Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , Виконавчого комітету Одеської міської ради треті особи - [PERSON] , [PERSON] ,Одеська міська рада,про скасування рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 20.05.2008 року № 551 «Про прийняття до експлуатації гаража літ «К», площею 24,6 кв.м за адресою: [ADDRESS] , яким було затверджено акт міської міжвідомчої комісії від 30.11.2007 року «Про прийняття в експлуатацію споруд», що розташовані на земельній ділянці площею 600 кв.м під номером [ADDRESS] ». Обґрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] посилається на те, що на початку червня 2019 року зі змісту листа Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 28.05.19 року їй стало відомо, що колишня дружина [PERSON] - [PERSON] отримала рішення Київського районного суду міста Одеси від 26.11.2008 року справа №2-5888/08, на підставі якого отримала у власність самочинно збудований житловий будинок, що розташований на земельної ділянці по [ADDRESS] , з присвоєнням юридичної адреси шляхом виділу у самостійний об`єкт нерухомості - житловий будинок по [ADDRESS] . Так, позивач вказує, що ознайомившись 11 червня 2019 року у Київському районному суді м. Одеси з рішенням Київського районного суду м. Одеси №2-5888/08 від 26.11.2008 року вона дізналася про існування рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради № 551 від 20.05.2008 року про прийняття до експлуатації гаража літ «К» за адресою: [ADDRESS] . Позивачка вважає, що рішення Виконкому №551 є незаконним та таким, що порушує її права, оскільки усі будівлі та споруди, розташовані на земельній ділянці, площею 600 кв.м. під [ADDRESS] були власністю родини [PERSON] , земельна ділянка первісно була відведена під індивідуальне житлове будівництво колишньому власнику [PERSON] рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів трудящих від 05 червня 1954 року. У подальшому після його смерті власниками домоволодіння та усіх розташованих споруд, зокрема, під літерою «А», в тому числі самочинно збудованого гаражу літ. «К», які розташовані на ділянці, площею 600 кв.м. під [ADDRESS] були [PERSON] , який володів 1/6 частиною домоволодіння, [PERSON] , яка володіла 2/3 частинами домоволодіння та [PERSON] , який володів 1/6 частиною домоволодіння. На момент прийняття до експлуатації спірного гаражу ( [INFO] ) співвласники [PERSON] [PERSON] - померли. Також, позивачка зазначає, що вона є спадкоємицею нерухомого майна, що входить до складу спадщини у вигляді 1/18 частини домоволодіння, яка складається з одного кам`яного житлового будинку під літ «А», житловою площею 35,7кв.м та надвірних споруд під літ «Б»- гараж, «І» - мостіння, 1-4 - огорожа, розташованих на земельній ділянці 600 кв.м під [ADDRESS] , а також у останньої виникнуло право на спадщину на будівельний матеріал з якого за час життя були самочинно збудовані будівлі: гараж «К», сарай «В», сарай майстерня «Г», сарай «З», житловий будинок «И», житловий будинок [PERSON] на які свідоцтво не видавалось, оскільки вони були зведені самочинно. На думку позивачки, та обставина, що спірне рішення № 551 було прийняте без врахування прав та інтересів правонаступників померлого [INFO] , [PERSON] , а також без його згоди та заяви, як співвласника та землекористувача, фактично позбавляє [PERSON] права власності на спадкове майно, зокрема на будівельний матеріал та порушують її право землекористувача, оскільки зменшують її частку. Таким чином, прийняття спірного гаражу літ «К» до експлуатації лише на [PERSON] позбавило спадкоємців [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] своєї власності у вигляді будівельних матеріалів з яких був збудований гараж літ «К». Також, позивачка стверджує, що земельна ділянка під індивідуальне житлове будівництво, площею 600 кв.м за вказаною адресою була відведена колишньому власнику [PERSON] рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів трудящих від 05 червня 1954 року, [PERSON] вона ніколи не відводилась, що позбавляє її правових підстав на прийняття до експлуатації будь-яких споруд, розташованих на цій земельній ділянці, тим паче, що на момент прийняття спірної будівлі до експлуатації вона вже не була дружиною [PERSON] . Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Бескровному Я.В. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Бескровного Я.В. від 08.04.2021 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] до Виконавчого комітету Одеської міської ради, [PERSON] , треті особи - [PERSON] , [PERSON] ,Одеська міська рада, про скасування рішення про прийняття до експлуатації. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження.Призначено підготовче засідання. 05.05.2021 року на електронну пошту Київського районного суду м.Одеси надійшла заява адвоката Лукинюка Володимира Васильовича, який діє в інтересах відповідачки [PERSON] про продовження процесуального строку на подання відзиву на позовну заяву. У підготовчому засідання, 19.05.2021 року судом була задоволена заява адвоката Лукинюка Володимира Васильовича, який діє в інтересах відповідачки [PERSON] про продовження процесуального строку на подання відзиву на позовну заяву. 17.05.2021 року до канцелярії суду від адвоката відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] . В обґрунтування відзиву [PERSON] посилається на те, що померлий [PERSON] участі у будівництві спірного гаражу літ. «К» не приймав, при цьому за життя не заперечував проти виділу [PERSON] частки земельної ділянки для будівництва. Відповідачка, [PERSON] стверджує, що у період з 26.08.1978 року по 06.05.1997 рік перебувала у шлюбі з [PERSON] . В період шлюбу подружжяна земельній ділянці, відведеній батьку [PERSON] та за згодою всіх членів сім`ї - [PERSON] , [PERSON] побудували житловий будинок під літ. "И,И1", загальною площею 112,2 кв.м., житловою 67,2 кв.м. (рік побудови 1982) та гараж «К» площею 24,6кв.м. (рік побудови 1996). [PERSON] вважає, що оскільки на час прийняття оскаржуваного рішення Виконкому № 551 від 20.05.2008 року про затвердження акту міської міжвідомчої комісії від 30.11.2007 року були чинніухвала Київського районного суду м. Одеси від 25.06.2005 року посправі № 2-258/2005, якою була затверджена мирова угода між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , відповідно до якої за [PERSON] було визнано право особистої приватної власності на житловий будинок літ. "И,И1" та ухвала Київського районного суду м. Одеси від 10.04.2006 року по справі № 2-2170/06, якою була затверджена мирова угода між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] відповідно до якої у користування [PERSON] було виділено земельну ділянку площею 237,6кв.м. - [PERSON] не мав статусу співвласника або спів землекористувача земельної ділянки 600 кв.м під [ADDRESS] , відповідно Виконавчий комітет Одеської міської радине мав обов`язку отримувати у [PERSON] будь-які згоди або дозволи. При цьому, відповідач [PERSON] зазначає, що рішення Виконкому ОМР № 551 від 20.05.2008 року, яким затверджено акт міжвідомчої комісії від 30.11.2007 року про прийняття в експлуатацію споруд ґрунтується на документах, виданих компетентними органами, що свідчить про відповідність дій органу місцевого самоврядування процедурі прийняття до експлуатації спірного гаражу. Також, [PERSON] звертає увагу, що рішення Виконкому ОМР № 551 від 20.05.2008 року за своїм змістом та характеристиками є актом індивідуальної дії, який приймався суб`єктом владних повноважень у рамках владних управлінських функцій відносно зазначеної у акті особи, а тому для його скасування повинні мати місце одразу дві правові ознаки: встановлення його невідповідності вимогам законодавства та порушення прав осіб. Оскільки позов [PERSON] носить формальний характер, без правового обгрунтування невідповідності спірного рішення вимогам законодавства та порушення прав [PERSON] - він не підлягає задоволенню. Крім того, у наданому відзиві [PERSON] просила суд стягнути з [PERSON] на її користь витрати на правничу допомогу у розмірі 25 000,00грн. У підготовчому засіданні 15.06.2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 22.09.2021 року до канцелярії суду від [PERSON] надійшло клопотання про стягнення судових витрат з доданими договором про надання правничої допомоги від 27.08.2019 року, додатковою угодою № 6 від 24.04.2021 року, рахунком №1 від 24.04.2021 року та квитанціями про його сплату від 10.06.2021 року. У судовому засіданні 22.09.2021 року, представник позивачки заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовільнити. У судовому засіданні 22.09.2021 року, [PERSON] та її представник проти позову заперечували, просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Представник відповідача - Виконавчого комітету Одеської міської ради про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, у судове засідання 20.10.2020 року не з`явився, про поважність причин відсутності не повідомив. Третя особа, [PERSON] про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, у судове засідання 22.09.2021 року не з`явився, однак надіслав на адресу суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, а у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Третя особа, [PERSON] про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, у судове засідання 22.09.2021 року не з`явився, про поважність причин відсутності не повідомив. Представник третьої особи - Одеської міської ради про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, у судове засідання 22.09.2021 року не з`явився, про поважність причин відсутності не повідомив. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, відповідачки, [PERSON] , її представника, проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованої шлюбі. Рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів трудящих від 05 червня 1954 року за № 473 «Про відвід вільних земельних ділянок громадянам м. Одеси під індивідуальне житлове будівництво» було відведено [PERSON] земельну ділянку під індивідуальне житлове будівництво площею 600 кв.м., за адресою: [ADDRESS] ,заплан. масив. 24 липня 1954 року між Житловим управлінням виконавчого комітету Одеської міської Ради депутатів трудящих та [PERSON] було укладено договір на право забудови будинку та безстрокове користування земельною ділянкою, відповідно до умов якого, житлове управління відводить забудовнику ділянку комунальної землі площею 600 кв.м. під індивідуальне будівництво житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , заплан. масив. У подальшому, на вказаній земельній ділянці [PERSON] було здійснено будівництво житлового будинку житловою площею 35,7 кв.м., та надвірних споруд: сарай літ. «Д», гараж літ. «Б», та сарай-майстерня літ «Г» за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, судовим розглядом встановлено, що [PERSON] та його дружині [PERSON] належав житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 35,7 кв.м., та надвірні споруди: сарай літ. «Д», гараж літ. «Б», та сарай-майстерня літ «Г», розташований на земельній ділянці площею 597 кв.м. [INFO] [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] , [INFO] Третьою Одеською державною нотаріальною конторою його дружині - [PERSON] , та його синам - [PERSON] та [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який складається в цілому з житлової кам`яної будівлі загальною площею 35,7 кв.м., та надвірних споруд; «Б» гараж, «Г» сарай-майстерня, «Д» - сарай, №1-3 - огрожа, І - мощення, розташованих на земельній ділянці площею 597 кв.м. Крім того, 04 березня 1987 року Третьою Одеською державною нотаріальною конторою [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , розташованих на земельній ділянці площею 597 кв.м., на підставі ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю, як на частку в спільному майні, набутому подружжям за час шлюбу. Судовим розглядом також встановлено, що 26.08.1978 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який розірвано 06.05.1997 року. Під час перебування у шлюбі, на земельній ділянці, за адресою: [ADDRESS] (на теперішній час [PERSON] ) [PERSON] та [PERSON] було побудовано житловий будинок під літ. «И», «И1», загальною площею 112,2 кв.м., житловою 67,2 кв.м. та гараж «К», площею 24,6 кв.м. Розпорядженням Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради від 21.01.2000 року за №66 «Про прийняття в експлуатацію будівель по [ADDRESS] » було затверджено акт приймання в експлуатацію. Зведені будівлі: житловий будинок літ. «И», «И1», загальною площею 112,2 кв.м., житловою 67,2 кв.м., на земельній ділянці по [ADDRESS] , яка знаходиться в користуванні для обслуговування частини житлового будинку, належного [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 04.03.1987 року було вирішено узаконити та прийняти в експлуатацію. [PERSON] та [PERSON] оформити документи на землекористування та право власності у встановленому порядку. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 2005 року, яка набрала законної сили 11.07.2005 року, у справі №2-258/2005 було затверджено мирову угоду, укладену між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок літ. «И», «И-1», загальною площею 112,2 кв.м., житловою площею 67,2 кв.м., на земельній ділянці по [ADDRESS] . Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 30 000 грн. (що еквівалентно 6 000 доларів США). Ухвалою Одеського апеляційного суду № 2-258/2005 від 15.10.2020 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 25.06.2005 року закрито У подальшому, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10.04.2006 року, яке набрало законної сили 17.04.2006 року, у справі 2-2170/06 було було затверджено мирову угоду, укладену між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Визначено порядок користування земельною ділянкою, загальною площею 597 кв.м. по [ADDRESS] , та виділено у користування [PERSON] земельну ділянку площею 237,6кв.м., а у користування [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку, площею 362,4 кв.м. Закрито провадження по справі. Рішенням Виконкому ОМР № 551 від 20.05.2008 року «Про прийняття в експлуатацію гаража літ. «К» за адресою: [ADDRESS] затверджено акт міжвідомчої комісії від 30.11.2007 року про прийняття в експлуатацію споруд.Виконавчий комітет Одеської міської ради розглянувши заяву [PERSON] , подані документи, матеріали КП «ОМБТІ та РОН», висновки: УІЗТ, УАМ, акт міськоїміжвідомчої комісії про прийняття в експлуатацію споруд, установив, що на підставі ухвал Київського районного суду м.Одеси від 25.06.2005 року та від 23.08.2007 року (справа №2-258/05) за [PERSON] визнано право власності на 71/100 частину домоволодіння [ADDRESS] . Затверджено акт міської міжвідомчої комісії від 30.11.2007 рокупро прийняття в експлуатацію споруд, прийнято в експлуатацію гараж літ. «К», площею 24,6 кв.м.за адресою: [ADDRESS] . Судовим розглядом також встановлено, що 03 грудня 2004 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про одруження. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Спадкоємцями після його смерті, як зазначено у свідоцтві про право на спадщину за законом №2-119, є його мати - [PERSON] , його син - [PERSON] та дружина - [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть. 26 січня 2007 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». 08 лютого 2010 року Третьою Одеською державною нотаріальною конторою [PERSON] (померла [INFO] ), [PERSON] та [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , на 1/6 частину житлового будинку з надвірними спорудами під [ADDRESS] , який складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літерою «А», житловою площею 35,7 кв.м. та надвірних споруд під літерами «Б» - гараж, І - мостіння, №1-4 - огорожа, розташованих на земельній ділянці площею 600 кв.м., яка знаходиться у фактичному користуванні. Тобто кожному було видано свідоцтво про право на спадщину на 1/18 частину вищезазначеного житлового будинку. Разом з тим, позивачка - [PERSON] вважає, що оскільки спірний гараж літ «К» був збудований родиною [PERSON] , останні була протиправно позбавлена власності і, зокрема, вона - [PERSON] як спадкоємець. Між тим, позивач вважає, що до складу спадщини, яка була прийнята нею входять правона будівельний матеріал з якого за час життя були самочинно збудовані будівлі, в тому числі, гараж «К» на який свідоцтво не видавалось, оскільки він був зведений самочиннопроте, визнати право власності на будівельні матеріали не уявляється можливим оскільки існує протиправне рішення Виконкому ОМР № 551 від 20.05.2008 року «Про прийняття в експлуатацію гаража літ. «К» за адресою: [ADDRESS] , згідно якого титульними власниками цього спадкового майна є [PERSON] . Позивач стверджує, що оскільки будівництво будівлі було здійснено, зокрема, її чоловіком в межах відведеної для цієї мети земельної ділянки і відповідно до будівельних норм та правил забудови, останній за життя мав право звернутися з вимогою про введення до експлуатації зазначеного об`єкту незавершеного будівництва, таке право належить їй - [PERSON] як спадкоємцю. Таким чином, вважаючи, що після смерті [PERSON] , вона як спадкоємець за законом першої черги прийняла спадщину в установленому порядку, в силу ст.ст. 1218, 1222, 1223, 1261 ЦК України набула у порядку спадкування за законом право власності на 1/18 частину нерухомого майна - об`єкт незавершеного будівництва, який у подальшому був введений до експлуатації як гараж «К», який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім того, [PERSON] вважає, що вказаним рішенням також порушені її права як землекористувача земельної ділянки, на якій розташований гараж літ «К». Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем. У рішенні Конституційного суду України № 18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам. За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. В свою чергу за положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, згідно до ст. 79 ЦПК України. В свою чергу положеннями ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ст.317 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідності до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Як зазначає Верховний Суд у постанові від 25 червня 2018 року у справі №208/1131/17, суд повинен досліджувати правомірність рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень на момент прийняття (вчинення) та не може обґрунтовувати юридичну правильність (правомірність) таких актів із урахуванням подій, які сталися, або могли статися у майбутньому. Судовим розглядом встановлено, що спірне рішення Виконкому № 551 від 20.05.2008 року«Про прийняття в експлуатацію гаража літ. «К» за адросою: [ADDRESS] та акт міської міжвідомчої комісії від 30.11.2007 року були прийняті під час чинностіухвал Київського районного суду м. Одеси від 25.06.2005 року та від 23.08.2007 року посправі № 2-258/2005 та ухвали Київського районного суду м. Одеси від 10.04.2006 року по справі № 2-2170/06. Тобто, на момент прийняття спірного рішення [PERSON] був співвласником та землекористувачем земельної ділянки 362,4 кв.м під [ADDRESS] , на якій спірний гараж літ «К» не був розташований, відповідно Виконавчий комітет Одеської міської радине мав обов`язку отримувати у [PERSON] будь-які згоди або дозволи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Будь-яких належних обґрунтувань щодо підстав визнання протиправними та скасування рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від № 551 від 20.05.2008 року «Про прийняття в експлуатацію гаража літ. «К» за адресою: [ADDRESS] , позивачка суду не надала, а тому суд не вбачає підстав для їх задоволення. Крім того, суд приймає до уваги і те, що її чоловік - [PERSON] з моменту побудови спірного гаражу літ «К» - 1996 рік по день смерті - [INFO] знав про існування гаражу, проте не вчиняв жодних дій щодо визнання його незаконного існування. Жодних доказів того, що спірний гараж будувався сім`єю [PERSON] , в тому числі, і за кошти її покійного чоловіка - [PERSON] , позивачкою надано не було. При цьому, суд не приймає до уваги посилання позивачки на те, що відповідачка [PERSON] , отримавши право власності шляхом здачі в експлуатацію гаражу літ «К», що розташований за адресою: [ADDRESS] , отримала право користування на розташовану земельну ділянку відповідно до часток кожного з співвласників нерухомого майна, оскільки у даному випадку, у зв`язку з відсутністю письмової угоди порядку користування земельною ділянкою, між співвласниками склався фактичний порядок користування спільною земельною ділянкою. З урахуванням викладеного, оскільки суд повинен досліджувати правомірність рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень на момент прийняття, тобто 20.05.2008 року, аспірне рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від № 551 від 20.05.2008 року [PERSON] не порушувало, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] про скасування рішення слід відмовити. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням викладеного, у зв`язку з відмовою у позові, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України витрати на правову допомогу у розмірі 25 000,00 грн. підлягають стягненню з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] .

Outcome: dismissed