Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-07 00:00:00

14.04.2014 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом в якому просить постановити рішення яким визнати, що порушене її право як споживача на придбання продукції належної якості, безпеку продукції, необхідну доступну, достовірну інформацію по продукт з боку виробника ПАТ «Київгаз», що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору; визнати порушення умов ч. 3 п. п. 3.1-3.3 Договору з боку ПАТ «Київгаз» на створення проектної продукції; визнати за позивачкою право відмовитися від виготовленої проектної продукції і зобов'язати виробника прийняти назад свою продукцію; зобов'язати ПАТ «Київгаз» повернути позивачці кошти в сумі 3 615,08 грн., відшкодувати завдану моральну шкоду в сумі 3 000,00 грн., відшкодувати збитки у вигляді доходів, які б позивачка могла реально отримати за звичайних обставин, якби її право не було порушено в розмірі 3 000, 00 грн., відшкодувати позивачці витрати пов'язані зі зверненням до суду. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачка посилається на те, що вона є співвласником 1/3 частини домоволодіння, що знаходиться по [ADDRESS]. Будинок за цією адресою був збудований до 1917 року, а в 1956-57 р.р. цей будинок був газифікований. У 1981-82 р.р. замість старої прибудови була зведена інша - нова, в приміщення якої була перенесена газова плита. Після введення прибудови в експлуатацію позивачка вирішила узаконити перенесення газової плити, яке фактично було виконано у 80-х роках. З цією метою позивачка звернулася до ФЕГ де в технічному відділі отримала інформацію про те, що перенесення газової плити можливо зробити виключно через проект. В липні 2013 року вона звернулася до ПАТ «Київгаз», де замовила проект на перенесення газової плити для узаконення такого перенесення, що було зроблено понад тридцять років тому. 15.07.2013 року вона оплатила 555, 08 грн. за технічні умови, які отримала 23.07.2013 року. 09.08.2013 року між нею та ПАТ «Київгаз» було укладено договір № Т-108/08-2013-16 на створення проектної продукції і, до отримання проекту, 06.08.2013 року сплатила за нього 5 060,00 грн.. Позивача зазначила, що замовляючи проектну документацію вона мала на меті отримати проектну документацію по перенесенню газової плити саме в те приміщення і місце в прибудові, куди газова плита була перенесена ще понад 30 років тому. На що її завірили, що проект буде відповідати всім її вимогам. Позивачка посилається на те, що всупереч укладеному договору з боку відповідача відбулося грубе порушення порядку здачі і приймання робіт, яким її поставили перед фактом готового проекту, змусили оплатити наперед повністю всю суму. 09.09.2013 року їй були видані три примірника проекту, тим самим її було позбавлено права і можливості ознайомитися з ним, викласти свої зауваження і заперечення. Позивача зазначає, що виготовлений проект не задовольняє її потреби, має заперечення, порушення, істотні недоліки, не відповідає її замовленню, тому позивачка просить задовольнити її вимоги щодо визнання за нею права на відмову від виготовленої продукції та зобов'язання відповідача повернути позиваці всі сплачені нею за договором кошти. Позивачка також зазначила, що діями відповідача їй заподіяна моральна шкода, яке вона оцінює в 3 000,00 грн. та заподіяні збитки у вигляді упущеної вигоди в розмірі 3 000 грн., які вона просить стягнути з відповідача на свою користь. Посилаючись на наведені вище обставини позивачка просить задовольнити її позовні вимоги. В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги і просила їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги позивачки не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на необґрунтованість, безпідставність та недоведеність позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є співвласником 1/3 частини домоволодіння, що знаходиться по [ADDRESS]. 15.07.2013 року [PERSON] звернулася до ПАТ «Київгаз» з заявою про надання (відкорегування) технічних умов на перенесення газової плити за адресою [ADDRESS] (а.с. 53). 23.07.2013 року відповідач видав [PERSON] технічні умови на проектування перенесення ПГ-4=1 шт. в кв. 1 житлового будинку літ «А» за адресою [ADDRESS] (а.с. 66). Крім цього, 15.07.2013 року [PERSON] подала до ПАТ «Київгаз» заяву про виготовлення робочого проекту «Газопостачання житлового будинку (квартири) за адресою [ADDRESS] з встановленням газового обладнання (а.с. 73). 09.08.2013 року між [PERSON] та ПАТ «Київгаз» було укладено договір № Т-108/08-2013-16 на створення проектної продукції, за що 06.08.2013 року позивачкою було сплачено 5 060,00 грн. на виконання умов договору. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до предмету Договору № Т-108/08-2013-16 позивачка доручає, зобов'язується прийняти та оплатити, а відповідач приймає на себе зобов'язання виконати та передати робочий проект «Газопостачання квартири 1 житлового будинку [ADDRESS] (встановлення нового обладнання)» з терміном виконання всієї роботи два місяці після отримання авансу та всіх вихідних даних. На виконання умов зазначеного вище договору № Т-108/08-2013-16 ПАТ «Київгаз» виготовило проекту «Газопостачання житлового будинку по [ADDRESS] літ. «А» кв. № 1 м. Київ». Як вбачається з пояснювальної записки робочого проекту «Газопостачання житлового будинку по [ADDRESS] літ. «А» кв. № 1 м. Київ», останній розроблений з урахуванням: ДБНА 2.5-20-2001 «Газопостачання», ДБН А.3.1.-3-94, СНІП 2.04.05-91. ГОСТ 3262-75, ГОСТ 16037-80, ГОСТ 64-77, ПБСГУ, інших спеціалізованих нормативних актів та фахівцями з багаторічним стажем. Як зазначав в судовому засідання представник відповідача, розміщення газового лічильника в проекті газифікації особисто погоджувалося з позивачкою [PERSON], а дані про температурні показники при розрахунку природної припливно - витяжної вентиляції в кухні позивача взяті виключно з ДБН В.2.2-15- 2005, СНіГІ 2.04.05-91 *У, витяги з яких відповідачем додані до його заперечень. Позивачка в судовому засіданні посилалася на те, що проект «Газопостачання житлового будинку по [ADDRESS] літ. «А» кв. № 1 м. Київ», виготовлений відповідачем на виконання умов договору № Т-108/08-2013-16, не задовольняє її потреби та має істотні недоліки. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частина 4 статті 59 ЦПК України передбачає, що доказування не може грунтуватися на припущеннях. Крім того, ч. 2 постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 29.12.11976 року "Про судове рішення" /з наступним змінами/ передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Згідно вимог ст.ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Разом з цим, позивачкою не надано суду доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, зокрема того, що проект «Газопостачання житлового будинку по [ADDRESS] літ. «А» кв. № 1 м. Київ» не відповідає умовам договору № Т-108/08-2013-16, не задовольняє її потреби та має істотні недоліки. П. 3.1. Договору передбачено, що після закінчення робіт по Договору № Т-108/08-2013-16 відповідач передає позивачці повідомлення у формі акту здачі - приймання проектної продукції (надалі акт) у 2-х примірниках, який підписується представниками Сторін. В п. 3.2. Договору вказано, що після отримання акту позивач протягом 5 робочих днів зобов'язана ознайомитись з проектною продукцією, підписати акт та повернути його відповідачу. Ст. 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Встановлено, що на виконання п. 3.1. - 3.2. Договору між позивачкою та відповідачем 29.08.2013 року було підписано акт виконання робіт (надання послуг) №26520 за Договором, відповідно до якого сторони не мають претензій одна до одної. Вищевказаний акт підтверджує факт належного виконання позивачкою та відповідачем в повному обсязі умов Договору № Т-108/08-2013-16, а роботи вважаються зданими та прийнятими сторонами без жодних зауважень. Вiдповiдно до ч.1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч.1, 2 ст. 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ч.1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно ст. 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Відповідно до ч.2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору. Позивачка посилається на те, що відповідачем було порушено умови договору та Закону України «Про захист прав споживачів». Крім цього, виготовлений проект має істотні недоліки. Разом з цим, зазначені обставини не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді. Посилання позивачки на те, що відповідачем були порушені умови договору в частині прийому та здачі замовлення, суд оцінює критично. Відповідно до п. 3.3 Договору в разі мотивованої відмови «замовника» від приймання робіт, Сторонами складається двосторонній акт з переліком необхідного доопрацювання та терміну його виконання. Як зазначено вище, між сторонами 29.08.2013 року було підписано акт виконання робіт (надання послуг) № 26520 за Договором, відповідно до якого сторони не мають претензій одна до одної. Сторони в судовому засіданні не заперечували про те, що двосторонній акт відповідно до вимог п. 3.3 Договору не складали. Згідно п. 3.4 Договору у випадку, якщо «замовник» в строк, зазначений в п. 3.2 цього договору, не вчинить дій, направлених на прийняття проектної продукції, роботи вважаються зданими та прийнятими належним чином. Враховуючи обставини викладені вище, суд дійшов висновку про те, що порушень умов договору з боку відповідача в частині прийому та здачі замовлення не було. Враховуючи обставини викладені вище, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині визнання, що порушене право позивачки як споживача на придбання продукції належної якості, безпеку продукції, необхідну доступну, достовірну інформацію по продукт з боку виробника ПАТ «Київгаз», що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору, визнання порушення умов ч. 3 п. п. 3.1-3.3 Договору з боку ПАТ «Київгаз» на створення проектної продукції, визнання за позивачкою права відмовитися від виготовленої проектної продукції і зобов'язанняи виробника прийняти назад свою продукцію, а також зобов'язання ПАТ «Київгаз» повернути позивачці кошти в сумі 3 615,08 грн., оскільки вказані вимоги позивачкою не обґрунтовані та недоведені. Позивачка в позовній заяві посилається, також, на те, що їй відповідачем завдана моральна шкода яку вона оцінює в 3 000 гривень і просить стягнути її з відповідача. При цьому правові підстави відшкодування моральної шкоди позивачка в своїй позовній заяві не зазначила. Загальними засадами відшкодування моральної шкоди, визначено наступне. Ч. 1 статті 23 ЦК України встановлює, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч.2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Абзац 2 пункту 15 постанови Пленуму Верховного суду України від 25 травня 2001 року № 5 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" зобов'язує суди з'ясовувати при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Разом з цим, будь-яких доказів на підтвердження заподіяння з боку відповідача моральної шкоди та доказів на підтвердження розрахунку суми, яку позивачка просить стягнути з боку відповідача на відшкодування моральної шкоди, суду не надано. Таким чином, позивачкою не доведено наявність моральної шкоди та її розмір. Крім цього, п. 5. Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначається про необхідність у кожному конкретному випадку з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються та чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди. Таким чином, у кожному конкретному випадку відшкодування моральної шкоди залежить як від характеру правовідносин сторін, у яких виникає спір, так і від того, допускають чи ні правові норми, які повинні застосовуватися до врегулювання цих відносин, відшкодування моральної шкоди. Судом встановлено, що правовідносини які виникли між сторонами належать до договірних відносин. Стаття 611 ЦК України визначає правовим наслідком порушення зобов`язання відшкодування моральної шкоди, але якщо це встановлено законом чи договором. Договором укладеним між сторонами не передбачено відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ч. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Між тим, як зазначено вище позивачкою не доведено факту заподіяння моральної шкоди та її розміру. За таких обставин, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову [PERSON] і в частині відшкодування моральної шкоди в сумі 3 000 гривень. Щодо вимог позивачки в частині відшкодування збитки у вигляді доходів, які б позивачка могла реально отримати за звичайних обставин, якби її право не було порушено в розмірі 3 000, 00 грн., то суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову і в цій частині, оскільки, по-перше, як зазначено вище права позивачки з боку відповідача порушені не були, по-друге, позивачкою не доведено факту завдання їй непрямих збитків в зв'язку з діями відповідача, а тому відсутні підстави для задоволення позову і в цій частині.

Outcome: dismissed