Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-10 00:00:00

19.09.2019 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, відповідно до якого прохав суд стягнути з відповідача ПрАТ «Пласт» на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 46130,21 грн., а також середній заробіток за весь час затримки виплати належних працівникові при звільненні сум за період з 01.06.2017 року по день ухвалення рішення суду. В обґрунтування позовних вимог вказував, що у період з 04.01.2012 по 31.05.2017 р. працював на Приватному акціонерному товаристві «Пласт». Наказом від 04.01.2012 року прийнятий на роботу на посаду водія автотранспортного цеху ПрАТ «Пласт», а у подальшому, наказом від 14.05.2013 року переведений на посаду водія автотранспортних засобів (більше 3-х тон) автотранспортного цеху. Наказом від 31.05.2017 року звільнений з роботи за угодою сторін. При звільненні та на час звернення до суду підприємство не виплатило йому заробітну плату, а тому прохав стягнути заборгованість по заробітній платі у розмірі 46130,21 грн., а також, на підставі ст. 117 КЗпП України, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме, згідно з наведеним позивачем розрахунком, - 309\~823,47 грн. Ухвалою суду від 23.09.2019 року відкрито загальне позовне провадження з викликом всіх учасників справи, а також, за клопотанням позивача, витребувано у відповідача ПрАТ «Пласт» докази, а саме довідку про розмір середньої заробітної плати за квітень-травень 2017 року. Ухвалою суду від 31.10.2019 року продовжено проведення підготовчого провадження на тридцять днів. 22.11.2019 року від представника відповідача, ПрАТ «Пласт», надійшов відзив на позов. Відповідно до відзиву зазначено, що дійсно заборгованість по виплаті заробітної плати перед позивачем становить 46 130,21 грн., і відповідач не заперечує проти цього, однак суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні розраховано позивачем з порушенням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100. Таким чином, відповідач заперечує проти позовних вимог та прохав відмовити у задоволенні позову повністю. Разом із тим, на виконання ухвали про витребування доказів надано довідку про розмір середньої заробітної позивача плати за квітень-травень 2017 року. Інших заяв по суті справи, відповідно до ст. 174 ЦПК України, до суду від сторін не надходило. Ухвалою суду від 15.01.2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. У судове засідання 11.02.2020 року позивач [PERSON] не з`явився. В матеріалах справи наявна заява позивача від 15.01.2020 року про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача, ПрАТ «Пласт», у судове засідання 11.02.2020 року не з`явився, про причини неявки суд не повідомляв, заяв чи клопотань до суду від останнього не надходило, неявка якого, на думку суду, не перешкоджає розгляду справи по суті на підставі наявних у справі матеріалів, враховуючи наявність відзиву на позов. Суд дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, надавши оцінку доказам в їх сукупності, встановив наступне. Згідно з копією трудової книжки позивача, що наявна в матеріалах справи, судом встановлено, що у період з 04.01.2012 року по 31.05.2017 року позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з ПрАТ «Пласт». Наказом від 04.01.2012 року № 3-к прийнятий на роботу водієм автотранспортних засобів автотранспортного цеху на умовах строкового трудового договору. Наказом від 14.05.2013 року № 34/1-к переведений на водія транспортних засобів (більше 3-х тон). Наказом від 31.05.2017 року № 33-к звільнений з роботи за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно з наданою відповідачем довідкою № 343 від 18.11.2019 р. вбачається, що заборгованість по заробітній платі в день звільнення [PERSON] становила 46\~130,21 грн. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає обґрунтованою та доведеною вимогу позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі у зазначеному розмірі. Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз`яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. З урахуванням цих норм, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Згідно з наданою відповідачем довідкою № 343 від 18.11.2019 р. вбачається, що середня заробітна плата позивача за останні два місяці (квітень-травень 2017 р.) складала 8482,85 грн., кількість робочих (відпрацьованих) днів за останні два місяці складає 46 день, середньоденна заробітна плата за останні два місяці складала 368,82 грн. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Таким чином, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період затримки з 01.06.2017 р. по день винесення рішення суду у справі 11.02.2019 р. складає 248\~584,68 грн., з розрахунку: 674 робочих днів (р/д): з 06.2017 по 12.2017 147 р/д з 01.2018 по 12.2018 250 р/д з 01.2019 по 12.2019 249 р/д з 01.2020 по 11.02.2020 28 р/д 368,82 грн. середньоденна заробітна плата. 674 р/д х 368,82 грн. = 248\~584,68 грн. Таким чином, заявлена позивачем сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 309\~823,47 задоволенню не підлягає, оскільки позивачем невірно розраховано середньоденну заробітну плату. Позовна вимога щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні підлягає частковому задоволенню, а саме стягненню підлягає сума у розмірі 248\~584,68 грн. за період з 01.06.2017 р. по день винесення рішення у справі 11.02.2019 р. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" визначено, що суд, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. В даній цивільній справі правовідносини між позивачем та відповідачем розглядаються в площині працівник роботодавець, які стосуються гарантій на оплату праці працівника. При цьому, роботодавець не може в межах цих правовідносин обмежувати право працівника на отримання заробітної плати через наявність невиконаних зобов`язань роботодавця перед третіми особами та у зв`язку з цим доводити відсутність підстав для застосування положень ч. 1 ст.117 КЗпП України. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 р. № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. ст.117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за ст. 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналогічна правова позиція викладена в Постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29 січня 2014 p. у справі № 6-144цс13, від 22 січня 2014 p. у справі № 6-159цс13. Вiдсутнiсть фiнансово-господарської дiяльностi або коштiв у роботодавця не виключає його вини в невиплатi належних звiльненому працiвниковi коштiв та не звiльняє роботодавця вiд вiдповiдальностi, передбаченої ст. 117 КЗпП України (правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 липня 2013 року № 6-64цс13). Відповідач, як юридична особа і господарюючий суб`єкт повинен таким чином організовувати виробництво, щоб бути спроможним виплатити зарплату своїм працівникам, щонайменше тим, що звільнилися з роботи. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд виходить з наступного. Частиною 6 ст.\~141\~ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивача, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнено від сплати судового збору. Таким чином, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2\~947,14 грн. (1% від суми задоволених позовних вимог (248\~584,68 грн.+ 46\~130,21 грн. = 294\~714,89 грн.).

Outcome: partial