Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-23 00:00:00

20.11.2020 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернувся позивач з позовом до товариства з\~обмеженою відповідальністю\~«ПОРШЕ ЛІЗИНГ\~Україна» про визнання\~недійсними,\~застосування наслідків\~недійсності \~правочинів та\~стягнення моральної\~шкоди (вхідний\~№50308,\~т.1\~а.с.1-47) та просить суд, з урахуванням уточнень від 21.04.2021 року (вхідний № 8488, т.1 а.с.220-230): визнати недійсним договір фінансового лізингу № 00013842 від 19.05.2017 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА»; визнати недійсним договір фінансового лізингу № 00013935 від 31.05.2017 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА»; застосувати наслідки недійсного правочину - договору фінансового лізингу № 00013842 від 19.05.2017 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА», повернувши сторони правочину у первісний стан шляхом повернення ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» грошових коштів в сумі 482 941,46 грн. на користь [PERSON] ; застосувати наслідки недійсного правочину - договору фінансового лізингу № 00013935 від 31.05.2017 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА», повернувши сторони правочину у первісний стан шляхом повернення ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» грошових коштів в сумі 487 855,00 грн., на користь [PERSON] ; стягнути з ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» на користь [PERSON] 40\~000, 00 грн. - моральної шкоди; стягнути з ТОВ «ПОРІДЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» на користь [PERSON] судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 19.05.2017 р. між [PERSON] та ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» було укладено Договір про фінансовий лізинг №00013842 щодо автомобілю «Wolkswagen polo», шасі № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . 31.05.2017 р. між [PERSON] та ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» було укладено Договір про фінансовий лізинг №00013935 - щодо автомобілю «Wolkswagen polo», шасі № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . Предметом вказаних договорів, згідно розділу 1 «Загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу» додатку до договорів лізингу є: придбання об`єкта лізингу ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» та його передання лізингоодержувачу. Лізингодавцем за вказаними договорами є ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА», а лізингоодержувачем - [PERSON] . Позивач стверджує, що укладені між позивачем та відповідачем вищевказані договори фінансового лізингу є недійсними, з огляду на наступне: відсутність у ТОВ «Порше лізинг Україна» ліцензії на здійснення фінансових послуг; не включення вказаного Товариства до Державного реєстру фінансових установ; наявність в правочинах несправедливих умов; наявність в правочинах умов, що вводять позивача, як споживача послуг, в оману; наявність в правочинах умов, що призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін на шкоду споживачу, а тому підлягають застосуванню наслідки їх недійсності. Згідно позовної заяви, за вищевикладених обставин необхідно здійснити реституцію за недійсними договорами лізингу, лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов; договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцеві передані за договором, об`єкти лізингу, якими він користується з урахуванням їх нормального зносу. Позивач стверджує, що йому було завдано значних моральних страждань суперечливою поведінкою відповідача, який з одного боку надсилає позивачу рахунки на сплату щомісячних лізингових платежів, а з іншого боку - вчиняє примусові дії щодо розірвання договорів в односторонньому порядку та повернення об`єктів лізингу. Позивач зазначає, що вказана поведінка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, не відповідає попереднім заявам та поведінці відповідача, за умови, що позивач, який діє собі на шкоду, розумно покладається на них, та суперечить доктрині «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки). Враховуючи вищевикладене, позивач, також, просить стягнути з відповідача моральну шкоду за завданні душевні страждання. Враховуючи все вищевикладене, позивач звернувся до суду з відповідною позовною заявою до суду. 20.11.2020 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями Малиновського районного суду м. Одеси, справу розподілено судді Малиновського районного суду м. Одеси Бобуйку І.А. (т. 1 а.с. 49). Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 23.11.2020 року позовну заяву [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ ЛІЗИНГ Україна» про визнання недійсними, застосування наслідків недійсності правочинів та стягнення моральної шкоди, залишено без руху та надано строк на усунення недоліків (т. 1 а.с. 50). 25.11.2020 року представник позивача [PERSON] подала до суду заяву про усунення недоліків та долучила до матеріалів справи квитанцію про сплату судового збору (вхідний №51096, т. 1 а.с. 53-54). Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 26.11.2020 року позовну заяву [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ ЛІЗИНГ Україна» про визнання недійсними, застосування наслідків недійсності правочинів та стягнення моральної шкоди, передано за підсудністю до Дніпровського районного суду м. Києва (т. 1 а.с. 58). Постановою Одеського апеляційного суду від 08.02.2021 року ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 26.11.2020 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (т. 1 а.с. 88). 22.02.2021 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями Малиновського районного суду м. Одеси, справу розподілено судді Малиновського районного суду м. Одеси Бобуйку І.А. (т. 1 а.с. 92). 23.02.2021 року відкрито провадження у вищевказаній справі та призначено проведення підготовчого судового засідання 20.11.2021 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями Малиновського районного суду м. Одеси, справу розподілено судді Малиновського районного суду м. Одеси Бобуйку І.А. (т. 1 а.с. 93). 30.03.2021 року представник відповідача - [PERSON] подав до суду відзив, у якому просив відмовити у задоволенні позовних повністю (вхідний №13844 т.1 а.с.117-203). Суд залишає відзив на позовну заяву без розгляду, оскільки він поданий з пропуском строків, з огляду на наступне. Представник відповідача отримав ухвалу про відкриття провадження у справі від 23.02.2021 року 10.03.2021 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення, що повернулось на адресу суду (т.1 а.с. 96), тобто з пропуском п`ятнадцятиденного строку. Причиною пропуску строку на подачу відзиву відповідач зазначив - посилення протиепідемічних заходів, що вплинули на порядок роботи відділення «Укрпошти», а тому відповідач не зміг відправити даний відзив 25.03.2021 року. Суд не може визнати названу відповідачем причину пропуску строку поважною, оскільки засоби електронного зв`язку працювали і посилення протиепідемічних заходів на них не впливають. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що у відповідача відсутні поважні причини пропуску п`ятнадцятиденного строку на подачу відзиву на позовну заяву, а тому процесуальний строк на подачу відзиву поновленню не підлягає. Процесуальні строки забезпечують своєчасний розгляд справи, тим самим є процесуальною гарантією реалізації осо\-бами права на судовий захист, тобто їх встановлення законом або судом сприяє захисту прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, у розумні строки, тобто з мінімальною втра\-тою часу. У цивільному процесуальному праві строки особливо актуальні з точки зору оцінки правомірності поведінки суб`єктів з погляду на її своєчасність. Згідно ст.\~126\~ЦПК України,\~право на\~вчинення процесуальної\~дії втрачається\~із закінченням\~строку,\~встановленого законом\~або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Судом при ухвалені рішення враховується прецедентна практика Європейського суду з прав людини, яка виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст.\~6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. У зв`язку з наведеним, залишення відзиву на позовну заяву без розгляду не є порушенням права на справедливий судовий захист та не можуть вважатися обмеженням права доступу до суду. 21.04.2021 року представником позивача [PERSON] до суду було подано відповідь на відзив, у якому представник позивача просила задовольнити позовні вимоги повністю (вхідний №8465, т. 1 а.с. 211 - 219). Також, 21.04.2021 року представник позивача - [PERSON] подала до суду заяву про зміну (уточнення) предмету позову, у якій просила змінити у мотивувальній частині позовної заяви, в усіх випадках, де зазначено нікчемність правочинів на недійсність правочинів, так як в мотивувальній частині наводяться лише підстави недійсності правочинів (вхідний №ЕП 8488, т. 1 а.с. 220-230). 25.05.2021 року представник відповідача [PERSON] подав до суду заяву, у якій просив застосувати наслідки спливу позовної давності до позовних вимог (вхідний №ЕП-11030, т.1 а.с.235-238). Також, 25.05.2021 року представник відповідача - [PERSON] подав до суду заперечення на відповідь [PERSON] на відзив (вхідний №ЕП-11065, т. 1 а.с. 234-249). 25.05.2021 року підготовче судове засідання закрито та призначено слухання справи по суті у вищевказаній справі (т. 2 а.с.3) 24.06.2021 року представник позивача [PERSON] подала до суду заперечення на заяву про застосування наслідків спливу позовної давності до позовних вимог (вхідний №ЕП-13138). 24.06.2021 року представник позивача [PERSON] подала до суду пояснення у справі (вхідний №ЕП 13140). 24.06.2021 року в судове засідання представник позивача [PERSON] не з`явилася, однак надала суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги просила задовольнити (вхідний №28815). 24.06.2021 року представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За положенням ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг»\~передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Така ж вимога визначена і у\~Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів». Закон України «Про захист прав споживачів»\~регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає і механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до ч. 5 п. 1\~ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»,\~фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Метою цього\~Закону\~є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Це означає, що\~Закон України «Про захист прав споживачів»\~безпосередньо регулює відносини, що склались між сторонами договору, а умови договору фінансового лізингу, в свою чергу, не можуть суперечити положенням цього\~Закону. Так, лізинговий кредит - це кредитні відносини між юридичними особами, які виникають у разі оренди майна і супроводжуються укладанням лізингової угоди. Лізинг є специфічною формою майнового, тобто товарного кредиту. Його специфіка полягає у тісному взаємозв`язку і переплетенні кредитних, фінансових та орендних відносин. З точки зору змісту кредитних відносин, лізинг можна розглядати як різновид довгострокового кредиту, який надається в натуральній формі і погашається позичальником у розстрочку. Отже, лізинг є комерційною угодою, що заснована на оренді товарів тривалого користування виробничого призначення. Це одна з форм інвестицій в основний капітал за посередництвом лізингової компанії (лізингодавця), який купує для товаровиробника (лізингоодержувача) майно і надає йому в оренду з метою виробничого використання. Таким чином, лізингодавець фактично кредитує лізингоодержувача. Положеннями\~ст. 8 ЦК України\~визначено, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права). Виходячи із зазначеного, за аналогією до спірних правовідносин між позивачем та відповідачем підлягає застосуванню\~рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011\~(справа № 1-26/2011), у якому Конституційний Суд України зазначає, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша\~статті 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть внаслідок введення його в оману придбати непотрібні йому кредитні послуги. Отже, держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів (п. 3.2. Рішення). Згідно ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Фактичні обставини справи, що були встановлені судом. 19.05.2017 р. між [PERSON] та ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» було укладено Договір про фінансовий лізинг №00013842 щодо автомобілю «Wolkswagen polo», шасі № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] (т.1 а.с.9-21). 31.05.2017 р. між [PERSON] та ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» було укладено Договір про фінансовий лізинг №00013935 - щодо автомобілю «Wolkswagen polo», шасі № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] (т.1 а.с.22-33). Предметом вказаних договорів, згідно розділу 1 «Загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу» додатку до договорів лізингу є: придбання об`єкта лізингу ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» та його передання лізингоодержувачу. Лізингодавцем за вказаними договорами є ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА», а лізингоодержувачем - є [PERSON] . Отже, відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями\~ЦК України\~про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж,\~Законом України «Про фінансовий лізинг». Згідно із частиною другою\~статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг»,\~за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За частиною другою\~статті 806 ЦК України,\~до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до\~статті 628 ЦК України. Судом встановлено, що правочини є недійсними з огляду на відсутність у ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» ліцензії на здійснення фінансових послуг та не включення вказаного товариства до Державного реєстру фінансових установ, що виключає можливість надання ними послуг фінансового лізингу, що підтверджується наступними обставинами. Товариство з\~обмеженою відповідальністю\~«ПОРШЕ ЛІЗИНГ\~УКРАЇНА»,\~укладаючи 19.05.2017\~року та\~31.05.2017\~року договори\~фінансового лізингу\~з [PERSON] ,\~не повідомило\~останньому,\~що у\~товариства немає\~ліцензії на\~здійснення фінансових\~послуг.\~Окрім того,\~вказане товариство не включене до Держаного реєстру фінансових установ, за наявності на це вказівки закону. Так, в преамбулі Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, що є додатком до Договорів фінансового лізингу передбачено, що відносини сторін регулюються ЗУ «Про фінансовий лізинг» та іншими чинними положеннями українського законодавства. Пунктом 1, 5 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», в редакції, чинній на момент укладення договорів фінансового лізингу, передбачено, що фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а і випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. У відповідності до ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковані залучення фінансових активів від фізичних осіб. В розумінні п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові активи - кошти, цінні папери, боргові зобов`язання та праві вимоги боргу, що не віднесені до цінних паперів. На підставі ч. 2 ст. 34 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулюванні ринків фінансових послуг», здійснення діяльності, зазначеної у частині першій цієї статті дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Особи, винні у здійснені діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України. Відповідно до п. 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансовий послуг України від 22.01.2004 року №21 «Про затвердження Положення про надання окремих фінансових послуг юридичними особами - суб`єктами господарювання, які за своїм правовий статусом не є фінансовими установами», юридичні особи, які мають намір надавати фінансові послуги, що відповідно до законодавства потребує набуття ними статусу фінансової установи, можуть надавати ці послуги лише після набуття ними такого статусу в установленому законодавством порядку. В той же час, судом встановлено, що товариство з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» всупереч ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не включено до Державного реєстру фінансових установ, що свідчить не лише про пряме порушення вимог закону, але й про відсутність ліцензії, наявність якої є обов`язкової на підставі ч. 2 ст. 34 вищевказаного Закону. Пунктом 5 Положення про Державний реєстр фінансових установ, затвердженого Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України» 28.08.2003 № 41 передбачено, що можливість та порядок надання окремих фінансових послуг, державне регулювання діяльності з надання яких належить до компетенції Нацкомфінпослуг, юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами Держфінпослуг або Нацкомфінпослуг. Судом встановлено, що немає нормативного - правового акту, який би надавав ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» можливість надавати окремі фінансові послуги, а тому в силу приписів Розпорядження від 28.08.2003 року №41 ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» не мало правових підстав на укладання вищевказаних договорів фінансового лізингу, що підтверджується відповідюю Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 09.11.2020 №11/02/18171 (т. 1 а.с.45). Окрім того, Національний банк України листом №27-0031/67593 повідомив, що дійсно ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» має право надавати окремі фінансові послуги та має на такий вид діяльності відповідну довідку й ліцензію, проте TОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» не є фінансовою установою, а інформація про нього не включалася в Державний реєстр фінансових установ (т. 1 а.с.46). Отже, відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 34 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» як не фінансова установа не може надавати фінансові послуги фізичним особам, а по наявній ліцензії може надавати лише окремі фінансові послуги юридичним особам та фізичним особам підприємцям. Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Постановою від 01.04.2020 року у справі №404/4702/18-ц за позовом ОСОБА 1 до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про визнання договору про фінансовий лізинг недійсним та про стягнення сплачених за таким договором коштів Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду хоча і дійшов висновку про обрання позивачем неналежного способу захисту з огляду на те, що спірний договір є нікчемний правочин, а тому не підлягає визнанню недійсним в судовому порядку, проте, серед іншого, керувався саме п. 4 ч. 1 ст. 34 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст. 227 ЦК України в частині відсутності ліцензії у ТОВ «Порше Лізиніг Україна». Отже, судом встановлено, що ТОВ «Порше Лізинг Україна» не мало правових підстав для підписання договорів фінансового лізингу з позивачем з огляду на відсутність відповідної ліцензії. Судом встановлено, що правочини є недійсними з огляду на наявність у них несправедливих умов, зокрема, вони вводять позивача, як споживача послуг, в оману і призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін на шкоду споживачу. Так, в графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плані відшкодування) та у підпункті 6.1 пункту 6 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу йдеться про таку складову лізингових платежів як комісії. Зазначеним відповідач ввів позивача в оману, оскільки не визначив з чого вони складаються, у якому розмірі та за яких умов повинні сплачуватися, який розмір процентів та який розмір комісії закладено у цьому графіку. Окрім того, несправедливість умов договорів полягає в тому, що підпункт 12.6 Загальних комерційних умов надає ТОВ «Порше Лізинг Україна» право розірвати договір із лізингоодержувачем на власний розсуд в односторонньому порядку. При цьому аналогічне право не надається лізингоодержувачу, що дискримінує права Лізингоодєрджувача. Пунктом 4.5. Загальних комерційних умов визначено, що ТОВ «Порше Лізинг Україна» не несе жодних витрат у зв`язку з несправностями об`єкта лізингу, а наявність несправностей не є підставою для несплати позивачем лізингових платежів. Загальні комерційні умови передбачають початок відрахування строків з дня направлення відповідних документів відповідачем. Проте, вказані умови несправедливими з огляду на те, що позивач об`єктивно міг бути необізнаним у направленні таких документів. Так, п.6.17. Загальних комерційних умов встановлює обов`язок оплати протягом п`яти днів з дня направлення відповідачем відповідної вимог та/або рахунка, але зазначений обов`язок є таким, що не може бути виконаний огляду на не залежні від позивача причини, адже з урахуванням граничного часу приймання відправлення (14:00 год) у межах області та між обласними центрами України, даному разі відправлення здійснюється між Києвом та Одесою) відправлення пересилається щонайменше протягом п`яти днів, що підтверджується даними, що розміщені взято з офіційного веб-сайту «Укрпошта». Також, на думку суду несправедливою є умова договору про сплату одноразової комісії за Дострокове закінчення строку лізингу, сплату непогашеної вартості об`єкта лізингу та непогашену суму збору на обов`язкове державне пенсійне страхуванні (п. 12.6 Загальних комерційних умов). Цілком недобросовісними є суми нарахованих процентів та комісії. Так, вартість об`єкта лізингу за договором №00013842 становить 337 639,20 грн., а суми додатково сплачених процентів та комісій на користь відповідача становлять 325 453,20 грн., тобто доплативши 12 186 грн. [PERSON] міг придбати ще один об`єкт лізингу. Ідентичною є ситуація і з договором №00013935. Спірні договори забезпечують захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов`язками сторін. Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надає лише одному учаснику правовідносин право збільшувати платежі та вартість у формально правильній поведінці і позбавляє іншого учасника можливості будь-яким чином впливати на зміну істотних умов договору. Таким чином істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків виникає внаслідок застосування п.12.9 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, яким визначено, що разі розірвання контракту лізингоодержувач зобов`язаний повернути об`єкт лізингу, а також сплатити різницю між вартістю об`єкту лізингу, тобто сумою грошових коштів, що було фактично отримано ТОВ «Порше Лізинг Україна» в результаті продажу об`єкту лізингу або якщо об`єкт лізингу залишився у власності ТОВ «Порше Лізинг Україна», ринковою вартістю об`єкта лізингу, що визначається професійним оцінювачем майна відповідно чинного законодавства та лізинговими платежами, що залишилися несплаченими відповідно до Графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плану відшкодування), а також іншими платежами що залишилися несплаченими лізингоодержувачем відповідно Контракту. Суд вважає, що недійсність вищевказаних положень спричиняє недійсність договорів в цілому, а саме: за відсутності фіксованих сум комісії, які є складовими лізингових платежів, фактично не обмовлено загальний розмір лізингових платежів, що є істотною умовою договору лізингу, договорами обумовлено строки, виконання яких є неможливим, та при цьому, згідно положень договорів, невиконання таких строків має наслідком відповідальність виключно лізингоодержувача. Відповідно до\~ч.\~.ч.\~1,\~2\~ст.\~18\~ЗУ «Про\~захист прав\~споживачів»,\~продавець (виконавець,\~виробник)\~не повинен\~включати у\~договори із\~споживачем умови,\~які є\~несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. На підставі п. п. 2, 3, 4, 6, 8, ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом. Згідно з ч. 5 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Частиною 5 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Отже, суд звертає увагу відповідача, що несправедливість умов договорів про фінансовий лізинг полягає в тому, що вони вводять позивача, як споживача послуг, в оману і призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін на шкоду споживачу. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановою від 19.09.2018 у справі № 755/612/16-ц за позовом «ОСОБА 4» до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про визнання недійсним договору про фінансовий лізинг, застосування наслідків недійсності правочину, визнання права власності наголосив, що несправедливими є положення Договору про фінансовий лізинг, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення. Судом встановлено, що укладені між ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» та [PERSON] правочини є недійсними з огляду на: відсутність у ТОВ «ПОРШЕ ЛІЗИНГ Україна» ліцензії на здійснення фінансових послуг; не включення вказаного Товариства до Державного реєстру фінансових установ; наявність в правочинах несправедливих умов; наявність в правочинах умов, що вводять позивача, як споживача послуг, в оману наявність в правочинах умов, що призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін на шкоду споживачу. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що позивачу, як споживачу, на момент укладення договору об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору фінансової послуги із запропонованих на ринку, а також для оцінки договору з відповідачем щодо придбання у нього послуги фінансового лізингу, який мав стандартну форму (частина перша\~статті 634 ЦК України). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. При вирішенні спорів про захист прав споживачів суд враховує, що тягар доказування обставин, які звільняють від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання, в тому числі й за спричинену шкоду, лежить на продавцеві (виготівникові). У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Для підтримання впевненості споживачів загальна заборона несправедливих видів торговельної практики однаковою мірою повинна застосовуватися до тих із них, що виникають як за межами контрактних відносин між торговцем та споживачем, так і під час виконання укладеного контракту (пункти 9, 13, 14 преамбули зазначеної Директиви). Згідно ч. 3 ст. 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром, завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У абз. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на моменті відшкодування. Отже, суд звертає увагу відповідача, що для застосування реституції за недійсним договором лізингу, лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю переданий за договором об`єкт лізингу, яким він користується. Судом встановлено, що на виконання умов договору №00013935 від 31.05.2017 року [PERSON] сплачено на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» 487 855,00 грн., що складають наступні платежі: 460,00 грн. - авансовий платіж; 5 034,00 грн. - адміністративний платіж; 365 361,00 грн. - лізингові платежі; та на виконання умов договору №00013842 від 19.05.2017 року [PERSON] сплачено ш користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» 482 941,46 грн., що складають наступні платежі: 173,72 грн. - авансовий платіж; 358 551,64 грн. та 6216,10 грн. - лізингові платежі. Судом встановлено, що сплата вищевказаних сум підтверджується договором, в частині сплати авансових платежів та адміністративного платежу, актами звірки взаєморозрахунків, складених ТОВ «Порше Лізинг Україна», в частині лізингових платежів, квитанціями. За таких обставин, поверненню лізингоодержувачу від лізингодавця підлягають кошти у сумі: 487 855,00 грн. - за договором про фінансовий лізинг №00013935 від 31.05.2017 року та кошти у сумі: 482 941,46 грн. - за договором про фінансовий лізинг №00013842 від 19.05.2017 року У разі застосування реституції за недійсним договором лізингу лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю майно, а саме об`єкт лізингу. На підставі акту приватного виконавця про повернення майна від 07.08.2020 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» в особі його представника - [PERSON] вже повернув об`єкт фінансового лізингу, а саме: автомобіль «Wolkswagen polo», шасі № [NUMBER] номерний знак [NUMBER] , за договором №00013935 від 31.05.2017 року (т. 1 а.с.43). Інший об`єкт фінансового лізингу - автомобіль «Wolkswagen polo», шасі № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] за договором №00013842 19.05.2017 року залишається не повернутим. Згідно з ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про фінансовий лізинг» у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу, лізингоодержувач зобов`язаний повернути предмет лізинг стані, в якому його було прийнято v володіння, з урахуванням нормального зносу,або у стані, обумовленому договором. В той же час, судом встановлено, що договорами фінансового лізингу не обумовлено стан об`єкта лізингу, що підлягає поверненню в разі застосування наслідків недійсності правочинів, спричинених з вини лізингодавця - відповідача. Постановою від 28.02.2017 року по справі 910/12639/16 Вищий господарський суд України відмітив: «крім того, судова колегія касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 29.10.2013 року, наслідком розірвання договору є відсутність обов`язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати. Право власності на предмет лізингу від позивача до відповідача не перейшло, позовні вимоги щодо стягнення з останнього такої складової частини лізингового платежу, як відшкодування вартості цього майна, яке залишилося у власності позивача, є безпідставними». З урахуванням вищевикладеного, внаслідок застосування наслідків недійсності правочинів, що спричинено з вини відповідача, поверненню відповідачу підлягають виключно об`єкти лізингу з урахуванням їх нормального зносу. З урахуванням того, що один об`єкт фінансового лізингу вже повернутий відповідачу, то поверненню підлягає ще один. Представник відповідача просить застосувати строк позовної давності, оскільки договори укладені 19.05.2017 року та 31.05.2017 року, а позивач звернувся до суду у листопаді 2017 року. Позивач зазначає, що при укладенні договору відповідач приховав факт відсутності ліцензії на здійснення фінансових послуг. Тоді як він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, адже підписуючи та виконуючи Договір фінансового лізингу усвідомлював, що відповідач діє сумлінно, згідно з положеннями\~Закону України «Про фінансовий лізинг», а тому зобов`язаний мати відповідну ліцензію. Враховуючи вищевикладені обставини, в період підписання та безпосереднього виконання умов Договорі фінансового лізингу від 19.05.2017 року та 31.05.2017 року позивача не було підстав для сумніву у сумлінності відповідача. Позивач посилається на те, що про відсутність у відповідача ліцензії для здійснення фінансових послуг дізнався липня 2020 року, а саме з моменту пред`явлення відповідачем претензій до позивача. Пунктом 28 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №9\~від 06.11.2009 року \~«Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»: визначено, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Суд приймає до уваги той факт, що як на момент укладення договору так і пізніше, позивач не володів інформацією щодо наявності ліцензії на здійснення фінансових послуг, та приходить до висновку, що строк звернення до суду позивачем не пропущений. З огляду на те, що у ТОВ «Порше Лізинг Україна» була відсутня ліцензія на здійснення фінансових послуг; ТОВ «Порше Лізинг Україна» не було включено до Державного реєстру фінансових установ; жодного закону, який би надавав ТОВ «Порше Лізинг Україна» можливість надавати окремі фінансові послуги не існує, - ТОВ «Порше Лізинг Україна» ввело [PERSON] в оману щодо свого права на вчинення такого правочину. На підставі ч. 2 ст. 227 ЦК України, якщо юридична особа ввела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, вона зобов`язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану таким правочином. Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Суд вважає, що відповідач має відшкодувати моральну шкоду завдану позивачу у розмірі 4 000,00 гривень. Згідно ч.\~1,\~3\~ст.\~133\~ЦПК України,\~судові витрати\~складаються з\~судового збору\~та витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи. До\~витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи,\~належать витрати: на\~професійну правничу\~допомогу; пов`язані\~із залученням\~свідків,\~спеціалістів,\~перекладачів,\~експертів та\~проведенням експертизи; пов`язані\~з витребуванням\~доказів,\~проведенням огляду\~доказів за\~їх місцезнаходженням,\~забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Частиною 3 тієї ж статті ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Враховуючи, що представником позивача суду не було надано ніяких доказів, що витрати [PERSON] на професійну правничу допомогу складали саме 20 000,00 гривень у суду немає, суд відмовляє у стягненні з відповідача цієї суми витрат, оскільки судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. Згідно з ч. 4\~ст.\~263\~ЦПК України,\~при виборі\~і застосуванні\~норми права\~до спірних\~правовідносин суд\~враховує висновки\~щодо застосування\~відповідних норм\~права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами. На підставі ст. 18, ст. ст. 6, 203, 253, 256, 257, 261, 266, 525, 526, 530, 625, 629, 632, 638, 651, 654, 806, 807, 1054\~ЦК України, ст.ст. 12,\~13,\~81, 258-259, 263-265,\~268,\~352,\~354 ЦПК України, суд -

Outcome: partial