Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-29 00:00:00

24 червня 2016 року позивач ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 16 травня 2016 року відповідач направив лист за своїм підписом на імя голови Правління ПАТ «Укрзалізниця» [PERSON], в якому міститься недостовірна інформація щодо керівництва Південної залізниці. Так, у листі зокрема, зазначено: «На Сумской дирекции из-за поддержки руководства дороги лично пана [PERSON] происходит воровство государственных средств», «Ведь происходит громадное разворовывание (воровство) государственных средств». Позивач вважає, що викладені у листі твердження є необґрунтованими та таким, що не відповідає дійсності, завдає шкоди діловій репутації залізниці, оскільки як досудових розслідувань, так і обвинувальних вироків відносно керівництва регіональної філії «Південна залізниця» щодо розкрадання державних коштів не було. Такі твердження відповідача є його вигадками та формують негативне відношення як до керівництва, так і до регіональної філії. Поширення вказаної недостовірної інформації призвело до негативної оцінки дій керівництва регіональної філії «Південна залізниця» та приниження ділової репутації всього підприємства, створює соціальну напруженість у колективі та може викликати сумніви у спроможності керівництва залізниці забезпечити виконання функцій, покладених державою на залізничний транспорт. Посилаючись на вказане, просить: визнати недостовірною інформацію, поширену відповідачем листом від 16 травня 2016 року на імя голови Правління ПАТ «Укрзалізниця» [PERSON]. в наступній частині: «На Сумской дирекции из-за поддержки руководства дороги лично пана [PERSON] происходит воровство государственных средств», «Ведь происходит громадное разворовывание (воровство) государственных средств», зобовязати відповідача спростувати вказану недостовірну інформацію та принести вибачення шляхом надсилання відповідного листа за своїм підписом на імя голови Правління ПАТ «Укрзалізниця» [PERSON] та стягнути з відповідача 1 грн. в рахунок відшкодування немайнової шкоди. В судовому засіданні представники позивача позов підтримали в повному обсязі з підстав, зазначених у позові, просили задовольнити. В судовому засіданні відповідач проти позову заперечував, надав письмові заперечення (а.с.26-28), суть яких зводиться до того, що він як громадянин незалежної демократичної держави має право на свободу слова, жодного наміру ображати особисто керівника [PERSON] у нього не було, тим більше він не мав наміру принижувати репутацію залізниці в цілому. Він сам пропрацював 37 років на Сумській дирекції Південної залізниці, на різних посадах, останні 12 років працював заступником керівника цього підприємства, має відзнаки «Золотий знак Ю.Ж.Д.», «Почесний залізничник», він добре знає і розуміє роботу залізниці. Відповідач зазначив, що з приводу порушень він також звертався і до органів прокуратури, в звязку з чим було порушено кримінальне провадження. Відповідач також вказав, що він вже неодноразово звертався до бувшого керівника Укрзалізниці, і звертається до нинішнього керівника Укрзалізниці з єдиною метою припинити порушення, які допускаються на залізниці, однак отримує відписки. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 16.05.2016 року [PERSON] звернувся з письмовим зверненням на імя голови Правління ПАТ «Укрзалізниця» [PERSON] (а.с.7-14). Як вбачається зі змісту звернення, заявник [PERSON] звертає увагу керівництва Укрзалізниці на ситуацію, що відбувається на Сумській дирекції Південної залізниці, зокрема у кадрових та фінансових питаннях, викладає своє бачення ситуації та пропонує варіанти вирішення проблемних на його думку питань, просить призначити компетентну комісію для розгляду цих питань, та включити його в склад даної комісії (а.с.14). Відповідь на вказане звернення надана [PERSON] 03.06.2016 року (а.с.37). Як вбачається з пояснень представників позивача, та з копій листів, наданих сторонами, [PERSON] неодноразово звертався до керівництва Укрзалізниці з різними зверненнями, отримував на них відповіді (а.с.34-36). За змістом ст.ст. 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі Конвенції) кожному, в тому числі юридичній особі, гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Разом з тим, за змістом зазначеного законодавства, кожному гарантується право на свободу висловлення поглядів, в тому числі право поширювати інформацію без втручання органів державної влади, за умови, що вони діють добросовісно і надають правильну і достовірну інформацію, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб і не порушуючи їх прав. Ст. 34 ГК України передбачено, що дискредитацією суб'єкта господарювання є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов'язаних із особою чи діяльністю суб'єкта господарювання, які завдали або могли завдати шкоди діловій репутації суб'єкта господарювання. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі та ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту, тому вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року із змінами та доповненнями інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. На відміну від них згідно до статті 30 зазначеного Закону, оціночні судження (за винятком наклепу) є висловлювання, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема, з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки для запобігання заворушенням чи злочинам для охорони здоров'я чи моралі для захисту репутації чи прав інших осіб для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Таким чином, обмеження цього права допускається у виняткових випадках та за обов'язковою відповідністю умовам: а) передбачуваності законом конкретного втручання; б) відповідності втручання легітимній меті; та в) за умови необхідності втручання в демократичному суспільстві. Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться у п. 19\~\~його постанови № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та зясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно з ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Згідно зі ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України «Про телебачення і радіомовлення») у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо субєктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обовязок відшкодувати моральну шкоду. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що висловлені відповідачем оціночні судження були зроблені у формі повідомлення про порушення на підприємстві, які на його думку, мають місце. Перевірка правдивості оціночних суджень не може бути взагалі предметом судового розгляду. Крім того, виходячи з того, що викладені у зверненні обставини стосувалися діяльності керівника регіональної філії «Південна залізниця», суд враховує положення абз.6 п. 3 рішення Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003, згідно з яким проблеми, повязані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових осіб та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах "Нікула проти Фінляндії", "Яновський проти Польщі" та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Крім того, відповідно до розяснень, наданих у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової фізичної та юридичної особи» та положень\~\~ ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових осіб і службових осіб цих органів, що зобовязані розглядати звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація способу конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Суд вважає, що [PERSON], звертаючись до голови правління ПАТ «Укрзалізниця» зі зверненням, реалізував своє конституційне право, передбачене ст. 40 Конституції України. Крім того, інформація, викладена в зверненні [PERSON], є критикою та оцінкою дій, а висловлювання, що допущені у зверненні, є\~оціночними судженнями, так як не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири: «ситуация которая творится на Сумской дирекции это катастрофа», «отдел станций это вообще мрак», «грузовой отдел это вообще беспредел», тощо. Оскільки відповідачем у зверненні на адресу голови ПАТ «Укрзалізниця» відносно позивача не поширена недостовірна інформація, яка принижує його ділову репутацію, а висловлювання, що в ній допущені, є\~\~оціночними судженнями, які не можна вважати поширенням недостовірної інформації, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed