Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

1. Стислий виклад позовних вимог та заперечень відповідача. В травні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки, в якому просив визнати за ним право приватної особистої власності на житловий будинок [ADDRESS] . В обґрунтування позову посилався на те, що 20.01.2017 року він з відповідачкою уклали шлюб. При зверненні до нотаріуса, щодо оформлення угоди про продаж даного житлового будинку, позивачу було відмовлено в посвідченні угоди, в зв`язку з необхідністю згоди дружини на розпорядження вищевказаним майном, оскільки даний будинок є об`єктом спільної власності подружжя. Позивач вважає помилковим віднесення житлового будинку до об`єкта спільної власності подружжя з таких підстав. Рішенням Матвіївської селищної ради №142 від 26.10.1989 року позивачу відведено земельну ділянку площею 600 кв.м. по [ADDRESS] під будівництво житлового будинку. Протягом 1990-1992 роки спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами був повністю побудований на кошти позики, яка у 1990 році була оформлена позивачем. Рішенням Миколаївської міської ради від 10.10.2006 року вищевказана земельна ділянка була передана [PERSON] у власність. Рішенням державного реєстратора від 25.06.2018 року на підставі поданих позивачем документів було зареєстроване право власності в Державному реєстрі прав на нерухоме майно на житловий будинок [ADDRESS] . Тому сам по собі факт реєстрації права власності на спірне майно в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Посилаючись на вимоги ст. 57 СК України позивач і просив про задоволення позову. 26.08.2020 року представником відповідачки - адвокатом Катишевим С.В. наданий відзив на позов, у якому вказано наступне. Дійсно, позивач мав право отримати будь-які грошові кошти на будівництво будь-якого житлового будинку, однак позовна заява та додані до неї докумети не містять жодних доказів витрачання отриманих саме цих грошових коштів саме на будівництво спірного житлового будинку [ADDRESS] . Посилаючись на приписи ст.ст. 60 СК України, і просив відмовити [PERSON] у задоволенні позову. 2. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи від 25.05.2020 року справу передано судді Черенковій Н.П. та отримано 01.06.2020 року. Після виконання приписів ст.ст. 27, 187 ЦПК України, ухвалою від 30.06.2020 року відкрито загальне позовне провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання на 06.10.2020 року. 26.08.2020 року представником відповідачки - адвокатом Катишевим С.В направлений відзив на позовну заяву. Із-за неявки сторін слухання справи відкладались. 22.09.2020 року на адресу суду від представника позивача [PERSON] надійшла заява про виклик свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та клопотання про приєднання доказів до метріалів справи. 29.10.2020 року на адресу суду від представника відповідача адвоката Катишева С.В. надійшло клопотання про витребування доказів, а саме: від КП "Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації" інформацію, на підставі яких вихідних даних в технічному паспорті (інвентаризаційна справа №2418, квартал №71) на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , виготовлений на ім`я власника [PERSON] , вказаний рік побудови будинку, господарських будівель та споруд.Ухвалою суду від 01.10.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання. Ухвалою суду від 18.11.2020 року викликано у якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , витребувано від КП "Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації" інформацію, на підставі яких вихідних даних в технічному паспорті (інвентаризаційна справа №2418, квартал №71) на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , виготовлений на ім`я власника [PERSON] , вказаний рік побудови будинку, господарських будівель та споруд, закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. 06.05.2021 року на адресу суду, на виконання вимог ухвали від 18.11.2020 року, від КП МБТІ надійшла інвентаризаційна справа №2418 за адресою: м. Миколаїв, вул. Лісова, 27. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі. 3. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Рішенням Матвіївської селищної ради народних депутатів виконавчого комітету №142 від 26.10.1989 року [PERSON] відведено земельну ділянку площею 600 кв.м. по [ADDRESS] під будівництво індивідуального житлового будинку. 30.10.1990 року позивачем оформлено Зобов`язання члена житлово-будівельного кооператива, індивідуального позичальника на суму 20 000,00 рублів, згідно якого [PERSON] зобов`язався отриману позику використати на цільове призначення, а саме: на будівництво житлового будинку. 09.07.2001 року [PERSON] надав згоду, яка засвідчена приватним нотаріусом Нікітіним Р.В., на прописку дочки [PERSON] та дружини [PERSON] (яка померла [INFO] ) в належному йому житловому будинку [ADDRESS] . Рішенням Миколаївської міської ради від 10.10.2006 року №6/44 вищевказана земельна ділянка передана [PERSON] у власність. 19.07.2007 року позивачу видано Державний акт Серія ЯГ №612744 на право власності на земельну ділянку площею 1000 кв.м., яка розташована в [ADDRESS] , з цільовим призначенням: будівництво та обслуговування житлового будинку та господарських споруд. 20.01.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 25.06.2018 року державним реєстратором Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 09.04.2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 4. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України. Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану. У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя. Як вбачається із змісту правової позицій викладеної у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 61-36178св18, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15 норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Згідно зі статтею 57 СК України у редакції на час укладення сторонами шлюбу особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У частині сьомій названої статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Крім того, у статті 58 СК України вказано, що і дохід, який приносить річ, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є також власністю цього з подружжя. І саме той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей (частина перша статті 59 СК України). У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України). Можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу. Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73). У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом. У статті 57 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника. Тому у самому законі, статті 57 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя. За приписами ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.2 ст.60 СК України). Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. За такого, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Отже, саме на позивача покладався обов`язок доведення існування підстав, передбачених частиною першою статті 57 СК України, оскільки у даному випадку спростовується презумпція власності відповідача. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Оскільки спірний будинок позивачем був побудований за особисті кошти до укладання шлюбу, а сам по собі факт оформлення права власності на спірне майно в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, то дана нерухомість не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю позивача. Враховуючи вище викладене та беручи до уваги визнання відповідачем позову, суд вважає обґрунтованими посилання позивача на те, що житловий будинок є особистим його майном, незважаючи на той факт, що право власності на будинок оформлено під час перебування сторін у шлюбі, у зв`язку з цим суд доходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити в повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного та

Outcome: approved