Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-29 00:00:00

16 січня 2019 року АТ КБ "ПриватБанк" звернулося до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що 23 листопада 2016 року між ним та [PERSON] укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, на підставі якої банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 7006,56 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00% річних, на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 30 листопада 2018 року згідно з п.1.1.3 Генеральної угоди. Посилаючись на те, що відповідач не виконує взятих на себе зобов`язань, позивач просив суд стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 23 листопада 2016 року, яка станом на 17 грудня 2018 року складає 15 654,58 грн. та складається з наступного: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 6425,05 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 3020,07 грн., заборгованості за пенею та комісією в розмірі 5397,00 грн. та штрафу в розмірі 812,46 грн. відповідно до п.2.2 Генеральної угоди. Зазначену суму, а також судові витрати в розмірі 1921,00 грн. позивач просить стягнути з відповідача на його користь. Ухвалою суду від 18 лютого2019 року відкрите провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання представник позивача, Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" не з`явився, звернувся до суду з заявою, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, у разі повторної неявки відповідача не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, згідно опублікованого оголошення 18.03.2020 року на офіційному веб-порталі судової влади України про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином,причин неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву суду не подавав. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані позивачем докази, дійшов такого висновку. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що 11 вересня 2013 року [PERSON] підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку на отримання кредитної карти «Універсальна». Відповідно до преамбули Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 23 листопада2016 року з метою створення умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором від 11 вересня 2013 року, сторони реструктурували заборгованість за первісним договором від 11 вересня 2013 року, заборгованість за якою з дати підписання Генеральної угоди склала 7416,09 грн.(п.1.1.2 генеральної угоди), дата погашення заборгованості -30 листопада 2018 року (п.1.1.3 генеральної угоди). Відповідно до п. 2.1 Генеральної угоди банк надає позичальнику строковий кредит у розмірі 7006,56 грн. на строк 24 (двадцять чотири) місяці, з 23 листопада 2016 року по 30 листопада 2018року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі цілі в розмірі 7006,56 грн., в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, виплаті процентів в розмірі 2,0 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту зазначені в заяві, Умовах та Правилах строки. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: з 01 по 25 число кожного місяця, в розмірі 370,44 грн. (п. 2.1. Генеральної угоди). Згідно з пунктом 2.2. Генеральної угоди від 23 листопада 2016 року при порушенні позичальником строків погашення заборгованості, вказаних в цій Генеральній угоді, Умовах та правилах більш ніж на 31 день, по зобов`язанням, строк яких не настав, сторони погодили, що строк повернення кредиту рахується 32-ий день з моменту виникнення порушення. Заборгованість по кредиту, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф в розмірі 812,46 грн. Згідно довідки-розрахунку Банку, заборгованість відповідача за договором становить 15 654,58 грн., та складається з наступного: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 6425,05 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 3020,07 грн., заборгованості за пенею та комісією в розмірі 5397,00 грн. та штрафу в розмірі 812,46 грн. відповідно до п.2.2 Генеральної угоди, що підтверджується довідкою-розрахунком Банку. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Частинами 1,3 ст.1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Разом з тим, згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Зважаючи на вищенаведені положення законодавства та на те, що сторони погодили усі істотні умови в Генеральній угоді 23 листопада 2016 року, а тому з [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача заборгованість за кредитним договором б/н від 23 листопада 2016 року в розмірі 10 255,79 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 6425,05 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом з 23.11.2016 року по 30.11.2018 року в розмірі 3018,28 грн., штрафу в розмірі 812,46 грн. відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди, у зв`язку з чим вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими. В частині стягнення заборгованості за відсотками за період з 01 грудня 2018 року по 17 грудня 2018 року позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 24 (двадцять чотири) місяці - до 30 листопада 2018року включно. Таким чином, у межах строку кредитування до 30 листопада 2018 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами у період з 1 по 25 число кожного місяця. Починаючи з 30 листопада 2018 року, відповідач мав обов`язок, незалежно від пред`явлення вимоги позивачем, повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначена позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). З огляду на зазначене, позивач не мав права нараховувати передбачені договором проценти після закінчення строку дії кредитного договору. В частині стягнення пені та комісії позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки Генеральна угода не містить відомостей про встановлення відповідальності відповідача у вигляді пені за порушення зобов`язання, а також відомостей про сплату комісії. Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1921,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial