Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-10 00:00:00

19.10.2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами, якими ( з урахуванням уточнення) просить суд визнати за ним як за спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька [PERSON], померлого 06.01.2007 року, право власності: на земельну ділянку площею 3,479 га, яка розташована на території [PERSON] селищної ради Ізмаїльського району Одеської області масив №17 ділянка № 31, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 5122055400010030170; житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, смт. Суворове, вул. Шевченка, б. №18; земельну ділянку площею 0,1500 га, яка розташована за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, смт. Суворове, вул. Шевченка, №18, переданої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); земельну ділянку площею 0,1104 га, яка розташована на території [PERSON] селищної ради Ізмаїльського району Одеської області, смт Суворове, вул. Шевченка, 18, переданої для ведення особистого селянського господарства. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що державним нотаріусом йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у звязку із тим, що відсутні оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно на імя спадкодавця [PERSON]. Позивач [PERSON], сповіщений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, надав до суду письмову заяву про підтримання позову та розгляд справи без його участі. Представник відповідача [PERSON] селищної ради Ізмаїльського району Одеської області, сповіщений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, надав до суду письмову заяву про визнання позову та розгляд справи без його участі. Відповідач [PERSON], сповіщена належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилася, надала до суду письмову заяву про визнання позову та розгляд справи без її участі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ОД №032476, виданого 22.09.2004 року Ізмаїльською районною державною адміністрацією, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №10-01-234, власником земельної ділянки площею 3,479 га, яка розташована на території [PERSON] селищної ради Ізмаїльського району Одеської області масив №17 ділянка № 31, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 5122055400010030170, являється [PERSON]. Вказане також вбачається із листа відділу Держгеокадастру в Ізмаїльському районі Одеської області від 16.11.2016р. №9-1514-0.12-3793/2-16 та Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-5102469852015 від 30.11.2015р. Згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ОД №039759, виданого 12.01.2004 року [PERSON] селищною Радою народних депутатів, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на за №10-01-190), власником земельної ділянки площею 0,1500 га, яка розташована за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, смт. Суворове, вул. Шевченка, №18, переданої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, являється [PERSON]. Згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ОД №039760, виданого 12.01.2004 року [PERSON] селищною Радою народних депутатів, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на за №10-01-191, власником земельної ділянки площею 0,1104 га, яка розташована на території [PERSON] селищної ради Ізмаїльського району Одеської області, смт Суворове, вул. Шевченка, 18, переданої для ведення особистого селянського господарства, являється [PERSON]. Вказане також вбачається із листа відділу Держгеокадастру в Ізмаїльському районі Одеської області від 05.07.2017р. №9-15-0.181-1459/126-17. Згідно свідоцтва про право особистої власності на будівлю №12 від 06.07.1982р. домоволодіння, що розташоване за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, смт. Суворове, вул. Шевченка, б. №18, належить [PERSON]. Вказане також вбачається із листа КП «Ізмаїльське МБТІ» №953 від 07.07.2017р., в якому зазначено, що за даними архіву власником житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, смт. Суворове, вул. Шевченка, б. №18, зареєстрований [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності №12 від 02.07.1982р., виданого [PERSON] селищною радою, зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно в реєстровій книзі №1/9 від 02.07.1982р. Згідно технічного паспорту на житловий будинок, виданого 20.04.2015р. КП «Ізмаїльське МБТІ», по вул. Шевченка, №18 в смт. Суворове є житловий будинок. Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до свідоцтва про смерть серії 1-ЖД № 066784 від 09.01.2007 року, виданого [PERSON] селищною радою Ізмаїльського району Одеської області, [PERSON] помер 06.01.2007 року. Після смерті [PERSON] згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить: земельна ділянка площею 3,479 га, яка розташована на території [PERSON] селищної ради Ізмаїльського району Одеської області масив №17 ділянка № 31, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 5122055400010030170; житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, смт. Суворове, вул. Шевченка, б. №18; земельну ділянку площею 0,1500 га, яка розташована за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, смт. Суворове, вул. Шевченка, №18, переданої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); земельну ділянку площею 0,1104 га, яка розташована на території [PERSON] селищної ради Ізмаїльського району Одеської області, смт Суворове, вул. Шевченка, 18, переданої для ведення особистого селянського господарства. За життя спадкодавець заповіту не залишав. Спадкоємцем за законом першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України після смерті [PERSON] являється його син [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження серії ІV-ЖД №417444 від 23.03.1988р. Іншій спадкоємець за законом першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України після смерті [PERSON] являється його дочка [PERSON], яка спадщину не прийняла, оскільки на день смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, та протягом шести місяців, не проживала та не була зареєстрована зі спадкодавцем за однією адресою, в установлений законом шестимісячний строк не звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині після смерті [PERSON] відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає. Судом встановлено, що позивач [PERSON] спадщину після смерті батька прийняв фактично, оскільки на день смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, та протягом шести місяців, проживав та був зареєстрований зі спадкодавцем за однією адресою, що підтверджується довідкою виконавчого комітету [PERSON] селищної ради Ізмаїльського району Одеської області від 25.08.2015 року за № 1429, та в установлений законом шестимісячний строк від прийняття спадщини не відмовилася. На звернення позивача [PERSON] до державного нотаріуса з приводу видачі йому свідоцтва про право на спадщину за законом, державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області, йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у звязку із тим, що відсутні оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно на імя спадкодавця [PERSON], оскільки відповідно до пункту 4.15 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року №296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за №282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] спадщину після померлого [PERSON] прийняв фактично, оскільки на день смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, проживав та був зареєстрований зі спадкодавцем за однією адресою, осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині після смерті [PERSON] немає, з огляду на встановлене позивач обґрунтовано вимагає визнання за нею права власності на спадкову власність. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved