Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-29 00:00:00

[PERSON] (надалі - «Позивачі») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - "Відповідачі") про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: визнати [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , зареєстрованого в [ADDRESS] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Позивачем подано заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винисення заочного рішення суду не заперечує. Відповідач до суду повторно не з`явився, явку уповноваженого представника до суду не забезпечив, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, шляхом оголошення на сайті суду. Письмового відношення Відповідача до заявлених позовних вимог до суду не надходило. Треті особи про місце і час розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку. Оскільки Відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, про причини свої неявки в судове засідання не повідомив, відзиву на позов до суду не подав, а Позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, Суд на підставі ст. 280 ЦПК України на місці ухвалив про заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Позов мотивовано тим, що двокімнатна квартира [ADDRESS] загальною площею 35,30 кв.м. належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві спільної часткової власності на підставі: -свідоцтва про право власності від 26.11.2004 року, належить 1/7 частка, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 26.11.2004 року; -витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5805665 від 12.12.2004. [PERSON] , чоловік позивача помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 07.05.2021 року. [PERSON] , син позивачки помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 04.09.2007 року. У вказаній квартирі прописаний [PERSON] , [INFO] , що підтверджується записом в будинковій книзі. Як зазначено в позовній заяві, в червні 2018 року відповідач [PERSON] залишив місце проживання, всі обов"язки, що витікають із договору найму житлового приміщення покладені на позивача, відповідач не сплачує витрат, пов"язаних із користуванням жилим приміщенням, не приймає участі у спільному побуті, відповідач у вказаній квартирі не проживає два роки, про своє місцезнаходження та проживання не повідомляє. Комунальні платежі нараховуються згідно чисельності зареєстрованих осіб, що погіршує фінансове становище позивача, прописка відповідача у вказаній квартирі лише збільшує нарахування за квартплату, створює перешкоди в отриманні субсидії. Як випливає з матеріалів позовної заяви реєстрація Відповідача у вказаній квартирі, яка являється власністю Позивача порушує її права як власника квартири, оскільки Відповідач, будучи зареєстрованим в даній квартирі відмовляється знятись з реєстраційного обліку в добровільному порядку. З матеріалів позовної заяви випливає, що Відповідач не проживає у спірній квартирі, не утримує її, не сплачує комунальні послуги. Враховуючи вищевикладене, Позивач звернулася до суду з даним цивільним позовом. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України») визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Підставою заявлених позовних вимог Позивачем зазначено те, що через реєстрацію Відповідача у вказаній квартирі, Позивач змушена оплачувати комунальні послуги за Відповідача, не може реалізувати права власника об`єкта нерухомості. З позовної заяви вбачається, що Відповідач не проживає у квартирі [ADDRESS] понад один рік. Докази, які спростовували вказану обставину, в матеріалах справи відсутні. Отже, право на користування житлом було набуто Відповідачем, а після остаточного виїзду з даного будинку та встановлення факту не проживання близько 1 року по місцю реєстрації, Відповідач втратив таке право на користування житлом. При цьому, зі змісту чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, випливає, що оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім`ї права користування помешканням. Отже, враховуючи те, що Відповідач не проживає в квартирі [ADDRESS] понад рік, не несе витрат по утриманню житла, а тому його слід визнати таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Як зазначено Позивачем в позовній заяві, квартира [ADDRESS] належить їй на праві спільної сумісної власності. Відповідач не проживає у вказаній квартирі, не несе витрат по утриманню квартири, а тому його слід визнати таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Докази, які спростовували вказану обставину, в матеріалах справи відсутні. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 316, 317, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст.150 ЖК України ,

Outcome: approved