Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності, посилаючись на те, що 13.04.1979 р. між ним та [PERSON] укладено шлюб. Під час шлюбу, а саме, 09.08.2000р. за спільні кошти ними на ім'я [PERSON] та доньки [PERSON] за договором купівлі-продажу жилого будинку в рівних частках було придбано та зареєстровано право власності на жилий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26.11.2014 р., яке набрало законної сили 16.12.2014 р., шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу під час обговорення питання щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, йому стало відомо, що [PERSON] подарувала 1/2 частину вказаного будинку їхній доньці - [PERSON] за договором дарування, посвідченим 06.02.2002 р. приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Данціг С.Я., реєстровий №371. В п. 1 даного договору визначено, що предметом договору є: 1/2 частина жилого будинку з відповідною частиною будівель та споруджень, які знаходяться по [ADDRESS]. При цьому зазначено, що на вказаній земельній ділянці знаходяться: одноповерховий, шл/бл, житловою площею 13,6 кв.м. жилий будинок, зазначений по плану літ.«А», сіни шл/бл; цегла «а» - 12,1 кв.м., сіни шл/наб. «а-1» = 4,6 кв.м., ґанок кам. до «а», літня кухня шл/наб. «Б» = 29,4 кв.м., вбиральня дерев. «К», паркан дерев.№1, ґанок цегл.до «Б». Відповідно до п. 2 зазначеного договору дарування предмет договору належить дарувателю на підставі договору купівлі-продажу від 09.08.2000 р., посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Данціг С.Я., реєстровий №2051. Однак, станом на 06.02.2002 р., тобто на момент укладення спірного договору ним та його колишньою дружиною було вже здійснено будівництво нового двоповерхового жилого будинку. При цьому, будівництво здійснювалося не самостійно, а із залученням сторонніх осіб. Будівництво було розпочато ще у 2000 році згідно контракту від 29.10.2000 р. №13 на будівництво житлового будинку по [ADDRESS]. Отже, станом на 06.02.2002 р. одноповерхового, шл/бл., житловою площею 13,6 кв.м. жилого будинку, що зазначений у договорі дарування, вже не існувало. Станом на той час існував недобудований будинок, який було введено в експлуатацію лише у вересні 2002 р., що підтверджується Актом державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом (реконструкцією) житлового будинку (прибудови) в експлуатацію від 29.08.2002 р.. З огляду на вимоги діючого станом на час укладення спірної угоди законодавства вбачається, що договір дарування від 06.02.2002 р. укладений з порушенням вимог закону, а саме, укладений щодо майна, якого вже не існувало в натурі. Отже, вказаний договір має бути визнаний недійсним. З огляду на ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, що був чинний на момент укладення договору купівлі-продажу жилого будинку, станом на 2000 р. та 2002 р. вбачається, що ? частина одноповерхового жилого будинку, житловою площею 13,6 кв.м., по [ADDRESS] (яка була придбана ними під час шлюбу у 2000 р. та зареєстрована на ім'я [PERSON]) була об'єктом права спільної сумісної власності його та [PERSON]. Також позивач зазначив, враховуючи те, що він дізнався про порушення свого права спірним договором дарування лише в 2014 року, позовна заява про визнання договору дарування недійсним подана в межах строку, визначеного ст.257 Цивільного кодексу України. Просив суд визнати недійсним з моменту укладення договір дарування 1/2 частини жилого будинку від 06.02.2002 р., укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Данціг С.Я., зареєстрований у реєстрі за № 371, та скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS], проведену на підставі договору дарування, посвідченого 06.02.2002 р. приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Данціг С.Я., реєстровий №371. Представники позивача - адвокат [PERSON] (договір про надання правової допомоги № 11/01-16 від 11.01.2016р.), [PERSON] (довіреність НВІ № 206348 від 09.11.2016р.), адвокат Соботюк В.А. (договір про надання правової допомоги №40/2 від 04.11.2016р.) - у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити позов у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Світлицьий Д.А. (договір про надання правової допомоги № 1-022 від 02.05.2015р. та від 19.10.2016р.), [PERSON] договір про надання правової допомоги № 16-03 від 19.01.2015р.), [PERSON] (довіреність НАР № 664048 від 19.092015р.) - позовні вимоги не визнали та просили відмовити у задоволенні позову. Крім того, надали письмові заперечення проти позову, в яких зазначили, що вважають позов необгрунтованим, безпідставним і таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. По-перше, відповідно до ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Незважаючи на те, що позов [PERSON] є необгрунтованим, відповідач, використовуючи свої права, вважає за необхідне в порядку ст.267 ЦК України додатково заявити про застосування судом строків позовної давності при розгляді даного спору. Так, спірний договір дарування частини жилого будинку був укладений 06.02.2002р. Під час укладення цього договору [PERSON] надав нотаріальну згоду на укладення цього договору. Таким чином, ще з 06.02.2002р. позивачу було достовірно відомо про наявність спірного договору. З цього вбачається, що право на позов виникло у позивача ще з 06.02.2002р., а посилання позивача на те, що він дізнався про порушення свого права лише в 2014р. - є таким, що не відповідає дійсності і вводить суд в оману. Таким чином, позивачем пропущено строки позовної давності, передбачені ст.257 ЦК України (більше ніж на 14 років). Вказана обставина є підставою для відмови у позові. По-друге, зі змісту позову вбачається, що позивач ставить вимогу про визнання договору дарування 1/2 частини житлового будинку від 06.02.2002р. недійсним з підстав того, що на момент укладення договору такого об'єкту не існувало, а існував інший об'єкт - двоповерховий житловий будинок. Проте, вказана позивачем підстава позову, навіть за умови її доведеності, не є встановленою законом умовою для визнання договору недійсним, а тягне за собою зовсім інші наслідки. Просили суд застосувати під час розгляду справи строки позовної давності, та у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Представник третьої особи - Виконавчого комітету Бердянської міської ради - у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, надали суду заяву про розгляд справи у відсутності їх представника. Представники третіх осіб - Реєстраційної служби Бердянського міськрайонного управління юстиції, Комунального підприємства з технічної інвентаризації Бердянської міської ради - у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, про причину неявки суд не повідомили. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він давній знайомий позивача, знає відповідачку, на прохання позивача приблизно з осені 2001 року він займався будівництвом їх будинку по [ADDRESS], укладав договори спочатку з [PERSON], а потім з [PERSON], земля приблизно 20 соток була оформлена на неї. Коли почали працювати, там була маса зайвих будов, в 2002 році чи в 2000 році почали робити фундамент, роботу закінчили влітку 2003 року чи 2002 року. Це було нове будівництво, а не реконструкція, місце забудови не заходило на старий будинок, воно десь у 3-4м від нового. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є чоловіком [PERSON], з якою вони хотіли побудувати будинок у м.Бердянську, на той час не можна було оформлювати на одну особу більше 10 соток, тому вони вирішили придбати на дружину та її матір, щоб була одна ділянка, коли купили, то вирішили на фундаменті старого будинку здійснити реконструкцію, [PERSON] запропонував їм генерального підрядчика, проект реконструкції вибирала [PERSON], робили це все для своєї сім'ї, фінансування цих робіт здійснював він і [PERSON]. Суд, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, свідків та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. 09 серпня 2000 року укладено договір купівлі продажу жилого будинку, за яким [PERSON] продала, а [PERSON] та [PERSON] купили в рівних частинах кожна жилий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], розташований на земельній ділянці 1000 кв.м. (а.с.5-6). Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Данціг С.Я., зареєстровано в реєстрі за №2051. 06 лютого 2002 року за договором дарування ? частини жилого будинку (а.с.7-8) [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар ? жилого будинку з відповідною частиною будівель та споруджень, що знаходяться в [ADDRESS], розташованого на земельній ділянці розміром 1000 кв.м.. Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Данціг С.Я., зареєстровано в реєстрі за №371. Вищезазначений договір був укладений за згодою [PERSON], який 06 лютого 2002 року надав приватному нотаріусу Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Данціг С.Я. заяву зі згодою на дарування його дружиною [PERSON] придбаного ними під час шлюбу майна - ? частини жилого будинку, що знаходиться в [ADDRESS], їхній доньці - [PERSON] (а.с.194). Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, [PERSON] звернувся в суд з позовом про визнання недійсним з моменту укладення договору дарування ? частини спірного майна від 06.02.2002 р. та скасування державної реєстрації права власності на це майно. При цьому позивач, як на підставу звернення, послався на ч.1 ст.48 (недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей) ЦК УРСР. За змістом п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до абз. 1 п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов'язків, що виникли або породжують існувати після набрання ним чинності. Ураховуючи викладене, до регулювання спірних правовідносин сторін необхідно застосовувати положення Цивільного кодексу УРСР (далі - ЦК УРСР). Відповідно ст.ст. 243, 244 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу. Згідно ст. 48 ЦК УРСР (недійсність угоди, яка не відповідає вимогам закону) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Відповідно до п. п. 5-8 Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР, від 28.04.1978, №3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) за правилами ст. 48 ЦК угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданими органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п.6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України, що набрав чинності з 01.01.2004 року, зазначено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Разом з тим, в п.7 вищезазначених Прикінцевих та перехідних положень зазначено, що до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше. Суд вважає, що для вирішення спору щодо визнання недійсним договору дарування від 06.02.2002р. та стосовно строку позовної давності на цю вимогу слід застосовувати законодавство, що діяло на час укладення даної угоди, зокрема правові норми Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року, який втратив чинність з 01.01.2004 року, та Закону України "Про власність" № 697-XII, від 07 лютого 1991р., який втратив чинність на підставі Закону України № 997-V від 27.04.2007. Відповідно до ст. 48 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, яка визначала загальні положення захисту права власності, власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. При цьому захист права власності здійснюється судом або третейським судом. Разом з тим відповідно до ст. 71 ЦК УРСР, чинного на момент укладення спірного договору, позовна давність - це строк, у межах якого особа, право якої порушено, може звернутися до суду з вимогою про його захист. Позовні вимоги про визнання угод недійсними не належали до вимог, на які відповідно до ст. 83 ЦК УРСР не поширювалась позовна давність, до них застосовувався загальний строк позовної давності - три роки (ст. 71 ЦК УРСР). Згідно зі ст. 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Крім того, п. 2 ст. 50 Закону України «Про власність», яка регламентує витребування майна з чужого незаконного володіння, також, встановлений трирічний строк позовної давності на вимоги про повернення майна з чужого незаконного володіння. З урахуванням викладеного вище, суд вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення з цим позовом, тому в його задоволенні слід відмовити. На підстав викладеного та

Outcome: dismissed