Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-05 00:00:00

11.12.2012 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Інтегрітес» про визнання незаконним наказу № 101 від 13.11.2012 року про його звільнення та скасування цього наказу, поновлення на роботі у відповідача на посаді старшого піар-менеджера, визнання незаконним переведення позивача на іншу роботу, стягнення заборгованості по зарплаті та відшкодування моральної шкоди, а також зобов'язання відповідача надати позивачу щорічну відпустку на підставі поданої ним заяви від 15.10.2012 року (а.с. 1-4). Після уточнення позивачем своїх вимог на виконання ухвали суду, якою йому було надано строк на усунення недоліків, [PERSON] просив суд: 1.Визнати, що відповідач 02.07.2010 року зробив позивачу офіційну письмову «Пропозицію про роботу» на посаді старшого піар-менеджера з 19.07.2010 року про зарплату 8 тис. грн., яка зазначена в рішенні апеляційного суду м.Києва від 25.07.2012 року. 2.Визнати, що відповідач 19.07.2010 року уклав з позивачем безстроковий трудовий договір на умовах із зарплатою 8 тис. грн. 3.Визнати незаконним переведення позивача на роботу за іншою (відмінною від основного офісу) адресою вул.Ю.Шумського,1-Б, у лівобережній частині м.Києва без створення необхідних для праці умов та без попередження про зміну суттєвих умов праці. 4.Визнати незаконним переведення позивача на роботу з іншою (значно меншою за встановлену трудовим договором) зарплатою без попередження про зміну суттєвих умов праці. 5.Визнати незаконним поновлення позивача на роботі з одночасним звільненням позивача з роботи начебто за скороченням штату фактично в один день - 15.10.2012 року. 6.Визнати відсутність будь-яких змін в організації праці відповідачем з 08 по 15 жовтня 2012 року. 7.Визнати, що незаконний наказ № 90 від 15.10.2012 року про звільнення позивача з роботи 15.12.2012 року порушив трудові права позивача, але виклав позицію відповідача щодо факту відсутності для позивача роботи за відповідною професією чи спеціальністю станом на 15.10.2012 року. 8.Визнати незаконним та скасувати наказ № 101 від 13.11.2012 року про звільнення позивача з роботи 16.10.2012 року. 9.Визнати незаконним ненадання позивачу щорічної відпустки на підставі поданої 15.10.2012 року заяви та не надання позивачу будь-якої відповіді на цю заяву про відпустку у строк до 17.10.2012 року, визначений самим відповідачем. 10.Поновити позивача на роботі в ТОВ «Інтегріс» на посаді старшого піар менеджера із зарплатою 08 тис. грн. 11.Зобов'язати відповідача надати позивачу одразу після поновлення його на роботі за цим рішенням суду щорічну відпустку на підставі отриманої відповідачем заяви позивача від 15.10.2012 року та виплатити відповідні відпускні за три дні до початку відпустки за нормами ст. 80 КЗпП України. 12.Зобов'язати відповідача видати позивачу або надіслати йому на домашню адресу довідку про доходи в 2010-2013 роках та розрахункові листки за кожний місяць роботи з 19 липня 2010 року по день рішення суду за цим позовом. 13.Стягнути на користь позивача з відповідача зарплату за час роботи з 19 липня 2010 року по 25.07.2012 року (по день рішення Апеляційного суду м.Києва за першим позовом), виходячи із суми 8 тисяч гривень на місяць (з 19 липня 2010 року по 25.07.2012 року минуло 24 місяці), - 24 x 8 = 192 тисячі грн. 14.Стягнути на користь позивача з відповідача зарплату за час з 25 липня 2012 року по 15.10.2012 року (по день другого звільнення за скороченням штату) виходячи із суми 8 тисяч гривень на місяць (з 25 липня 2012 року по 15.10.2012 року минуло 3 місяці), - 3 x 8 = 24 тисячі грн. 15.Стягнути на користь позивача з відповідача зарплату за час з 16.10.2012 року по день рішення суду за даним позовом, виходячи із суми 8 тисяч гривень на місяць 16.Стягнути за ст. 237-1 КЗпП з ТОВ "Інтегрітес" на користь позивача на відшкодування моральної шкоди, пов'язаної з трьома незаконними звільненнями, невиплатою зарплати, ненаданням відпустки та невиконанням рішення суду про поновлення на роботі, у сумі 200 тисяч гривень (а.с. 10 -15). Ухвалою суду від 11.03.2013 року провадження в справі в частині вимог, в яких [PERSON] просив: « 1.Визнати, що відповідач 02.07.2010 року зробив позивачу офіційну письмову «Пропозицію про роботу» на посаді старшого піар-менеджера з 19.07.2010 року про зарплату 8 тис. грн., яка зазначена в рішенні апеляційного суду м.Києва від 25.07.2012 року. 2.Визнати, що відповідач 19.07.2010 року уклав з позивачем безстроковий трудовий договір на умовах із зарплатою 8 тис. грн. 3.Зобов'язати відповідача видати позивачу або надіслати йому на домашню адресу довідку про доходи в 2010-2013 роках та розрахункові листки за кожний місяць роботи з 19 липня 2010 року по день рішення суду за цим позовом.», було закрито (а.с. 67-70). Ухвалою суду від 17.09.2013 року провадження в справі в частині вимог, в яких [PERSON] просив: « 1. Визнати незаконним переведення позивача на роботу за іншою (відмінною від основного офісу) адресою вул.Ю.Шумського,1-Б, у лівобережній частині м.Києва без створення необхідних для праці умов та без попередження про зміну суттєвих умов праці. 2. Визнати незаконним переведення позивача на роботу з іншою (значно меншою за встановлену трудовим договором) зарплатою без попередження про зміну суттєвих умов праці. 3. Визнати незаконним поновлення позивача на роботі з одночасним звільненням позивача з роботи начебто за скороченням штату фактично в один день - 15.10.2012 року. 4. Визнати відсутність будь-яких змін в організації праці відповідачем з 08 по 15 жовтня 2012 року.», було закрито (а.с. 159-161). Ухвалою від 06.02.2014 року, суд прийняв до розгляду заяву позивача про збільшення позовних вимог від 25.12.2013 року, в частині наступних вимог: 1. Стягнути з відповідача компенсацію за ненадання позивачу щорічної відпустки на підставі поданої 15 жовтня 2012 року заяви та ненадання позивачу будь-якої відповіді на цю заяву про відпустку у строк до 17 жовтня 2012 року, визначений самим відповідачем; 2. Стягнути на користь позивача з відповідача компенсацію за час вимушеного прогулу (через затримку видачі трудової книжки) з 27 липня 2010 року по 27 листопада 2013 року, виходячи із суми 8000,00 грн. на місяць (40 місяців) у розмірі 320000,00 грн.; 3. Стягнути за ст. 237-1 КЗпП з ТОВ «Інтегрітес» на користь позивача відшкодування моральної шкоди, пов'язаної із трьома незаконними звільненнями, невиплатою заробітної плати, ненаданням відпустки, невиконанням рішення суду про поновлення на роботі та невидачею трудової книжки у розмірі 300000,00 грн. Решта вимог, викладених у вказаній заяві, не були прийняті судом до розгляду в даній справі, оскільки вони позивачем уже заявлялися раніше, і відповідно до ухвал суду від 11.03.2013 року та 17.09.2013 року в даній справі, провадження в справі за цими вимогами було закрите. Вказані ухвали суду були залишені без змін Апеляційним судом м.Києва (а.с. 194-196). Отже на розгляді суду в даному провадженні перебувають наступні позовні вимоги [PERSON] заявлені ним до ТОВ «Інтегріс»: 1.Визнати, що незаконний наказ № 90 від 15.10.2012 року про звільнення позивача з роботи 15.12.2012 року порушив трудові права позивача, але виклав позицію відповідача щодо факту відсутності для позивача роботи за відповідною професією чи спеціальністю станом на 15.10.2012 року. 2.Визнати незаконним та скасувати наказ № 101 від 13.11.2012 року про звільнення позивача з роботи 16.10.2012 року. 3.Визнати незаконним ненадання позивачу щорічної відпустки на підставі поданої 15.10.2012 року заяви та не надання позивачу будь-якої відповіді на цю заяву про відпустку у строк до 17.10.2012 року, визначений самим відповідачем. 4.Поновити позивача на роботі в ТОВ «Інтегріс» на посаді старшого піар менеджера із зарплатою 08 тис. грн. 5.Зобов'язати відповідача надати позивачу одразу після поновлення його на роботі за цим рішенням суду щорічну відпустку на підставі отриманої відповідачем заяви позивача від 15.10.2012 року та виплатити відповідні відпускні за три дні до початку відпустки за нормами ст. 80 КЗпП України. 6.Стягнути на користь позивача з відповідача зарплату за час роботи з 19 липня 2010 року по 25.07.2012 року (по день рішення Апеляційного суду м.Києва за першим позовом), виходячи із суми 8 тисяч гривень на місяць (з 19 липня 2010 року по 25.07.2012 року минуло 24 місяці), - 24 x 8 = 192 тисячі грн. 7.Стягнути на користь позивача з відповідача зарплату за час з 25 липня 2012 року по 15.10.2012 року (по день другого звільнення за скороченням штату) виходячи із суми 8 тисяч гривень на місяць (з 25 липня 2012 року по 15.10.2012 року минуло 3 місяці), - 3 x 8 = 24 тисячі грн. 8.Стягнути на користь позивача з відповідача зарплату за час з 16.10.2012 року по день рішення суду за даним позовом, виходячи із суми 8 тисяч гривень на місяць 9.Стягнути за ст. 237-1 КЗпП з ТОВ "Інтегрітес" на користь позивача на відшкодування моральної шкоди, пов'язаної з трьома незаконними звільненнями, невиплатою зарплати, ненаданням відпустки та невиконанням рішення суду про поновлення на роботі, у сумі 200 тисяч гривень. Позивач в судове засідання не з'явися, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с. 186). В своїй заяві про збільшення позовних вимог від 25.12.2013 року позивач просить розглянути справу у його відсутність (а.с. 183 - 184). З урахуванням викладеного суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність позивача. Представник відповідача проти задоволення позову заперечив, вважає вимоги позивача безпідставними та такими, що не доведені належними і допустимими доказами. Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що в серпні 2010 р. [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовною заявою про поновлення на роботі, видачу трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 14.02.2012 р. у справі № 2-4099/11 у задоволенні вказаних позовних вимог [PERSON] відмовлено повністю. За результатами перегляду даного рішення суду першої інстанції Апеляційним судом м.Києва 25.07.2012р. ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, а саме задоволено наступні вимоги: про поновлення на роботі; заведення на [PERSON] трудової книжки з внесенням запису про прийом на роботу з 19 липня 2010р.; про стягнення 2000 грн. моральної шкоди. В решті позовних вимог [PERSON] було відмовлено, а саме: визнати, що ТОВ «Інтегріс» 02.07.2010 р. зробив [PERSON] офіційну пропозицію про роботу з окладом 8 тис. грн.; визнати, що відповідач 19.07.2010 р. уклав з позивачем безстроковий трудовий договір; зобов'язати Відповідача видати або надіслати поштою йому довідку про доходи в 2010 р., розрахункові листи, копії всіх наказів, які стосуються Відповідача, завірену копію трудової книжки Позивача із записом про прийняття позивача на роботу з 19.07.2010 року. 08.10.2012 р. ТОВ «Інтегрітес» на виконання Рішення Апеляційного суду м.Києва від 25.07.2012 р. видано наказ № 89 про поновлення на посаді [PERSON], копію якого було направлено [PERSON] на його адресу: « [ADDRESS]» (а.с.40). У супровідному листі [PERSON] повідомлялось, що він має з'явитись на роботу в день, наступний за днем отримання ним листа та копії наказу про поновлення. 15.10.2012 р. [PERSON] з'явився до відділу кадрів ТОВ «Інтегрітес», який знаходиться за адресою: 04070, вул.Борисоглібська,15 Б, де під розпис було ознайомлений з Наказом № 89 «Про поновлення на посаді [PERSON]». Крім того позивача було повідомлено про місцезнаходження його робочого місця за адресою вул.Шумського Юрія,1-б, офіс 121. Також, на виконання рішення Апеляційного суду м.Києва від 25 липня 2012 року у справі №22-6589, на ім'я [PERSON] було оформлено трудову книжку та виплачено [PERSON] 2000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Таким чином, відповідачем було виконано Рішення Апеляційного суду м.Києва від 25.07.2012р., а саме: 08.10.2012 р. [PERSON] було поновлено на роботі, шляхом видачі відповідного наказу, було виплачено кошти на відшкодування моральної шкоди в розмірі 2000 грн.; 15.10.2012 р., коли [PERSON] з'явився на роботу - на нього було оформлено трудову книжку, у зв'язку з чим 26.10.2012р. державним виконавцем ВДВС Подільського РУЮ в м.Києві винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. 15.10.2012р. [PERSON] під розпис було ознайомлено з наказом № 90 про зміни в організації праці у зв'язку з ліквідацію посади старшого піар-менеджера від 15.10.2012 р., в якому [PERSON] повідомлялось про його звільнення з 15.12.2012р. на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. До наказу додавався додаток № 1, в якому позивача повідомляли під розпис про причини звільнення. Позивач вважає незаконним наказ № 90 від 15.10.2012 р. про звільнення його з роботи 15.12.2012 р., оскільки у відповідача фактично ніяких змін в організації праці не відбувалося, а тому цей наказ порушує його трудові права. З такими твердженнями позивача суд не погоджується, зважаючи на наступне. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 40. КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. В штатному розписі ТОВ «Інтегрітес» починаючи з 2010 р. була відсутня така посада, як старший піар-менеджер, до того ж така посада не передбачена у класифікаторі професій України. Таким чином, на виконання рішення суду позивача було поновлено на роботі на посаду, яка не була передбачена штатним розписом відповідача, а також, яка не передбачена класифікаторі професій України. Відповідачем належним чином та у встановленому законом порядку (ч.2 ст. 49-2 КЗпП) було повідомлено Подільський районний центр зайнятості про скорочення чисельності працівників, що підтверджується наданим відповідачем звітом про заплановане вивільнення працівників. Позивача, відповідно до ч.1 ст. 49-2 КЗпП, відповідачем було повідомлено, що він буде звільнений через два місяці після видання наказу про скорочення посади. З урахуванням викладеного суд вважає, що оскільки відповідачем було дотримано процедуру вивільнення працівників у встановленому законом порядку, посилання позивача на порушення його трудових прав при скороченні є безпідставним та необґрунтованим. Із зібраних в справі доказів, судом встановлено, оскільки з 16.10.2012 р. і до 13.11.2012р. позивач не з'являвся на роботу в ТОВ «Інтегрітес», у зв'язку з чим [PERSON] не міг бути скорочений відповідно до п.1 ч. 1 ст. 40. КЗпП. Протягом вказаного періоду відповідачем позивачу направлялись листи та телеграми з проханням надати пояснення про причини відсутності на роботі. Разом з тим [PERSON] не надав відповідачу на його вимоги пояснення про причини відсутності з 16.10.2012 р. і по 13.11.2012 р. включно. Доказів зворотного позивачем суду не надано. У зв'язку з тим, що позивач протягом майже місяця не з'являвся на робочому місті, пояснень своєї відсутності відповідачу не надав, 13.11.2012 р. його було звільнено за прогул 16.10.2012 р. в порядку, передбаченому п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП. У зв'язку з чим, Наказом № 102 від 13.11.2012 р. було скасовано Наказ № 90 від 15.10.2012 р. «Про зміни в організації праці через ліквідацію посади старшого піар-менеджера», а зі штатного розпису була виведена посада старшого піар-менеджера з 14.11.2012 року. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Зважаючи на те, що позивачем не було надано доказів поважності причин його відсутності на роботі в період з 16.10.2012 р. по 13.11.2012 р., суд не вбачає законних підстав для задоволення вимоги позивача про скасування як незаконного наказу № 101 від 13.11.2012р. про його звільнення з роботи 16.10.2012 року, а також відмовляє позивачу в поновленні на роботі. Щодо вимог позивача про зобов'язання відповідача надати йому відпустку, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 79 КЗпП, щорічні основна та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи надаються працівникам після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві, в установі, організації. Судом встановлено, що 15.10.2012р. позивач, після його поновлення на роботі, написав заяву про надання йому щорічної відпустки за період з 19.07.2010 р. по 19.07.2012 р. на максимально передбачений законом строк з найближчої дати з 16.10.2012р. Разом з тим, оскільки в кожному конкретному випадку заяви про відпустку розглядаються керівником установи, 15.10.2012 р. [PERSON] була направлена телеграма, в якій повідомлялось про необхідність [PERSON] вийти на роботу 16.10.2012 р. та про те, що його заява про відпустку буде розглянута до 17.10.2012 р. У зв'язку з тим, що ані 16.10.2012 р., ані 17.10.2012р. [PERSON] на роботу не з'являвся та не надавав пояснення про причини своєї відсутності, заява про відпустку так і не була розглянута. Враховуючи, що позивач повинен був, але не з'являвся на роботу з 16.10.2012р. та жодного дня після його поновлення на роботі не працював в ТОВ «Інтегрітес», відповідач не мав підстав для розгляду його вимоги про надання йому відпустки, не знаючи причини його неявки на роботу, а після з'ясування безпідставності неявки [PERSON] на роботу він був звільнений за прогул, а тому вимога про зобов'язання відповідача надати йому відпустку є необґрунтованими та не підлягає задоволенню, оскільки на даний час він не є працівником ТОВ «Інтегріс». Вимоги позивача про стягнення на його користь заробітної плати за весь час роботи з 19.07.2010 р. по 25.07.2012 р. виходячи з суми 8000,00 грн. на місяць та з 25.07.2012 р. по 15.10.2012 р. виходячи з суми 8000,00 грн. на місяць також не підлягають задоволенню, зважаючи на те, що вимоги по стягненню заробітної плати вже були розглянуті в рамках іншої справи. Крім того, відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розмір належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 25.07.2012 р. [PERSON] було відмовлено у задоволенні позовних вимог по стягненню середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 28.07.2012 р. по 25.07.2012 р. у зв'язку з тим, що судом не було встановлено та визначено розмір середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню з відповідача. Позивачу було відмовлено у стягненні будь-якого розміру заробітної плати (а не лише мінімального чи в розмірі 8000 грн.), оскільки відсутні докази нарахування останньому заробітної плати, і дана обставина, відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, доказуванню не підлягає. Крім того, в даному судовому засіданні судом було встановлено, що позивача було звільнено за прогул у встановленому законом порядку, з ним було проведено розрахунок за фактично відпрацьований час, а отже його вимоги про стягнення з відповідача заробітної плати та інших виплат за час з 19.07.2010р. по день рішення суду за даним позовом, виходячи з суми 8000 грн. на місяць також не підлягають задоволенню, як не обґрунтовані та не доведені належними та допустимими доказами. Що стосується вимог позивача про відшкодуванню моральної шкоди, у зв'язку з трьома незаконними звільненнями, то суд відмовляє у їх задоволенні, зважаючи на наступне. Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 25.07.2012р. стягнуто з ТОВ «Інтегрітес» на користь [PERSON] моральну шкоду за незаконне звільнення з роботи з 28.07.2010р., в розмірі 2000 грн. Вказане рішення було виконано ще 08.10.2012р., в тому числі сплачені кошти на відшкодування моральної шкоди шляхом перераховані на рахунок виконавчої служби, а тому повторно ця вимога задоволенню не підлягає, оскільки особа двічі не може нести відповідальність за одне порушення. Що стосується двох інших звільнень [PERSON], то як встановлено судом, в даному судовому засіданні, вони були проведені з дотриманням норм чинного законодавства про працю, а отже ніяким чином права позивача порушені не були, а тому відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП відсутні правові підстави для стягнення на користь позивача з відповідача коштів на відшкодування моральної шкоди. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed