Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-17 00:00:00

[PERSON] пред»явив до суду позов до відповідача [PERSON] Галіція Дистилері про поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за весь час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що у відповідності до наказу відповідача №77 від 06 жовтня 2017 року його ([PERSON] Г.) звільнено з роботи на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України. Одночасно вказаним наказом припинено його повноваження як виконавчого директора [PERSON] Галіція Дистилері. Вважає, що вказаний наказ підлягає до скасування, оскільки він ([PERSON] Г.) не був посадовою особою [PERSON] Галіція Дистилері. Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 12 вересня 2017 року встановлено, що у [PERSON] Галіція Дистилері не існує посадових обовязків виконавчого директора і лише ст. 7 статуту підприємства обумовлює права та обовязки генерального директора. Він ([PERSON] Г.) був призначений на посаду виконавчого директора [PERSON] Галіція Дистилері на підставі наказу №83 від 26 липня 2010 року з правом виконувати обовязки генерального директора та на нього не було перекладено відповідальності за фінансово-економічний стан підприємства. Таким чином, він не був посадовою особою, оскільки не був наділений владно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями. Спірний наказ є четвертим за рахунком звільнення позивача із займаної посади у [PERSON] Галіція Дистилері починаючи із 29 червня 2016 року Так, рішенням Бучацького районного суду від 22 вересня 2016 року скасовано наказ №50 від 29 червня 2016 року про звільнення [PERSON] та поновлено на посаді виконавчого директора. Однак, фактичне поновлення позивача на посаді відбулось лише 27 вересня 2016 року і в той самий день його було повторно звільнено. Разом з тим, за період вимушеного прогулу з моменту прийняття судового рішення до моменту фактичного поновлення позивача на роботі йому не було виплачено середньомісячний заробіток. Рішенням Бучацького районного суду від 13 лютого 2017 року по справі було скасовано наказ №73 від 27 вересня 2016 року про звільнення [PERSON] та поновлено [PERSON] на посаді виконавчого директора [PERSON] Галіція Дистилері. Однак, фактичне поновлення на роботі відбулось лише 20 лютого 2017 року і в цей же день позивача було втретє звільнено із займаної посади. За період вимушеного прогулу з момент прийняття судового рішення до моменту фактичного поновлення позивача на роботі йому не було виплачено середньомісячний заробіток. Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 12 вересня 2017 року було скасовано наказ №31 від 20 лютого 2017 року про звільнення [PERSON] та поновлено його на посаді виконавчого директора [PERSON] Галіція Дистилері, однак, фактичне поновлення його на роботі відбулось 06 жовтня 2017 року і в цей же день його вчетверте звільнено. За період вимушеного прогулу з момент прийняття судового рішення до моменту фактичного поновлення позивача на роботі йому не було виплачено середньомісячний заробіток. Таким чином, з вини відповідача фактично вимушений прогул між ухваленими судовими рішеннями та поновленням його на роботі складає 23 робочих дні, а сума середньомісячного заробітку за вказаний час становить 10708,57 гривень з розрахунку 465,59 гривень за один день, що встановлено рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 07 грудня 2016 року. Також вказує, що незаконні систематичні звільнення його з [PERSON] Галіція Дистилері завдали йому істотної немайнової шкоди, оскільки він вимушений протягом тривалого періоду часу докладати істотних зусиль для поновлення своїх порушених прав, такий стан справ зумовив зміну його життєвих завязків, моральні страждання. А тому розмір завданої йому моральної шкоди оцінює в сумі 20000 гривень. З цих підстав просить позов задовольнити, скасувати наказ [PERSON] Галіція Дистилері №77 від 06 жовтня 2017 року та поновити його ([PERSON] Г.) на роботі в [PERSON] Галіція Дистилері на посаді виконавчого директора; стягнути з [PERSON] Галіція Дистилері на його користь середньомісячний заробіток за весь час затримки у поновленні на роботі на підставі судових рішень в сумі 10708,57 гривень; стягнути з [PERSON] Галіція Дистилері на його користь середньомісячний заробіток за період з 07 жовтня 2017 року по 30 жовтня 2017 року включно в сумі 7449,44 гривень та моральну шкоду в розмірі 20000 гривень. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився, однак, його представник адвокат [PERSON] подав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності його довірителя, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Представник відповідача [PERSON] Галіція Дистилері у судове засідання не зявився, подавши до суду письмові заперечення проти позову, які приєднані до матеріалів справи, попередньо у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: Згідно наказу №10 від 11 квітня 2006 року позивач [PERSON] був прийнятий на роботу в ЗАТ Галспирт на посаду генерального директора. Наказом №83 від 26 липня 2010 року генерального директора ЗАТ Галспирт [PERSON] призначено виконавчим директором ЗАТ Галспирт. З 11 травня 2011 року ЗАТ Галспирт перейменовано в [PERSON] Галіція Дистилері. Відповідно до наказу №50 від 29 червня 2016 року [PERSON] звільнено з посади згідно з п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Згідно рішення Бучацького районного суду від 22 вересня 2016 року [PERSON] поновлено на посаді виконавчого директора, згідно рішення апеляційного суду Тернопільської області від 07 грудня 2016 року, рішення Бучацького районного суду в частині поновлення на роботі [PERSON] залишено без змін. Як убачається із наявної у матеріалах справи копії наказу [PERSON] Галіція Дистилері №109 від 23 вересня 2016 року [PERSON] поновлено на роботі на посаді виконавчого директора з 30 червня 2016 року, однак, із вказаним наказом [PERSON] ознайомлено лише 27 вересня 2016 року, що стверджується проставленим ним підписом на вказаному наказі із зазначенням дати ознайомлення - 27 вересня 2016 року. Наказом №73 від 27 вересня 2016 року [PERSON] звільнено з посади згідно з п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України у звязку із втратою довіря до нього з боку уповноваженого власником органу. Рішенням Бучацького районного суду від 13 лютого 2017 року [PERSON] поновлено на посаді виконавчого директора та стягнуто з [PERSON] Галіція Дистилері на користь [PERSON] середньомісячний заробіток за весь час вимушеного прогулу в сумі 44696,64 гривень. Згідно ухвали апеляційного суду Тернопільської області від 03 квітня 2017 року, рішення Бучацького районного суду від 13 лютого 2017 року залишено без змін. Згідно копії наказу [PERSON] Галіція Дистилері №15 від 14 лютого 2017 року [PERSON] поновлено на роботі на посаді виконавчого директора з 28 вересня 2017 року, однак, із вказаним наказом [PERSON] ознайомлено лише 20 лютого 2017 року, що стверджується проставленим ним підписом на вказаному наказі із зазначенням дати ознайомлення - 20 лютого 2017 року. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Наказом [PERSON] Галіція Дистилері №77 від 06 жовтня 2017 року повноваження виконавчого директора [PERSON] припинено з 06 жовтня 2017 року та звільнено з посади виконавчого директора, у звязку із припиненням повноважень згідно п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Відповідно до п.5 ч.1 ст.41 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках припинення повноважень посадових осіб. Отже, мають бути присутні дві обставини (факти): звільнений працівник повинен бути посадовою особою та повинно відбутись припинення його повноважень та звільнення в порядку передбаченому чинним законодавством України та статутними документами господарського підприємства. При цьому, норма п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України не містить визначення кола посадових осіб, які можуть бути звільненні на підставі цієї правової норми, а також не передбачає випадків, підстав припинення повноважень таких посадових осіб. Відповідно до ст. 89 Господарського кодексу України та п. 15 ст. 2 Закону України «Про акціонерні товариства» посадовими особами органів акціонерного товариства є фізичні особи, які можуть бути головою та членами наглядової ради; виконавчого органу; ревізійної комісії; ревізором акціонерного товариства; а також головою та членами іншого органу товариства, якщо утворення такого органу передбачено статутом товариства. Відповідач у своїх письмових запереченнях покликається на те, що [PERSON] обіймаючи посаду виконавчого директора був посадовою особою [PERSON] Галіція Дистилері. Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 03 квітня 2017 року встановлено, що посадової інструкції виконавчого директора [PERSON] Галіція Дистилері не існує. В Статуті [PERSON] Галіція Дистилері також відсутні будь-які вказівки щодо посади виконавчого директора, його прав і обовязків. Коло трудових обовязків виконавчого директора [PERSON] визначено наказом №83 від 26.07.2010 року про призначення його на посаду виконавчого директора, а також довіреністю №1 від 12 травня 2011 року та аналогічною за змістом довіреністю №1 від 4 квітня 2014 року, за підписом генерального директора [PERSON] Галіція Дистилері. Жодних інших документів, які б регламентували діяльність виконавчого директора, немає. За змістом п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України підставою для розірвання трудового договору є припинення повноважень посадовою особи. При цьому, зміст статті не дає підстав уважати про наявність у власника права розірвати трудовий договір із працівником, який є посадовою особою, без дотримання процедури припинення повноважень такої особи, що повинно бути першочерговим. Дотримання процедури припинення повноважень посадової особи є гарантією дотримання прав і інтересів працівника. Проте, відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що відбувся факт припинення повноважень позивача. Відповідно до положень п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України не передбачено підстави припинення повноважень посадової особи. Відповідно до ст. 3Конвенції Міжнародної організації праці № 158 Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця від 22.06.1982р. (ратифікована постановою Верховної ради України від 04.02.1994р. N 3933-ХІІ) за метою цієї Конвенції терміни "звільнення" та "припинення трудових відносин" означають припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця. Статтею 4 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» від 22.06.1982р. (ратифікована постановою Верховної ради України від 04.02.1994р. N 3933-ХІІ ) передбачено, що трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов'язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. Звільнення тільки на підставі п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України без наявності та без зазначення юридичного факту, як підстави припинення повноважень посадової особи не можна вважати законним в розумінні ст.4 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» від 22.06.1982р. Стороною відповідача не надано доказів про наявність визначених законом підстав, які б вказували на припинення повноважень позивача на посаді виконавчого директора [PERSON] Галіція Дистилері (настання строку закінчення терміну повноважень, тощо). Відповідно до ч.6 ст.43 Конституцї України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. З огляду на зазначене позовні вимоги [PERSON] про поновлення його на роботі у [PERSON] Галіція Дистилері підлягають до задоволення. За правилами ч.ч.1,2 ст.235 КЗпП, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Як встановлено рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 07 грудня 2016 року та ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 03 квітня 2017 року, середньоденний заробіток позивача [PERSON], відповідно до Порядку розрахунку середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08 лютого 1995 року, складає 465,59 гривень. Таким чином, з огляду на те, що з вини відповідача вимушений прогул позивача між прийнятими судовими рішеннями та поновленням позивача на роботі складає 23 робочих дні, з відповідача підлягає стягненню середньомісячний заробіток за весь час затримки у поновленні на роботі на підставі судових рішень в сумі 10708,57 гривень, а також середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07 жовтня 2017 року по 30 жовтня 2017 року в сумі 7449,44 гривень. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно приписів ч.1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частина 3 ст. 23 ЦК України, визначає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Таким чином, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зав'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. З огляду те, що неодноразові звільнення позивача з [PERSON] Галіція Дистилері завдали йому істотної немайнової шкоди, оскільки він вимушений протягом тривалого проміжку часу докладати істотних зусиль для поновлення своїх порушених прав, що призвело до вимушених змін у життєвих стосунках, зміну його життєвих завязків, моральні страждання, враховуючи характер та обсяг заподіяних позивачу моральних страждань, ступінь вини відповідача, характер і тривалість страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках,

Outcome: partial