Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-11 00:00:00

14.07.2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами, якими просить: встановити факт її спільного постійного проживання разом зі спадкодавцем - [PERSON], яка померла 16.12.2016 року, однією родинною як сестри з вересня 2010 року та по день смерті спадкодавця, за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, пр. Миру, б. №22а, кв. 310, визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої 16.12.2016 року, право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим, що нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у звязку з тим, що відповідно до інформації, яка викладена в домовій книзі для прописки громадян в [ADDRESS], на момент смерті [PERSON] в квартирі зареєстрованих немає. Жодних документів, які б підтверджували факт проживання разом із спадкодавцем [PERSON] не надано. Факт проживання [PERSON] зі спадкодавцем на час відкриття спадщини позивачем не підтверджений документально. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача в судовому засіданні визнав позов та не заперечував проти його задоволення. У судовому засіданні були допитані свідки [PERSON], [PERSON], які є знайомими позивача та спадкодавця, та які пояснили, що дійсно [PERSON] з 2010 року проживала разом з [PERSON], яка померла 16.12.2016 року, однією родинною, здійснювала за нею ухід, оскільки остання була недієздатною та не могла себе доглядати, обслуговувати самостійно. Вони вели зі спадкодавцем спільне господарство, мали спільний бюджет, побут, права та обовязки. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, заслухавши покази свідків, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 27.05.2015р. по справі №500/2792/15-ц [PERSON] призначено опікуном над недієздатною [PERSON], що проживає за адресою: [INFO]. Згідно свідоцтва про право особистої власності на житло №188, виданого Ізмаїльським міжміським бюро технічної інвентаризації 16.02.1994р., свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Ізмаїльською державною нотаріальною конторою Одеської області 27.12.2004р. за реєстровим №2/6354, [PERSON] та [PERSON] належить у рівних частка, по 1/2 частині кожному, квартира [ADDRESS]. Вказане також підтверджується технічним паспортом на квартиру від 26.06.2012р., Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №6529998 від 17.02.2005р. та листом КП «Ізмаїльське МБТІ» за №1188 від 07.09.2017р. Згідно Договору довічного утримання від 17.12.2012 року [PERSON], від імені і як опікун недієздатної [PERSON], передав у власність [PERSON] 1/2 частину квартири [ADDRESS], належної [PERSON] Згідно свідоцтва про смерть серії 1-ЖД №410086 від 15.04.2015 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, [PERSON] помер 11.04.2015 року. Після смерті [PERSON], згідно ст.1220 ЦК України, відкрилася спадщина на спадкове майно, до якого входить 1/2 частина квартири [ADDRESS]. [PERSON] дочка спадкодавця [PERSON], як спадкоємниця за законом першої черги після смерті батька відповідно до ст. 1261 ЦК України, спадщину прийняла фактично, оскільки на день смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, протягом шести місяців була зареєстрована та проживала разом зі спадкодавцем за однією адресою, що підтверджено будинковою книгою, копія якої наявна у матеріалах справи. Згідно свідоцтва про смерть серії 1-ЖД №476989 від 20.12.2016 року, виданого Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, [PERSON] померла 16.12.2016 року. Після смерті [PERSON], згідно ст.1220 ЦК України, відкрилася спадщина на спадкове майно, до якого входить 1/2 частина квартири [ADDRESS], яку вона фактично прийняла після смерті батька [PERSON], але за життя юридично не оформила своїх прав. Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №48030541 від 12.06.2017 року інформація про наявність заповіту від імені [PERSON] відсутня. [PERSON], яка була опікуном та проживала разом з [PERSON] на момент її смерті разом з нею, спадщину після [PERSON] прийняла шляхом подачі в установлений законом шестимісячний строк заяви до нотаріуса про прийняття спадщини, копія якої наявна у матеріалах справи. Осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині після смерті [PERSON] відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає. Інших спадкоємців немає. На звернення позивача до приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Головного територіального управління юстиції в Одеській області [PERSON] з приводу отримання свідоцтва про спадщину на спадкове майно, нотаріусом листом за №01-16/510 від 05.07.2017р. їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у звязку з тим, що відповідно до інформації, яка викладена в домовій книзі для прописки громадян в [ADDRESS], на момент смерті [PERSON] в квартирі зареєстрованих немає. Жодних документів, які б підтверджували факт проживання разом із спадкодавцем [PERSON] не надано. Факт проживання [PERSON] зі спадкодавцем на час відкриття спадщини позивачем не підтверджений документально. Якщо нотаріусом відмовлено особі в оформленні права на спадщину (видачі, свідоцтва про право на спадщину), вона може звернутися до суду за захистом своїх прав відповідно до ст. 16 ЦК та п. 23 ППВСУ від 30 травня 2008 N 7 (ухвала ВССУ від 11 травня 2011 року у справі N6-3629св10). Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 ст. 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 статті 1234 ЦК України визначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Згідно ч. 1 ст. 1235 ЦК України встановлено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Згідно ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст. 1265 ЦК України у п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 256 ЦПК України розгляд справ про встановлення факту віднесено до компетенції суду. Згідно ч.2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до вимог ч.1 ст. 259 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. За позицією Верховного Суду України, викладеною в абз.2 п.2 постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» за №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Встановлення факту проживання разом зі спадкодавцем [PERSON], яка померла 16.12.2016 року, на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS], однією родиною як сестри, необхідно позивачу [PERSON] для подальшої реалізації спадкового права після смерті [PERSON] Так, факт проживання позивача [PERSON], яка була опікуном над недієздатною [PERSON], разом зі спадкодавцем [PERSON], яка померла 16.12.2016 року, на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS] однією родиною як сестри, підтверджують допитані в судовому засіданні свідки та зібрані у справі докази, їх належна оцінка. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, судом встановлено, що позивач, який є спадкоємцем за законом, проживав разом зі спадкодавцем [PERSON], яка померла 16.12.2016 року, на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS], однією родиною як сестри, спадщину після померлої прийняла шляхом подачі в установлений законом шестимісячний строк заяви до нотаріуса про прийняття спадщини, осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині після смерті спадкодавця немає, інших спадкоємців немає. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved