Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-26 00:00:00

15 березня 2021 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Санаторій Дружба» про захист прав споживачів та просив суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Санаторій Дружба» на його користь 150 000 грн., за не виконання зобов`язань за Договором передачі (відступлення) майнових прав №23/08/17-Р/3.14 від 23.08.2017 року в строк. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Санаторій Дружба» укладено Договір передачі (відступлення) майнових прав №23/08/17-Р/3.14 від 23.08.2017 року, предметом вказаного Договору є передача (відступлення) Відчужувачем (ТОВ «Санаторій Дружба») Набувачу майнових прав ( [PERSON] ) прав на отримання об`єкта нерухомості, в порядку, на умовах та в строки, які передбачені цим Договором. Відповідно до Додатку №1 до цього Договору об`єктом нерухомості є квартира, будівельний номер 3.14, розташована на 3 поверсі, багатоповерхового житлового будинку з вбудованими громадськими приміщеннями та підземним паркінгом за адресою: [ADDRESS] . Договірна площа - 32,46 метрів квадратних. Пунктом 2.3 цього передбачається, що запланований термін закінчення будівництва та введення в експлуатацію об`єкта капітального будівництва - ІІ квартал 2020 року, цей строк вже минув, у зв`язку з чим, позивач зазначив, що має місце не виконання зобов`язань зі сторони ТОВ «Санаторій Дружба». Позивач у позові вказує, що з його сторони зобов`язання з своєчасної оплати вартості договірної ціни майнових прав виконанні у повному обсязі та в строк встановлений Договором. 22.07.2020 року він письмово звернувся до Відповідача з проханням надати письмову інформацію про всі обставини, що роблять неможливим виконання умов цього Договору та запропонував відповідно до п. 8.2 та п. 8.3 Договору внести та оформити письмово між сторонами Додатковою угодою відповідні зміни до Договору передачі (відступлення) майнових прав №23/08/17-Р/3.14 від 23.08.2017 року, а саме конкретизувати строки закінчення терміну будівництва та строк Договору. 28.08.2020 року Позивач отримав відповідь на свій лист за підписом директора ТОВ «Санаторій Дружба» Проценко О.В., в якому відповідач вказав, що 14.08.2020 року Позивачу в офісі компанії було запропоновано та надано на ознайомлення проект договору про внесення змін до Договору передачі (відступлення) майнових прав №23/08/17-Р/3.14 від 23.08.2017 року, відповіді станом на 28.08.2020 року до компанії не надходило. Позивач в позові стверджує, що в телефонній розмові він повідомив представника ТОВ «Санаторій Дружба», що з датою про запланований термін закінчення будівництва та введення в експлуатацію об`єкта капітального будівництва - ІІІ квартал 2021 року вказаною в проекті договору про внесення змін до Договору передачі (відступлення) майнових прав №23/08/17-Р/3.14 від 23.08.2017 року він не згоден. У зв`язку з затягуванням будівництва та введення в експлуатацію будинку, з затягуванням придбання та оформлення оплаченої квартири, передбаченої Договором у його власність, що дату треба конкретизувати, що в нього за не виконання умов Договору в строк зі сторони ТОВ «Санаторій Дружба» він має пригнічений психіко-емоційний стан, це впливає на душевну рівновагу та спокій його життя, на стан здоров`я та на сімейні відносини з дружиною, що призводить до душевних страждань. Позивач вважає, що своїми діями, з невиконання своїх договірних зобов`язань в строк, ТОВ «Санаторій Дружба» нанесли йому моральну шкоду. Ухвалою суду від 19 березня 2021 року відкрито провадження по вказаній справі за правилами загального позовного провадження. (а.с.16) Ухвалою суду від 20 липня 2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. (а.с.33) В судовому засіданні позивач [PERSON] присутній не був, поза межами судового засідання, 18 квітня 2021 року від представника позивача [PERSON] - [PERSON] до суду надійшла заява, в якій останній просив суд проводити підготовче судове засідання без участі позивача та його представника, в заяві також зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Санаторій Дружба» у судові засідання призначені судом на 19 квітня 2021 року, 01 червня 2021 року, 20 липня 2021 року та 27 серпня 2021 року не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення та судовими повістками які повернулись з відділення почти з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою», причини неявки суду не повідомив. Відзив на позовну заяву від відповідача, до суду не надходив. Згідно з частиною 7 статті 128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Відповідно до пункту 4 частини 8 статті 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи повторну неявку в судові засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд, відповідно до частини 4 статті 223 ЦПК України, вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У відповідності до вимог ст.ст.280-281 ЦПК України, з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду справ в порядку загально позовного провадження, суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідач повідомлявся про перебування в провадженні суду даної справи. Однак у встановлений судом термін відзив на позовну заяву - не подав. Зі змісту пункту 25 рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2011 року у справі "Жук проти України", яке підлягає застосуванню відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", вбачається, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено. У зв`язку з цим, з огляду на належне повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду вказаної цивільної справи, суд вважає можливим провести заочний розгляд вказаної справи на підставі наявних в ній письмових доказів. Суд дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З матеріалів справи вбачається, що 23 серпня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Санаторій Дружба» та [PERSON] укладено Договір про передачу (відступлення) майнових прав № 23/08/17-/3.14.Відповідно до пункту 2.1 предметом вказаного Договору є передача (відступлення) Відчужувачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «Санаторій Дружба» Набувачу майна - [PERSON] майнових прав на отримання Об`єкта нерухомості в порядку, на умовах та строки, які передбачені цим Договором. Пунктом 2.3 вказаного Договору встановлено, що за плановий термін закінчення будівництва та введення в експлуатацію Об`єкта капітального будівництва - ІІ квартал 2020 року. (а.с. 5-9) Відповідно до Довідки вих. №279 від 02 березня 2020 року за підписом директора ТОВ «Санаторій Дружба» підтверджено оплату [PERSON] вартості договірної ціни майнових прав у повному обсязі та в строк за Договором передачі (відступлення) майнових прав №23/08/17-Р/3.14 від 23 серпня 2017 року. (а.с.10) 22 липня 2020 року [PERSON] звернувся листом б/н до директора ТОВ «Санаторій Дружба» Проценко О.В. з проханням надати інформацію, про всі обставини, що роблять неможливим виконання умов Договору станом на 15.07.2020 року та запропонував відповідно п. 8.2 та п. 8.3 Договору внести та оформити письмово між сторонами Додатковою угодою відповідні зміни до Договору передачі (відступлення) майнових прав №23/08/17-Р/3.14 від 23 серпня 2017 року, а саме: до п. 2.3 та п. 7.1 щодо строку терміну закінчення будівництва. (а.с.11) На вказаний лист [PERSON] від 22.07.2020 року надано відповідь за підписом директора ТОВ «Санаторій Дружба» Проценко О.В. вих. №19 від 28 серпня 2020 року, в якому зазначено, що 14.08.2020 року у приміщенні офісу Компанії [PERSON] було запропоновано оформити відповідні зміни до договору та надано проект договору про внесення до Договору передачі (відступлення) майнових прав 23/08/17-Р/3.14 від 23 серпня 2017 року для ознайомлення. Відповіді від [PERSON] не надходило. Крім того, в Листі зазначено, що Договір передачі (відступлення) майнових прав 23/08/17-Р/3.14 від 23 серпня 2017 року діє до повного виконання сторонами зобов`язань за цим Договором. (а.с.13) Позивачем долучено до матеріалів справи Договір про внесення змін до Договору про передачу (відступлення) майнових прав № 23/08/17-Р/3.14 від 23 серпня 2017 року від 14 серпня 2020 року, який не підписаний сторонами, згідно якого Товариством з обмеженою відповідальністю «Санаторій Дружба» запропоновано [PERSON] внести зміни до Договору про передачу (відступлення) майнових прав № 23/08/17-Р/3.14 від 23 серпня 2017 року про наступне: п. 1 сторони погодили внести зміни до п. 2.3 Договору передачі (відступлення) майнових прав № 23/08/17-Р/3.14 від 23 серпня 2017 року та викласти його у такій редакції: «п. 2.3 Орієнтовний термін закінчення будівництва та прийняття в експлуатацію Обєкта капітального будівництва - ІІІ квартал 2021 року» (а.с.12) Згідно преамбули Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: захист своїх прав державою; належну якість продукції та обслуговування; необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію державною мовою продукцію, її кількість, якість, асортимент, її виробника (виконавця, продавця) відповідно до Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної»; безпеку продукції; відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав. Згідно ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Відповідно до ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами. Відповідно до частини першої та пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу з застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно. Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин). Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України. Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Тобто законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства (зокрема статті 4, 22 Закону про захист прав споживачів). Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону про захист прав споживачів чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. У спорах про захист прав споживачів відшкодування моральної шкоди прямо встановлено спеціальним законом, який регулює відносини у сфері захисту прав споживачів. Статті 4 та 22 Закону про захист прав споживачів у чинній редакції прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Пункт 5 частини першої статті 4 Закону про захист прав споживачів передбачає, що споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Відповідно до пункту 19 частини першої статті 1 Закону про захист прав споживачів термін «продукція» у цьому Законі вживається в значенні - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Так, вирішуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди за порушення споживчого договору, суди мають враховувати, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено. Такий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року (справа № 216/3521/16-ц, провадження № 14-714 цс 19). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї, у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, приниженні честі, гідності та ділової репутації. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. п. 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з подальшими змінами та доповненнями, відповідно до ст. 137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивачем по справі не було надано до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження завданої йому моральної шкоди, як і не було доведено факту неправомірних дій відповідача та причинно-наслідкового характеру вказаних дій та завданої йому моральної шкоди. Відповідно до вимог ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Європейський суд з прав людини вказує, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Отже, звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач має довести, яких саме втрат немайнового характеру (моральну шкоду) він зазнав, та яке саме їх матеріальне вираження. Недоведеність позивачем зазначених обставин у справі є підставою для відмови у задоволенні позову. Таким чином, оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності, а також враховуючи те, що позивачем не надано суду доказів в обґрунтування та підтвердження заявлених позовних вимог та не надано об`єктивних і переконливих доказів на підтвердження факту заподіяння йому матеріальної та моральної шкоди внаслідок дій відповідача, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність цих вимог, а відтак у задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі ч.ч.1, 2 п.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Відповідно до ч.7 ст.141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного та ,

Outcome: dismissed