Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Таврійської сільської ради про визнання права власності на ? частку в праві на об'єкт нерухомості спільної сумісної власності подружжя, про визнання права власності в порядку спадкування на ? частку спадкодавця в праві на об'єкт спільної сумісної власності. В обґрунтування позову зазначено, що [INFO] помер чоловік позивача [PERSON]. За час перебування у шлюбі позивача зі [PERSON], останній придбав жилий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Однак за життя [PERSON] не зареєстрував право власності на жилий будинок.17 жовтня 2018 року позивач звернулася до державного нотаріуса Токмацької районної державної нотаріальної контори Запорізької області з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [INFO] [PERSON], але отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, в зв'язку з відсутністю реєстрації права власності на житловий будинок. Відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та неможливість реалізації своїх прав як власника порушує право позивача на набуття права власності на нерухоме майно, за захистом якого позивач змушена звернутися до суду, адже в позасудовому порядку їх захистити не можливо. Позивач на розгляд справи в судове засідання не з'явилася, її представник [PERSON] надала заяву про розгляд справи без їх участі, на задоволенні позовної заяви наполягала. Представник відповідача на розгляд справи в судове засідання не з'явився, голова Таврійської сільської ради надала заяву про розгляд справи без участі представника відповідача, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Оскільки особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явились, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Судом встановлено, що 27 серпня 1983 року уклали шлюб [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданого Таврійської сільської радою Токмацького району Запорізької області від 27.08.1983. За час перебування у шлюбі [PERSON] придбав жилий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 19.09.1985, зареєстровано в реєстрі за №33. Однак за життя [PERSON] не зареєстрував право власності на жилий будинок. [INFO] помер чоловік позивача [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого Таврійської сільської радою Токмацького району Запорізької області від 22.07.2008. Матеріалами справи підтверджено, за час перебування у шлюбі позивача з померлим [PERSON] придбаний жилий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Позивач та померлий [PERSON] проживали в будинку [ADDRESS], що підтверджується довідками Таврійської сільської ради від 19.10.2018. Відповідно до довідки Таврійської сільської ради № 1222 від 19.10.2018, [PERSON] рішенням сільської ради від 27.09.1995 №43 в користування виділена земельна ділянка розміром 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку адресою [ADDRESS]. Відповідно до положень ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (які діяли на момент укладення договору купівлі-продажу від 19.09.1985) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Ці ж положення закріплені в ст.60 СК України. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Отже, за час перебування у шлюбі позивача з померлим [PERSON]набуто наступне нерухоме майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності: будинок [ADDRESS]. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на все його майно, до складу якої увійшли усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, в тому числі на ? частину жилого будинку за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до матеріалів спадкової справи № 281 (2008), заведеної Токмацькою районною державною нотаріальною конторою Запорізької області, позивач є єдиним спадкоємцем після померлого [INFO] [PERSON]. Спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України, Законом України від 2 вересня 1993 року №3425-ХІІ "Про нотаріат", іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. 17 жовтня 2018 року позивач звернулася до державного нотаріуса Токмацької районної державної нотаріальної контори Запорізької області з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [INFO] [PERSON], але отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, в зв'язку з відсутністю реєстрації права власності на житловий будинок, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17.10.2018 №1088//02-31. Технічною характеристикою ПП «Малі 44» №082 від 08.08.2018, підтверджено факт того, що право приватної власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS], не зареєстровано. Відповідно до ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа (фізична, юридична) має конституційне право на судовий засіб захисту. Відповідно до ст.392 ЦК України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду як з позовом про визнання права власності. Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 16 ЦК України передбачено, що звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Право позивача на набуття власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS], підтверджено матеріалами справи. Відповідно до положень частини 3 статті 3 від 1 липня 2004 року № 1952-ІУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Як вбачається з матеріалів справи, за життя померлий [PERSON] правомірно набув право власності на жилий будинок за адресою: [ADDRESS]. У 1985 році питання набуття права власності регулювались Цивільним кодексом Української РСР від 18.07.1963 №1540-VІ (далі - ЦК УРСР), Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою Міністерством комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року та іншими нормативними актами. Згідно зі статтями 100, 101 ЦК УРСР, громадяни мали право мати в особистій власності один жилий будинок. Абзацом 2 пункту 6 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року визначено, що не підлягали реєстрації також будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. За змістом зазначених норм права виникнення права власності на житлові будинки, розташовані в сільській місцевості, не підлягало реєстрації, а тому не залежало від державної реєстрації цього права. Відповідно до частини 1 статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Статтями 1216-1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), спадкування здійснюється за заповітом або за законом, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Главою 25 ЦК України передбачені підстави для припинення права власності. До зазначених підстав не належить припинення права власності у зв'язку з відсутністю реєстрації права приватної власності. Відповідно до положень п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають тільки у тому випадку, якщо наявні умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, а при відмові нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У теперішній час здійснити реєстрацію права власності на жилий будинок у встановленому законом порядку не можливо, оскільки у відповідності з ч.4 ст.25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент смерті. Відповідно до ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до п.3.1 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.392 ЦК). Відповідно до ч.1 ст.1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців із часу відкриття спадщини, тому спір про спадкування може бути вирішений лише після закінчення цього строку. Якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами: копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. З урахуванням вищевикладеного, а також того, що позивач є таким, що прийняв спадщину, суд вважає, що оскільки жилий будинок набутий спадкодавцем правомірно, набутий за час перебування спадкодавця у шлюбі з позивачем, то за позивачем має бути визнано право власності на ? частку в праві на об'єкт нерухомості спільної сумісної власності подружжя, та в порядку спадкування на ? частку спадкодавця в праві на об'єкт спільної сумісної власності. Висновки суду узгоджуються із зібраними у справі доказами і не суперечать вимогам законодавства. Що стосується судових витрат по справі, а саме сплаченого позивачем судового збору, суд визначає наступне. Адвокатом позивача [PERSON] надано клопотання про повернення надмірно сплаченого судового забору в сумі 1409,60 грн. Згідно з ч.2 ст.79 ЦПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. У відповідності до п.п.2,10 ч.1 ст.176 ЦПК України у позовах про визнання права власності на майно або його витребування ціна позову визначається вартістю майна; у позовах, що складаються з кількох самостійних вимог ціна позову визначається загальною сумою всіх вимог. Загальна сума всіх вимог становить 44 415 грн. Позивачем [PERSON] на момент подачі позовної заяви сплачено 704 грн.80 коп. В подальшому доплачено судовий збір за вимогу майнового та не майнового характеру в сумі 1409,60 грн. Вимога про визначення ? частки в праві на об'єкт спільної сумісної власності подружжя не є самостійною вимогою, а являється чітким похідним розумінням того, на яку частку відкрилася спадщина, і на яку просить визнати право власності в порядку спадкування за законом спадкоємець першої черги [PERSON] Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок про повернення надміру сплаченого судового збору в розмірі 1409,60 гривень. Відповідно до п.42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується судом за результатами розгляду справи за клопотанням особи, яка його сплатила, що відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства (частина перша статті 7 Закону № 3674-VI «Про судовий збір»). Про таке повернення зазначається у резолютивній частині судового рішення, яким закінчується розгляд справі по суті (при цьому в його мотивувальній частині наводяться підстави повернення сум судового збору згідно із законом №3674-VI). На підставі викладеного,

Outcome: approved