Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє представник [PERSON] , звернулася до Кремінського районного суду Луганської області із заявою про встановлення фактів спільного проживання та перебування фізичної особи на утриманні. В обґрунтування заяви зазначається, що заявник [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який помер [INFO] . На момент смерті [PERSON] був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] , за якою також разом із ним проживала [PERSON] . Заявник є пенсіонером, її померлий чоловік також був пенсіонером. Розмірі пенсіїзаявника складає менше ніж 2000 грн, у той час як її чоловік отримував пенсію у розмірі близько 8000 грн. У них із чоловіком був спільний бюджет, пенсії заявника здебільшого вистачало лише на сплату комунальних послуг, все інше, зокрема продукти харчування, одяг, побутові речі тощо купувалися на пенсію чоловіка. З огляду на різницю у розмірі їх пенсій можно констатувати, що заявник перебувала на його утриманні та постійно отримувала від нього допомогу, яка була постійним та основним джерелом засобів до її існування. Після смерті\~чоловіка у\~листопаді 2020\~року заявник\~звернулася до\~Управління Пенсійного\~Фонду України\~у м.\~Сєвєродонецьку Луганської\~області із заявою про перехід на пенсію у звязку із втратою годувальника, проте їй було відмовлено у зв`язку з тим, що нею не були надані документи про перебування на утриманні та довідка з житлово-експлуатаційної чи іншої організації із місця проживання чи реєстрації. Водночас у відмові заінтересованої особи зазначалося, що у разі неможливості надати такі документи факт перебування на утриманні можна встановити на підставі рішення суду. Таким чином, заявник просила суд встановити факт її перебування на утриманні померлого чоловіка, що необхідно заявнику для оформлення пенсії у зв`язку із втратою годувальника, а також спільного проживання з чоловіком на момент його смерті за адресою: Луганська облатсь, Ухвалою судді від 12.01.2021 було задоволене клопотання представника заявника та витребувано в Управлінні Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області довідки про розмір пенсії [PERSON] та [PERSON] за період з 20.02.2019 по 20.02.2020. Разом із цим суддею було відмовлено у задоволенні клопотання представника заявника про виклик свідка [PERSON] (а.с. 20-21). Заявник та її представник у судове засідання не з`явилися, останній через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, в якій також зазначив, що заявлені вони вимоги підтримують у повному обсязі. Представник заінтересованої особи Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань не надав, водночас надавши на адресу суду витребувані останнім довідки про розмір пенсій [PERSON] та [PERSON] . Розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено,\~що заявник [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , 29.09.2012 уклала шлюб із [PERSON] , який помер [INFO] у м. Кадіївка Луганської області (а.с. 6-7, 9, 10-11, 12). Заявником надані суду довідка № 24 від 04.12.2020, а також акт про\~фактичне проживання\~з померлою\~особою на\~день її\~смерті №\~24від 04.12.2020, видані «Товариством з обмеженою відповідальністю «Сапфір» так званої «Луганської Народної Республіки», з яких вбачається, що [PERSON] та [PERSON] на день смерті останнього [INFO] проживали разом за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16, 17). Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» № 254-VIII від 17.03.2015 визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей»\~\~тимчасово, на строк, що закінчується через один рік з дня набрання чинності Законом України "Про створення необхідних умов для мирного врегулювання ситуації в окремих районах Донецької та Луганської областей", запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей, до яких належать райони, міста, селища, села, що визначаються рішенням Верховної Ради України (окремі райони Донецької та Луганської областей).\~\~ Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» № 252-VIII від 17.03.2015 до окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької і Луганської областей, в яких відповідно до\~\~Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» тимчасово запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, належать райони або їх частини, міста, селища і села, що знаходяться на територіях, які розташовані між державним кордоном України з Російською Федерацією, урізом води Азовського моря та лінією, яка визначена додатком до цієї Постанови, що відповідає Мінському меморандуму від 19 вересня 2014 року.\~\~\~\~ Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» № 1275-р від 12.02.2015 м. Стаханов Луганської області віднесене до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Таким чином, м. Кадіївка (минула назва Стаханов) Луганської області розташоване на тимчасово окупованій території України. Відповідно до Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» № 2268-VIIІ від 18.01.2018 одним із наслідків збройної агресії Російської Федерації як держави-окупанта проти України стала тимчасова окупація частини території України. Стосовно цих територій встановлено особливий порядок в`їзду та виїзду осіб, які здійснюються через відповідні контрольні пункти. Функціонально відповідальна за управління тимчасово окупованими територіями України окупаційна адміністрація Російської Федерації, яку складають її державні органи і структури та підконтрольні Російській Федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України. Таким чином, нині знаходження на території міста Кадіївка Луганської області небезпечно як для здоров`я, так і для життя будь-якого громадянина України, а право на свободу та особисту недоторканість не забезпечуються державою Україна на території цього міста, що також випливає з постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України "Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод"» № 462 від 21.05.2015. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (рішення від 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (рішення від 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (рішення від 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеке від абсолютного. Для людей, які проживають на цій території, життя триває і це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до наведеного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, які проживають на цій території, всіх їхніх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать». При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (рішення у справі «Кіпр проти Туреччини» від 10.05.2001, §§92, 96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (§142) наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)». Неможливість отримати у м. Кадіївка (минула назва Стаханов) Луганської області необхідні документи для підтвердження заявником її перебування на утриманні померлого чоловіка та спільного проживання з ним на час його смерті виникла внаслідок розташування цього населеного пункту на тимчасово окупованій території України. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки зазначених довідки та акту, виданих юридичною особою, що знаходиться на тимчасово окупованій території України, як доказу, оскільки суд бере до уваги, що можливості збирання письмових доказів спільного проживання заявника з її померлим чоловіком та перебування заявника на утриманні останнього на цій території є обмеженими, у той час як встановлення цього факту має значення для реалізації права заявника на отримання пенсії у зв`язку із втратою годувальника. Отже, з досліджених письмових доказів судом встановлено, що\~ [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі та проживали разом за однією адресою. Заявник звернулася до Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області із заявою про призначення їй пенсії у зв`язку із втратою годувальника, однак листом за № 1216-02-8/10230 від 30.11.2020 їй було відмовлено у призначенні такої пенсії через відсутність у неї документа про перебування заявника на утриманні померлого годувальника (а.с. 13). Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 Цивільного процесуального кодексу України\~суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з ч. 2\~ст.\~315\~ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ч.ч. 1, 2\~ст. 36 Закону «Про загальнообовязкове державне\~пенсійне страхування» пенсія у звязку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сімї померлого годувальника, які були на його утриманні. Непрацездатними членами сімї вважаються, зокрема, чоловік (дружина), якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону. У ч. 3 ст. 26 цього Закону зазначається, що до членів сімї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сімї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у звязку з втратою годувальника. Отже, факт перебування фізичної особи на утриманні померлого має значення для переходу на пенсію у звязку із втратою годувальника, яку може бути призначено за умови, що утримання було повним або допомога, яка надавалася утриманцю, була постійним і основним джерелом засобів до існування навіть, коли утриманець (заявник) мав заробіток, одержував пенсію, стипендію тощо. \~ \~ \~ \~Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. \~ \~ \~ \~Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22.05.2019 (справа № 520/6518/17), тому суд враховує його під час вибору та застосування норми права до спірних правовідносинах з огляду на положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Заявник [PERSON] є пенсіонером та отримувала пенсію за віком у наступному розмірі: 1) у лютому 2019 року 1497 грн; 2) у березні 2019 року 2702,09 грн; 3) у квітні 2019 року 2702,08 грн; 4) у травня та червні 2019 року 1497 грн; 5) із липня 2019 року по лютий 2020 року 2000 грн (а.с. 26). Померлий чоловік заявника [PERSON] був пенсіонером та отримував пенсію по інвалідності у наступному розмірі: 1) у лютому 2019 року 6791,22 грн; 2) із березня 2019 року по лютий 2020 року 7945,72 грн (а.с. 27). Отже розмір\~пенсії,\~яку отримував\~(зокрема\~і на\~час смерті)\~чоловік заявника\~ [PERSON] ,\~майже у\~чотири рази\~перевищував розмір\~пенсії,\~яку отримувала\~у цей\~же час\~заявник [PERSON] .\~З огляду\~на це\~суд констатує,\~що допомога,\~яка надавалася\~\~померлим чоловіком\~заявнику,\~яка досягла\~пенсійного віку\~та в\~розумінніч. 2\~ст. 36 Закону «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» вважалася непрацездатним членом сімї померлого годувальника, хоча і була для неї не єдиним, проте постійним і основним джерелом засобів до існування. Відповідно до п. 1.1. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»,\~затвердженого постановою\~Правління Пенсійного\~фонду України\~№ 22-14\~від 25.11.2005, заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації). Відповідно до п. 2.11 вказаного Порядку за документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сімї, приймаються довідки або інші документи про склад сімї, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання (реєстрації) особи, зокрема органом місцевого самоврядування, або документ про реєстрацію місця проживання (разом з годувальником за однією адресою), виданий згідно із вимогами статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». У разі неможливості надати такі документи факт перебування на утриманні померлого годувальника встановлюється у судовому порядку. За таких обставин, оскільки судом було встановлено, що заявник [PERSON] перебувала на утриманні свого померлого чоловіка [PERSON] та спільно проживала з ним за однією адресою, що підтверджується дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами, а встановлення зазначеного факту необхідне заявнику для оформлення пенсії у зв`язку із втратою годувальника, суд вважає за необхідне задовольнити заяву повністю та встановити вказані факти. Згідно з ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. На підставі викладеного,

Outcome: approved