Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

14 квітня 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя, яку в процесі розгляду справи уточнила, а саме з урахуванням уточнень просила суд: визнати за нею право власності на Ѕ частку 4 кімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 1035320863101, визнати за нею право власності на Ѕ частку транспортного засобу марки «Renault Logan», реєстраційний номер [NUMBER] , 2015 року випуску, визнати за відповідачем [PERSON] право власності на Ѕ частку 4 кімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 1035320863101, визнати за відповідачем [PERSON] право власності на Ѕ частку транспортного засобу марки «Renault Logan», реєстраційний номер [NUMBER] , 2015 року випуску. В обґрунтування позову посилалась на те, що 01 лютого 2014 року між ними було укладено шлюб. Під час шлюбу у них народилась донька [PERSON] , [INFO] . Вказала, що сімейні відносини між ними були припинені з січня 2019 року, вони стали проживати окремо. Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 01.10.2020 року по справі №953/13741/20 шлюб було розірвано. Дитина прописана разом з нею за адресою: [ADDRESS] та знаходиться на її утриманні. Зазначила, що перебуваючи у шлюбі вони за спільні кошти придбали майно: 4 кімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] та транспортний засіб марки «Renault Logan», реєстраційний номер [NUMBER] , 2015 року випуску. Після розірвання шлюбу спільним автомобілем користується відповідач для власних потреб. У спільній квартирі планує проживати вона з спільною дитиною. Домовленості щодо поділу майна вони не дійшли, а тому вона звернулась до суду з вказаним позовом. 23.07.2021 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому він не заперечував проти часткового задоволення позову щодо рівного поділу об`єктів спільної власності. Зазначив, що дійсно вони перебували у шлюбі з 2014 року. У 2015 році була придбана спільна машина «Renault Logan», реєстраційний номер [NUMBER] , 2015 року випуску. Після народження доньки [INFO] було прийнято спільне рішення про придбання більшого житла та 28.08.2018 року була придбана квартира по [ADDRESS] , згодом було почато капітальний ремонт. В 2019 році ремонт закінчувався, позивач втратила інтерес до сімейного життя та вони перестали проживати разом. Дитина проживає з позивачем. 25.08.2021 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Максимов М.І. надійшли письмові пояснення, в яких він просив визнати за позивачем та відповідачем право власності на Ѕ частки у праві власності на квартиру та транспортний засіб. 26.10.2021 року до суду від представника відповідача надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій позивач просила суд: визнати за нею право власності на Ѕ частку 4 кімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 1035320863101, визнати за нею право власності на Ѕ частку транспортного засобу марки «Renault Logan», реєстраційний номер [NUMBER] , 2015 року випуску, визнати за відповідачем [PERSON] право власності на Ѕ частку 4 кімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 1035320863101, визнати за відповідачем [PERSON] право власності на Ѕ частку транспортного засобу марки «Renault Logan», реєстраційний номер [NUMBER] , 2015 року випуску. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 12.05.2021 р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження з викликом сторін, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 10.08.2021 р. закрито підготовче провадження по справі. Сторони в судове засідання не з`явились, повідомлялись про час та місце слухання справи належним чином. Представником позивача була подана заява про уточнення позовних вимог, яка у відповідності до норм ЦПК України була направлена відповідачу, яка приймається судом, оскільки у відповідності до п. 2 ч. 2ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог і це є правом позивача. Також представником позивача подано клопотання про слухання справи за відсутністю сторони позивача, уточнені вимоги просили задовольнити. Від представника відповідача до суду надійшла заява, в якій представник зазначив, що сторона відповідача визнає уточнені позовні вимоги щодо поділу спільного майна порівну, справу просили розглянути за їх відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до наступних висновків. Частиною 1ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Судом встановлені наступні фактичні обставини. Як вбачається з матеріалів справи, 01 лютого 2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб, про що зроблений актовий запис №58 від 01.02.2014 р. (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] ). Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 01.10.2020 року шлюб між сторонами був розірваний. Від шлюбу сторони мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до договору купівлі -продажу квартири серії 2066 від 28.08.2018 року вбачається, що [PERSON] придбав чотирикімнатну квартиру загальною площею 82 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Також, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] [PERSON] є власником транспортного засобу «Renault Logan», реєстраційний номер [NUMBER] , 2015 року випуску. Сторони не оспорювали, що придбане у період шлюбу майно є спільним майном подружжя. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Аналізуючи наведені вище норми законодавства України, дає підстави для висновку про те, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Враховуючи, що спірна квартира та автомобіль набуті сторонами за час шлюбу, то такі є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, беручи до уваги визнання відповідачем уточнених позовних вимог, суд доходить висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем право власності на Ѕ частку 4 кімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 1035320863101, а також право власності на Ѕ частку транспортного засобу марки «Renault Logan», реєстраційний номер [NUMBER] , 2015 року випуску, визнавши за відповідачем [PERSON] право власності на Ѕ частку 4 кімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 1035320863101, а також право власності на Ѕ частку транспортного засобу марки «Renault Logan», реєстраційний номер [NUMBER] , 2015 року випуску. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції того, що майно не належить до спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжям не надано, а тому суд дійшов висновку про поділ спірного майна між сторонами, саме виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні. З урахуванням встановлених обставин справи, визнання відповідачем уточнених позовних вимог, суд прийшов до висновку про задоволення позову в повному обсязі, як такого, що знайшов своє підтвердження в ході судового розгляду.

Outcome: approved