Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-05 00:00:00

15 листопада 2016 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про усунення від права на спадкування. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначає, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з домоволодіння [ADDRESS]. За час життя спадкодавця заповіт складено не було. На час смерті вона постійно проживала разом із спадкодавцем та, відповідно до ст. 1261 ЦК України, має право на спадкування за законом в першу чергу. У встановлений законом строк вона звернулася до державної нотаріальної контори. Окрім неї до нотаріальної контори звернувся і її син [PERSON] з метою прийняття спадщини. З 2014 року, ще за життя її чоловіка, відносини між ним і відповідачем погіршилися та вони перестали спілкуватися. В 2015 році чоловік тяжко захворів (остеохондроз ш/грудного відділу хребта з горішковим синдромом, ІХС. Атеросклеротичний кардіосклероз з гіпертензією). Через похилий вік був у безпорадному стані, потребував постійного піклування, догляду та матеріальної допомоги. Вона та спадкодавець неодноразово просили відповідача врахувати стан здоров'я батька та відновити колишні відносини, зважаючи на тяжку хворобу батька, однак, відповідач батька не провідував та не спілкувався з ним. Весь тягар догляду ліг на неї, хоча вона є інвалідом II групи. В 2016 році чоловік двічі знаходився в лікарні, через що вона та її донька змушені були позичати гроші на ліки та достатнє харчування для чоловіка. Упродовж майже трьох років відповідач з батьком не спілкувався, допомоги ніякої не надавав, він навіть не з'явився на похорон батька. Вважає, що відповідач має бути усунутий від права на спадкування за законом, оскільки він ухилявся від надання допомоги спадкодавцеві, який хворів на тяжку хворобу. Просить суд усунути [PERSON] від права на спадкування за законом після смерті батька [PERSON], який помер [INFO]. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити та пояснила, що відповідач більше трьох років не спілкувався з батьком, коли батько тяжко захворів, ніякої допомоги не надавав, знаючи, що вона є інвалідом II групи. На неодноразові прохання поновити відносини відповідач не реагував. Коли батько помер відповідач одразу звернувся до нотаріальної контори з метою прийняти спадщину. Відповідач достовірно знав про смерть батька, але на похорони не прийшов, чоловіку на час смерті було 70 років, він часто хворів. Відповідач є здоровим та працездатним, останній час працював на заводі «АІЗ», точно вона не знає, бо він з ними не спілкувався, хоча живуть в одному селі. Представник позивачки - адвокат [PERSON] підтримав доводи позивачки та просив позовну заяву задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти доводів позивачки та зазначив, що за три роки до смерті батька у 2013 році його батьки вигнали його з дружиною з їх будинку, з цього часу вони припинили спілкування. З 2013 року він з батьком спілкувався два рази, випадково зустрівши його у селі на вулиці у 2015 році. Батькам він не допомагав взагалі, оскільки сам був без роботи та перебував на обліку в центрі зайнятості, а також сплачував аліменти на дитину від першого шлюбу. Про те, що батько хворів та лікувався у лікарнях, він не знав, про смерть батька він також дізнався після похорон. Йому відомо, що батько 1945 року народження, а мати 1950 року народження, мати є інвалідом 2 групи. Сам він інвалідом не є, є працездатним, працює по найму у приватних осіб, виконує ремонтні роботи, до 2014 року працював на заводі «СЗВІ», потім перебував на обліку у центрі зайнятості, де отримував допомогу по безробіттю 1100 грн. на місяць, проживає з дружиною та двома дітьми в тому ж селі. З пояснень свідка [PERSON] вбачається, що відповідач є її рідним братом, позивач є її матір'ю. Відповідач проживав з дружиною та дітьми у батьків, але після того, як він вдруге одружився, він за власним бажанням залишив батьків та останні 5 років до смерті батька (з 2011 року) не спілкувався з батьком та матір'ю, не надавав моральної та матеріальної підтримки, не надавав допомогу фізичною працею на присадибній ділянці, батьку вже було багато років. На час смерті батьку виповнилося 70 років, він часто хворів, лікувався на стаціонарі, не міг самостійно задовольняти свої потреби та фактично був у безпорадному стані. Мати не могла за ним доглядати, бо сама є інвалідом 2 групи. Про все це відповідач як син знав та не бажав спілкуватися з батьками. Останні його чекали та бажали спілкуватися, любили його, а він навіть на похорони до батька не прийшов. В день похорон його дочка на вулиці сказала сусідам, що вони знають про смерть діда, але все одно на похорони не прийшли. Відповідач є працездатним, весь час працює неофіційно у кооперативі і отримує доходи, мав можливість надавати батьку допомогу, але не бажав її надавати, сказав що у цьому будинку у нього родичів немає. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є сусідкою родини [PERSON] біля 40 років. Останні 3-4 роки до смерті батька він з батьком та матір'ю не спілкувався, не ходив до них та не надавав будь-якої допомоги, хоча батьки її потребували, хворіли. Померлий [PERSON] був у безпорадному стані, через вік та хворобу не міг навіть у городі працювати, а відповідач живе у цьому ж населеному пункті 7-10 хвилин пішки, та до батьків не приходив. Вона була на похоронах, а син(відповідач) на похорони батька не прийшов. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є сусідкою родини [PERSON]. Останні 5 років до смерті батька він з батьком та матір'ю не спілкувався, не ходив до них та не надавав будь-якої допомоги, хоча батьки її потребували, хворіли. Померлий [PERSON] був у безпорадному стані, через вік та хворобу не міг навіть у городі працювати, а відповідач живе у цьому ж населеному пункті, та до батьків не приходив. Вона була на похоронах, а син (відповідач) на похорони батька не прийшов. З'ясувавши обставини справи, вислухавши позицію сторін у судовому засіданні, повно та об'єктивного дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER]) (а. с.7). Після його смерті відкрилася спадщина - домоволодіння [ADDRESS]. Відповідно до статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно даних, наданих Другою Слов'янською державною нотаріальною конторою 24.11.2016 року, після померлого [INFO] [PERSON] заведено спадкову справу за заявою про прийняття спадщини [PERSON] (заява від 14.06.2016 року). Також, у справі присутні заяви про прийняття спадщини [PERSON] (заява від 29.09.2016 року) та про відмову від спадщини [PERSON] (заява від 05.07.2016 року). Всі спадкоємці звернулися в строк, передбачений законодавством про прийняття спадщини. Особи, які б мали право на обов'язкову частку у спадщині, відповідно до ст. 1241 ЦК України, відсутні. Разом зі спадкодавцем у домоволодіння [ADDRESS] була зареєстрована та проживала [PERSON] Статтю 1224 Цивільного кодексу передбачено, що не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. Частиною п'ятої цієї статті передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Як було встановлено в судовому засіданні спадкодавець [PERSON] з 2015 року хворів остеохондрозом ш/грудного відділу хребта з горішковим синдромом, ІХС. Атеросклеротичним кардіосклерозом з гіпертензією, відповідно до медичних виписок амбулаторного (стаціонарного) хворого [PERSON] З 2013 року, що не оспорюється сторонами, відповідач [PERSON] перестав спілкуватися з батьками. Спільно з ними не проживав, матеріальної допомоги на лікування батька також не надавав. Ці обставини підтверджують допитані в суді свідки та інші докази, яким відповідно до ст. 212 ЦПК була надана оцінка. Показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] суд приймає до уваги як достовірні та допустимі докази у справі, оскільки їх свідчення не містять в собі внутрішніх протиріч, доповнюють один одного та підтверджуються іншими письмовими доказами по справі. Виходячи зі змісту ч. 5 ст. 1224 ЦК України та з урахуванням роз'яснень, наданих судам у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування", правило ч. 5 ст. 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини (правова позиція ВСС України викладена в постанові від 15.06.2016 року у справі № 491/1111/15-ц). Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування" безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов'язку щодо її надання (правова позиція викладена в листі ВСС України № 24-753/0/4-13 від 13.05.2013 р.) Отже, судом з достовірністю було встановлено, що відповідач [PERSON] з 2013 року не проживав та не спілкувався батьками, жодним чином їм не допомагав. Доводи відповідача в частині того, що він не знав про тяжку хворобу батька суд не приймає до уваги, оскільки вони спростовуються показами позивачки та свідків у справі про обізнаність відповідача про хворобу батька та тяжкий матеріальний стан. Позиція відповідача про те, що дві його випадкові зустрічі з батьком на вулиці є спілкуванням в широкому розумінні цього слова, суд також не приймає до уваги та вважає їх неслушними. Доводи відповідача про неможливість надання батькові матеріальної допомоги через відсутність у нього роботи та грошей, суд вважає малозначними, оскільки стаття 51 Конституції України закріплює обов'язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Дана конституційна норма знайшла своє відображення і в Сімейному кодексі України (статті 202-206). Таке піклування, турбота може знаходити свій вияв у особистому догляді, наданні матеріальної допомоги, представництві, захисті прав та інтересів батьків у різних установах тощо. Також, відповідач є фізично здоровим та мав можливість працевлаштуватися. Окрім того, мати відповідача - позивачка [PERSON], є інвалідом ΙΙ групи та непрацездатна, про що позивачу також було відомо. Враховуючи таку поведінку відповідача, суд розцінює її як його намагання перекрутити факти та бажання отримати спадщину після померлого батька. Суд також враховує позицію ВСС України з розгляду цивільних та кримінальних справ в частині того, що та обставина, що сторони не спілкувалися протягом тривалого часу, не свідчить про факт умисного ухилення від надання допомоги, однак надавши належну оцінку показам свідків, позиціям сторін та дослідженим матеріалам справи, суд приходить до висновку, що є всі підстави розцінювати поведінку відповідача, як винну поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій для надання спадкодавцеві, який перебував у безпорадному стані через похилий вік та тяжку хворобу, допомоги. Надане позивачем рішення суду від 09.07.2003 року про стягнення з нього на утримання малолітньої дитини аліментів у розмірі 1/6 частини доходів та трудова книжка про перебування відповідача з 22.09.2015 року по 17.06.2016 року у Слов'янському міському центрі зайнятості цих висновків суду не спростовують. З трудової книжки вбачається, що відповідач з 2011 року офіційно працював на підприємствах до 11.06.2015 року, з вересня 2015 по червень 2016 року перебував на обліку у центрі зайнятості, де отримував допомогу по безробіттю. Факт сплати аліментів у розмірі 1/6 частини доходів на утримання дитини та перебування на обліку в центрі зайнятості не перешкоджало позивачу надавати батьку похилого віку (1945 року народження) фізичну або матеріальну допомогу, відповідач мав можливість таку допомогу надавати, але свідомо не надавав та ухилявся від її надання. З огляду на викладене, суд вважає позов повністю обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню та відповідача [PERSON] необхідно усунути від права на спадкування через його ухилення від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік та тяжку хворобу був у безпорадному стані. Заявлена позивачем вимога про стягнення з відповідача 1500 грн. за надання правової допомоги, сплаченої за квитанцією № 28 від 15.11.2016 року (а. с. 1), підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати(прожиткового мінімуму для працездатних осіб) у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Адвокат [PERSON] приймав участь у судових засіданнях протягом 74 хвилини, що з урахуванням розрахунку згідно Закону складає 789 грн. 33 коп. (640 грн. (40% від 1600 грн. мін.) х 74 хв. В решті вимог про відшкодування витрат на правову допомогу слід відмовити. Відповідно до положень ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial