Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-12 00:00:00

11.08.2014 року позивачка звернулася до суду з даним позовом, у якому просить ухвалити рішення про відібрання малолітнього сина [PERSON], [INFO], у відповідача [PERSON], пр. по [ADDRESS], який не виконує рішення суду і незаконно утримує дитину,- де б син не знаходився, та передати [PERSON], 2009 р.н., матері, позивачці [PERSON]. Свій позов позивачка мотивує тим, що рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 23 грудня 2013 року у справі № 699/1301/13-ц за позовом позивачки до [PERSON], за участю третіх осіб на стороні позивачки, які не заявляли самостійних вимог щодо предмета спору: служби у справах дітей Корсунь-Шевченківської РДА Черкаської області та органу опіки та піклування Стеблівської селищної ради Корсунь-Шевченківського району, було визначено місце проживання їх спільного малолітнього сина [PERSON], [INFO]., біля матері [PERSON], тобто біля позивачки. Але відповідач вказане рішення суду умисно не виконує, дитину не віддає, утримує по своєму місцю проживання, не допускає матір навіть до спілкування з дитиною,залякує дитину. Виконавча служба не може виконати вказане рішення суду, оскільки у резолютивній частині такого відсутні вимоги зобов»язального характеру, а лише визначено місце проживання дитини і таким є місце проживання біля матері, позивачки по справі, а тому позивачка змушена звернутися до суду за захистом своїх інтересів та інтерсів малолітнього сина. 20.10.2014 р. відповідач пред»явив зустрічний позов до [PERSON] , за участю тих же 3-х осіб, про зміну визначеного місця проживання малолітньої дитини. У зустрічному позові [PERSON] просить суд ухвалити рішення та змінити визначене судом місце проживання [PERSON], [INFO].- з матір"ю дитини, та визначити таке за місцем проживання з батьком, [PERSON] , яким є будинок [ADDRESS]. Свій зустрічний позов [PERSON] мотивує тим, що він перебував у шлюбі з відповідачкою з 2002 по червень 2011 р. В період шлюбу у них народилося 2 дітей: дочка 2002 р.н. та син 2009 р.н., а у червні 2013 р. відповідачка забрала дочку і вибралася з будинку [ADDRESS], де жила їх сім»я, а син не побажав йти з матір»ю і залишився жити з [PERSON] Але рішенням Корсунь-Шевченківського райсуду від 23.12.2013 р. було визначено місце проживання сина з матір»ю, але мати до дитини не приходить, не спілкується, тому син так і проживає з батьком. [PERSON], пред»явивши вказаний зустрічний позов, вважає, що визначене рішенням суду місце проживання дитини повинно бути змінено рішенням суду, бо мати вихованням дитини не займається, не спілкується, сам син не бажає жити з матір»ю, її боїться, бажає жити з батьком, бо дитина прив»язана до батька, дитині потрібна спокійна обстановка, а мати таку не створить, про що надає суду висновок психолога та висновок юридичного психолога, а тому і пред»явлено зустрічний позов. У судовому засіданні позивачка та її представник основний позов повністю підтримали, та представник надала пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Зустрічний позов позивачка і її представник не визнали і представник надала суду наступні пояснення. Що пред»явивши зустрічний позов [PERSON] намагається таким незаконним способом переглянути судове рішення від 23.12.2013 р., яким вже визначено місце проживання сина, і таким є проживання з матір»ю, яке [PERSON] умисно не виконується. [PERSON] суду пояснила, що ні про яку зміну визначеного місця проживання дитини не може бути мови, бо є не виконане [PERSON] рішення суду, і дитина ще з часу як [PERSON] насильно забрав у матері дитину у червні 2013 р. не жила з матір»ю і на даний час не живе. [PERSON] суду пояснила, що батько не дає матері спілкуватися з сином, залякує його матір»ю, що ніби-то вона вона зла, буде його бити. Мати намагалася зустрітися з дитиною за допомогою працівників відповідних служб району, але на приїзд представників виконавчої служби та служби у справах дітей Корсунь-Шевченківської РДА батько реагував погрозами, скаргами і не давав можливості належно спілкуватися матері з дитиною. Дитину доглядає фактично мати [PERSON], оскільки батько не завжди буває вдома,бо прапцює, дитина з вересня 2013 року не відвідує дитячий садок. [PERSON] кілька раз намагалася поспілкуватися з дитиною, але батько зразу ж втручався у розмову і починав дитину залякати різними нісенітницями. Відповідач та його представник основний позов не визнали і представник надав суду наступні пояснення. Що ніхто дитину у матері не забирав, син сам побажав жити з батьком та не хоче спілкуватися з матір»ю, ховається від неї. Що мати до дитини не приходила, а тому це значить що її дитина не цікавить. Крім того, [PERSON] надав суду копію амбулаторної картки дитини, з якої вбачається, що дитина хворіє, потребує спокою, та згідно наданих ним суду висновків двох психологів, які вказали, що з урахуванням індивідуальних особливостей дитини, його віку, зв»язку з батьком, сім»єю батька, яких дитина віднесла до своїх родичів, під час проведення гри-тестування, дитині буде краще з батьком. Зустрічний позов [PERSON] та його представник підтримали і представник дав пояснення, аналогічні викладеним у зустрічному позові та пояснив, що зустрічний позов не є позовом про перегляд судового рішення від 23.12.2013 р., а є новим позовом з урахуванням вказаних висновків, які надані на даний час, та таких не було на час ухвалення попереднього рішення. Представник служби у справах дітей Корсунь-Шевченківської районної державної адміністрації Курінна М.Ю. суду пояснила, що все, вказане негативне на адресу позивачки є ні чим іншим, як видумкою [PERSON], та вважає, що основний позов підлягає до задоволення, бо таке рішення буде в інтересах малолітньої дитини, оскільки вказаний представник була у сім»ї [PERSON] бачила, що дитина залякана, дитина боїться батька і відповідає лише тоді коли подивиться на батька і його слухає. При відсутності батька дитина веде зовсім по іншому.Що мати мала і має всі умови для виховання та розвитку дитини, а тому дитина повинна жити з матір»ю та старшою сестрою. Крім того, представник служби пояснила, що дитині лише 5 років, а тому говорити про те, що дитина у такому віці висловлює свою усвідомлену думку про небажання жити з матір»ю, при умові, що батько вже другий рік не дає дитині спілкуватися з матір»ю, постійно залякує викраденням чужими людьми, що мати зла, оцінювати, як реальний доказ, неможливо. Представник служби суду пояснила, що вона була неодноразово в обох сім»ях, бачила матеріально-побутові умови, бачила як відноситься батько до дитини, постійно її залякуючи, бачила, як мати намагалася поспілкуватися з дитиною, але батько цьому перешкоджав і не дав виконати рішення суду, погрожував не тільки їй, а і представнику виконавчої служби, не пускав її до будинку, щоб побачити умови проживання дитини, дитину тримає у постійній напрузі. Курінна М.Ю. вважає, що у матері є всі умови для проживання дитини, її розвитку і виховання, та буде можливість проживати разом із старшою сестрою 2002 р.н. При цьому представник служби послалася і на вимоги Конвенції з прав дитини. Що стосується зустрічного позову, то представник служби у справах дітей вважає, що у задоволенні такого потрібно відмовити, оскільки ні про яку зміну місця проживання дитини не можна говорити, адже [PERSON] так і не дав виконати рішення суду, яке не виконується другий рік, не давав можливості навіть у присутності представників відповідних служб поспілкуватися матері з дитиною. Курінна М.Ю. вважає, що все, викладене у зустрічній заяві, є видумкою батька дитини, а надані висновки психологів, які проведені зі слів батька, ґрунтуються лише на припущеннях і не проведені у сукупності з іншими доказами. Представник органу опіки та піклування Стеблівської селищної ради Корсунь-Шевченківського району в судове засідання не з'явився, але до суду направлено заяву за підписом селищного голови з проханням слухати справу у відсутність представника органу опіки і піклування. Вказаний орган, виконуючи приписи ч. ч. 4, 5 ст.19 СК України, вважає, що основний позов підлягає до задоволення, про що суду надається висновок про те, що орган опіки і піклування, вивчивши матеріальні, побутові, психологічні умови обох сімей вважає, що для дитини буде доцільним і кращим проживання з матір»ю,а також те, що дитина не повинна бути розлучена з матір»ю та рідною сестрою. Що стосується зустрічного позову, то орган опіки і піклування вважає, що у його задоволенні необхідно відмовити, як безпідставному ( а.с. 27,32,71, 125,116 ). Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників та представників 3-х осіб, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих доказів, вважає, що основний позов підлягає до задоволення, а у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити на підставі наступних доказів. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.11.2002 р. по 14.06.2011 р. Від даного шлюбу сторони мають 2 неповнолітніх дітей: дочку 2002 р.н. та сина 2009 р.н., які жили з батьками, а з 19.06 2013 р. позивачка змушена була виїхати з будинку, де вони проживали, забравши лише дочку, 2002 р.н., бо відповідач забрав сина і не дав і по даний час не дає матері навіть спілкуватися з дитиною. Рішенням Корсунь -Шевченківського районного суду Черкаської області від 23 грудня 2013 року за позовом позивачки до [PERSON] було визначено місце проживання їх малолітнього сина [PERSON], 2009 р.н., і таким є проживання дитини з матір»ю [PERSON], зареєстрованою [ADDRESS] ( а.с. 7-8). Вказаним рішенням суду були виконані вимоги ст. 161 СК України, тобто вивчені всі істотні обставини, необхідні для ухвалення вказаного рішення суду. Вказане рішення ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 25.03.2014 р. залишено без змін (а.с.9-10), як і касаційною інстанцією. А також було відмовлено у скасуванні вказаного рішення по нововиявлених обставинах, при наданні [PERSON] відеозапису про спілкування дитини з матір»ю. Даний відеозапис, проведений родичами [PERSON], був переглянутий судому у даному процесі і судом і ніяких доказів, які б давали суду підстави відмовити позивачці у задоволенні основного позову суд не встановив ( а.с. 88). Присутня при даному відеозапису , та при перегляді у суді, представник служби у справах дітей Курінна М.Ю. суду пояснила, що відеозапис наданий лише в тій частині, яка потрібна батькові, і то, навіть при перегляді даного відеозапису видно і чути, як батько на підвищених тонах говорить сину, щоб він казав, що він не хоче йти до матері. У судовому засіданні встановлено, що дійсно відповідач рішення суду про повернення дитини матері не виконав, дитину позивачці не повернув, тому [PERSON] зверталася до виконавчої служби для примусового виконання вказаного судового рішення. Як встановлено у судовому засіданні, спочатку виконавче провадження було відкрито і державний виконавець разом з представником служби у справах дітей намагалися виконати рішення суду, але [PERSON] дитину не віддав, почав погрожувати не лише матері дитини, а і представникам вказаних служб, про що підтвердила у суді як позивачка, так і представник служби у справах дітей Курінна М.В. А потім написав скарги на вказаних осіб. А тому, згідно наданої суду копії постанови державного виконавця ВДВС Корсунь-Шевченківського РУЮ, було закрито виконавче провадження по виконанню рішення суду від 23.12.2013 року, з тих підстав, що в резолютивній частині вказаного рішення немає вимог зобов'язального чи майнового характеру, а тому таке не потребує примусового виконання в органах ДВС України (а.с.12-13). Разом з тим, суду надано документ про те, що після того, як представник соціальної служби по проханню [PERSON] допомогти зустрітися з сином, у січні 2014 року відвідала з матір»ю батька з дитиною, то у представника соціальної служби склалася думка, що батько психологічно тисне на дитину, дитина його боїться і в присутності батька веде себе з матір»ю подавлено, а коли батько виходить, то дитина стає зовсім іншою, веселою. А тому, про виявлені обставини було складено акт, а на підставі акту директор соціальної служби Корсунь-Шевченківського районного центру повідомила службу справах дітей Корсунь-Шевченківської РДА листом від 17.01.2014 р., для вжиття заходів щодо захисту прав дитини ( а.с.117). Як встановлено у суді, копія такого листа була направлена і прокурору Корсунь-Шевченківського району. У судовому засіданні також встановлено, що дійсно дитина не відвідує дитячий садок з вересня 2013 року, бо батько сина не водить у садочок, а під час перебування батька на щоденній роботі, а це з 8 до 17 години, вихованням дитини займається баба хлопчика, мати [PERSON], яка проживає [ADDRESS]. Тобто, дитина, не відвідуючи дитсадка, маючи батька і матір, живе у інших людей, які і займаються вихованням. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] маючи дочку 2002 р.н., яка проживає з матір»ю [PERSON], не спілкується з нею, не надає допомоги на її утримання, не цікавиться її навчанням, життям, про що [PERSON] не заперечував у судовому засіданні. А це свідчить про те, що між сторонами існують напружені стосунки, а відповідає за це син [PERSON] 2009 р.н. Згідно наданих висновків відповідних служб, в т.ч. і органу опіки і піклування, що були надані при ухваленні судового рішення 23.12.2013 р., проживання дитини з матір»ю буде в інтересах дитини. Дані обставини, не підлягають повторному доказуванню, відповідно до приписів ч.3 ст. 61 ЦПК України. Кілька раз наданий суду висновок органу опіки і піклування і у дану справу, має такий же висновок, що були попередні, тобто: проживання дитини з матір»ю буде відповідати інтересам дитини. Даний висновок суд оцінює як обґрунтований, такий, що відповідає інтересам дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини і мають право на безперешкодне спілкування з дитиною ( ст.153 СК). Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначає права, обов'язки та відповідальність батьків за виховання та розвиток дитини. Так виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина. Згідно з положеннями статей 155, 157 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Такі ж гарантії для батьків, що проживають окремо від дітей, та для самих дітей, встановлені ст.15 Закону України "Про охорону дитинства". Відповідно до ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Такий спір судом було вирішено і визначено місце проживання дитини з матір»ю, але рішення суду батько умисно не виконує, чинити перешкоди навіть у спілкуванні матері з дитиною. Відповідно до ч.4 ст.150 ,155 СК України батьки повинні поважати дитину і здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ст. 162 СК України встановлені правові наслідки протиправної поведінки одного з батьків або іншої особи при визначенні місця проживання малолітньої дитини , якими є відібрання дитини у другого з батьків і повернення її за попереднім місцем проживання. У даному випадку [PERSON] не має законних прав утримувати сина, бо є рішення суду, що дитина повинна жити з матір»ю, позивачкою по справі, і таке по умисній вині [PERSON] не виконується. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням, в т.ч. у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов»язковими до виконання на всій території України. Тобто, з урахуванням того, що мається діюче рішення суду, яким вже визначено, що син сторін [PERSON] повинен жити біля матері, позивачки по справі, дане рішення суду є обов»язковим до виконання відповідачем по основному позову, а також і судом, при розгляді вказаного позову. Що стосується посилання відповідача на те, що дитина не бажає жити з матір»ю з посиланням на два на висновки психологів, проведених [PERSON] вже в ході розгляду даної справи, зі слів батька, про що у суді було встановлено, у яких вказано, що суду потрібно урахувати прив»язаність дитини до батька; що у дитини можуть виникнути емоційні розлади, поведінкові порушення та інші психологічні проблеми, які будуть пов»язані з конфліктом між батьками, а тому переїзд до матері буде сприяти порушенню його психо-емоційного стану; що цей переїзд може привести до отримання психологічної травми, бо дитина з липня 2013 р. живе з батьком, де вже привикла до оточення, обстановки ( а.с. 48, 49-54), то суд це оцінює ці висновки, як думку спеціалістів, яка ґрунтується лише на припущеннях,зроблена лише зі слів батька, тобто вказується що таке може бути, та не узгоджується з іншими доказами, добутими у судовому засіданні, в т.ч., на які посилається органу опіки і піклування, служба у справах дітей, представник служби у справах дітей Курінна М.Ю., яка неодноразово спілкувалася з обома близькими, з дитиною. Курінна М.Ю. також суду пояснила, що посилання на те, що дитина боїться матері, є видумкою батька. Не приймає суд як докази, які б вплинули на основний позов, надані суду акти, складені, як встановлено у судовому засіданні особами, які не правомомочні на такі дії, про добрі стосунки батька з сином ( а.с. 55-60). Адже ніхто не стверджував у суді, що [PERSON]поганий батько. Але дитині буде краще жити з матір"ю та сестрою, а батько має право на спілкування з сином. Посилання [PERSON] на погіршення стану здоров»я дитини через ніби-то конфлікти з матір»ю дитини, з посиланням на виписку з амбулаторної картки, свідчать про те, що батько неналежно доглядає дитину, бо згідно даних рішення суду від 23.12.2013 р. дитина була здорова, і це підтвердив у суді і [PERSON], а на даний час вже маються проблеми. Що стосується з»ясування думки дитини, щодо місця її проживання , то відповідно до ч.2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. У даному випадку дитина є 2009 р. н., тобто такою, яка не досягла вказаного у законі віку, тому у суду немає законних підстав для з»ясування її думки у суді щодо місця її проживання. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Суд, виходячи з наданих доказів, приходить до висновку ,що дитина повинна жити з матір»ю та сестрою у створених для них належних умовах, а батько має право на спілкування з дитиною та на участь у його вихованні. Таким чином, на підставі викладених обставин та доказів, суд вважає, що позивачка свій позов довела, такий є обґрунтованим, вказане рішення про задоволення позову буде відповідати інтересам малолітньої дитини, можливості жити у сім»ї з матір»ю та сестрою, 2002 р.н., а тому основний позов підлягає до задоволення. Що стосується зустрічного позову, то у його задоволенні необхідно відмовити, оскільки судовому розгляду та захисту підлягають спори, якщо чиїсь права порушені. У судовому засіданні встановлено, що було рішення суду, яким було визначено місце проживання дитини сторін, сина 2009 р.н. з матір»ю, але відповідач дане рішення не виконав,яке всіма судовими інстанціями залишено без змін та відмовлено і у перегляді рішення по нововиявлених обставинах . Тобто,[PERSON] суду не надав жодного доказу по зустрічному позову, який би підтвердив, що на даний час [PERSON] порушила його права щодо спілкування з сином [PERSON], 2009 р.н., його місця проживання, адже син проживає з [PERSON] з часу народження і по даний час. Не надано суду і жодного доказу, що мати змінилася у гіршу сторону після судового рішення, тобто з грудня 2013 року . Відповідно до ч.2 ст.223 ЦПК України після набрання рішенням законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. А тому звернення [PERSON] до суду позовом про зміну визначеного місця проживання дитини на даний час, коли не виконане рішення суду щодо проживання дитиною з матір»ю,є ні чим не обґрунтованим і у задоволенні зустрічного позову суд відмовляє, як безпідставному. У судовому засіданні встановлено, що дитина до липня 2013 р. проживала з обома батьками, а після їх розлучення дитина залишилася проживати з батьком і живе по даний час.Зі слів представника служби у справах дітей дитина доглянута, немає загрози її життю чи здоров»ю, а тому, виходячи з встановлених обставин справи, стосунків між батьками, з метою захисту інтересів дитини, суд вважає, що немає підстав для допущення рішення до негайного виконання, як на те вказує п.5 ч.1 ст. 367 ЦПК України, щодо відібрання дитини і повернення тому з ким вона проживала, і вважає, що при встановлених рішенням обставинах, дане рішення не підлягає негайному виконанню щодо відібрання дитини і підлягає виконанню у повному обсязі після вступу в закону силу. Оскільки основний позов задовольняється, то суд стягує з відповідача в користь позивачки понесені нею та документально підтверджені судові витрати в сумі 243.60 грн., відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України. Судові витрати [PERSON] по зустрічному позову суд залишає за ним, так як у задоволенні такого суд відмовляє.

Outcome: approved