, на його погляд, солідарне зобовязання подружжя [PERSON] та [PERSON] повернути йому грошову позику передбачено як договором (розпискою), так і законом (ст. 65 Сімейного кодексу України). Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане в гривнях, а якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. За довідкою установи банку станом на 13.01.2016 року курс долара США становить 23,266758 гривень. Таким чином переконаний в тому, що борг відповідачів по справі станом на цю дату становить: 73500 * 23,266758 = 1710106,00 гривень. Крім того зазначає, що сума штрафних у розмірі трьох відсотків річних від суми основного боргу за 18 місяців у відповідності до ст. 625 ЦК України становить: 1710106/100 * 4,5 = 76954,00 грн., а тому всього просить стягнути на його користь: 1710106 + 76954 = 1787060,00 гривень. В судовому засіданні позивач та його представник - адвокат [PERSON], позовні вимоги підтримали та наполягали на стягненні збільшеної суми позовних вимог в розмірі 1959498,97 грн. станом на 18.05.2016 року та з врахуванням неповернення боргу упродовж 22 місяців. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пред'явлені до нього позовні позовні вимоги визнав. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала, заперечувала проти їх задоволення, посилаючись на те, що договір з [PERSON] не укладався і на той період вона вже не була дружиною [PERSON]. Сумісного бізнесу вони не вели, спільно не проживають. Гроші вона не брала, а напис в розписці [PERSON] не має юридичного значення. Крім того зазначила, що стосовно [PERSON] маються боргові зобов'язання перед її батьком, на підтвердження чого додала розписку [PERSON] від 04.06.2015 року. Також додала свідоцтво про розірвання шлюбу серії 1-КИ №197030 від 08.01.2014 року між [PERSON] і [PERSON], паспорт громадянина України на ім'я [PERSON]. Вважає, що [PERSON] не може нести відповідальність за борг, який брав [PERSON] Перевіривши справу, вивчивши надані сторонами документи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, зясувавши правові позиції учасників процесу, перевіривши доводи сторін, даючи оцінку доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню: слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 15.06.2014 року в розмірі 73500,00 доларів США, а також відшкодувати підтверджені документально понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору. В іншій частині заявлених позовних вимог слід відмовити. При цьому суд виходив з такого. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу (ч. 1 ст. 60 ЦПК України). Суд вважає встановленими на підставі належних і допустимих доказів такі обставини, що мають значення для справи. 08 січня 2014 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції видано Свідоцтво про розірвання шлюбу серії І-КИ №197030 про те, що шлюб між чоловіком [PERSON] і дружиною [PERSON] розірвано, про що 08 січня 2014 року складено відповідний актовий запис №02 (а.с.29). 15 червня 2014 року позивачем від відповідача [PERSON] одержано розписку такого змісту: "Я, [PERSON], с согласия своей супруги [PERSON], проживающие по адресу: [INFO], одолжил у [PERSON] суму денег в размере 73500 (десять тысяч пятьсот) долларов США сроком на один месяц с дальнейшей пролонгацией" (а.с.6). В судовому засіданні відповідач [PERSON] визнав борг за договором позики та підтвердив, що вказане позичив у [PERSON]. З'ясоване підтверджує, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] існують позикові відносини, які виникли на підставі договору, що підтверджується розпискою та визнається самим відповідачем. Згідно ст. 214 ч.2 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу. Відповідно до ст. 360-7 ч.1 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2013 року в справі №6-63цс13 викладено висновок щодо застосування ст.ст. 202, 207, 1046, 1047, 1049 ЦК України про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми або речей позичальнику, а за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів або речей є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Виходячи з цього, на переконання суду має місце та обставина, що за розпискою від 15.06.2014 року позика 73500,00 доларів США дійсно підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в даній справі, а тому суд не бере до уваги покази позивача, допитаного як свідка під час розгляду справи, про те, що розписка бралася у зв'язку з наданням у борг 8500 доларів США 16 червня 2014 року та підтвердженням раніше взятих у борг в 2013 році 65000 доларів США, розписку про що було знищено саме 14 червня 2014 року. При цьому суд керується приписами статті 1051 ЦК України, згідно яких якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Суду не представлено письмових доказів про існування інших умов договору, у зв'язку з невиконанням якого позивач пред'явив позов, а відповідач [PERSON] пояснив про те, що розписка від 15.06.2014 року є результатом заміни кількох боргових розписок, які були складені ним за один чи два місяці до дати складання розписки про позику 73500 доларів США. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов такого договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Приписами ч.1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Через невиконання взятих зобов'язань і виник цивільно-правовий спір. Відповідно до умов позики від 15.06.2014 року [PERSON] зобов'язався повернути отримані за договором 73500 доларів США [PERSON] через один місяць. На час розгляду справи зобов'язання відповідачем [PERSON] не виконані. Суд відносить передані позивачем відповідачеві за договором позики 73500 доларів США до категорії речей, визначених родовими ознаками, а тому поверненню позикодавцеві підлягає лише така ж кількість речей того ж роду та такої ж якості відповідно до статті 1046 ЦК України. За викладених обставин суд дійшов висновку, що відповідно до ст. 1046 ЦК України підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] 73500 доларів США за договором позики від 15 червня 2014 року. Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про стягнення у відповідності зі статтею 625 ЦК України "суми штрафних" у розмірі трьох процентів річних від суми неповернутого боргу за 18 місяців та заявлених позивачем в ході судового розгляду збільшення таких вимог щодо штрафу в розмірі трьох процентів річних від суми неповернутого боргу упродовж 22 місяців (а не 18 місяців, заявлених первісно) до 4042,50 доларів США в національній валюті за курсом на день ухвалення судового рішення (а.с.55), суд виходив з того, що позичені 73500 доларів США не є сумою грошових коштів у розумінні ст. 1046 ЦК України, а є речами, визначеними родовими ознаками. Згідно статті 192 ЦК України грошовими коштами є гроші. Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом. Згідно ст. 99 Конституції України грошовою одиницею в Україні є гривня. Відповідно до п.1.ч.2. ст. 92 Конституції України виключно законами України встановлюються засади створення і функціонування грошового ринку, так само як відповідно до п.7 ч.1 ст. 92 Конституції України виключно законами визначається правовий режим власності, що, на переконання суду, не допускає можливості зміни таких засад та правового режиму іншими правовими актами. Правова позиція, яка запропонована позивачем в позовній заяві, на думку суду, спрямована на формування переконання, що грошовою одиницею (грошима, грошовими коштами) в Україні також є й іноземна валюта, а позикове зобов'язання за договором від 15 червня 2014 року є грошовим зобов'язанням. Таке суперечить приписам ст. 99 Конституції України, ст. 192 ЦК України. За встановлених обставин суд дійшов висновку, що приписи ст. 625 ЦК України не можуть бути застосовані до правових відносин, які витікають із договору позики від 15 червня 2014 року. При вирішенні цього питання судом також взято до уваги й приписи частини другої статті 1048 ЦК України про те, що договір позики вважається безпроцентним, якщо позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Враховуючи викладене, суд критично оцінює й посилання позивача на приписи статті 533 ЦК України, якими той обґрунтовує свої доводи про стягнення боргу за договором позики від 15 червня 2014 року в національній валюті - 1959498,97 гривень. Його посилання на те, що згідно частини першої цієї статті грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях, не узгоджується з приписами статті 1046 ЦК України, та суперечить встановленим обставинам про позику 73500 доларів США, які не є грошима в розумінні статті 99 Конституції України та статті 192 Цивільного кодексу України, та не є грошовим еквівалентом зобов'язання в іноземній валюті в розумінні ст. 524 та ст. 533 ЦК України. Позивач [PERSON] наполягав на солідарному стягненні з обох відповідачів в даній справі, тобто з [PERSON] та [PERSON], заборгованості за договором позики від 15 червня 2014 року. Вирішуючи дане питання, суд дійшов висновку, що [PERSON] в позові до [PERSON] слід відмовити з таких підстав. Відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема в разі неподільності предмета зобов'язання. Згідно частини першої статті 36 Сімейного кодексу України шлюб є підставою виникнення прав і обов'язків подружжя. Згідно частини другої статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Згідно частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Встановивши ту обставину, що [PERSON] одержав від [PERSON] за договором позики від 15 червня 2014 року 73500 доларів США після розірвання шлюбу, а відповідач [PERSON] не брала участі у договорі як сторона, суд дійшов висновку, що солідарного обов'язку в [PERSON] за зобов'язанням [PERSON] перед [PERSON] не виникло ні за законом, ні за договором. Суд критично оцінює посилання позивача на приписи статей 61 та 65 СК України, як на підставу задоволення позову до [PERSON], оскільки не виявлено правових відносин, які б випливали із встановлених обставин в даній цивільній справі і мали бути врегульованими такими нормами матеріального права. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню сума в розмірі 6840,00 грн. у рахунок відшкодування витрат зі сплати судового збору, що документально підтверджено (а.с.1). На підставі викладеного,

Outcome: partial