Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом на частину житлового будинку з господарськими та побутовими будовами, та на частину земельної ділянки, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 15 січня 2007 року в с. Мирне Словянського району Донецької області, за місцем свого постійного проживання померла її мати - [PERSON]. Після її смерті залишилася спадщина, яка складається з житлового будинку з господарськими та побутовими будовами та спорудами, що розташовані в селищі Мирне Словянського району Донецької області по вул. Миру, будинок №82, також земельної ділянки, площею 0,1266 га, для обслуговування житлового будинку та господарчих будівель, що розташовані в селищі Мирне Словянського району Донецької області по вул. Миру, будинок №82, яка належить [PERSON] на праві власності на підставі Державного Акту про право власності на земельну ділянку від 28 квітня 1998 року. Вони з відповідачем прийняли спадщину після смерті матері, однак Постановою державного нотаріуса їй відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку спадкового майна, оскільки нею не надано оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно. Просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими та побутовими будовами та спорудами, що розташовані в селищі Мирне Словянського району Донецької області по вул. Миру, будинок № 82, вартістю 102930 грн., яка складається з житлового будинку «А-1», загальною площею - 38,4 кв.м, житловою площею 11,2 кв.м, літньої кухні - «Б», погрібу «В», сараю - «Г», Сараю «Д», сараю «Е», сараю «З», колодязю «Ж», огорожі - №1, у грошовому виразі 51465 грн., а також на 1/2 частку земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарчих будівель, площею 0,1266 га, що розташована в селищі Мирне Словянського району Донецької області по вул. Миру, будинок №82, у грошовому виразі - 74206,59 грн. До судового засідання позивач [PERSON] не зявилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Разом з позовною заявою до суду надала Заяву, в якій вона просить суд розглянути справу без її участі, з участю її представника - адвоката [PERSON] та задовольнити її позовні вимоги ( а.с. 48). До судового засідання представник позивача - адвокат [PERSON], що діє на підставі Договору на представництво інтересів у суді першої інстанції по цивільній справі від 27 лютого 2017 року ( а.с. 47) не зявився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. 24 березня 2017 року від представника позивача надійшла Заява, в якій він просить суд розглянути справу без його участі та задовольнити позовні вимоги [PERSON] ( а.с. 71). Відповідач [PERSON], в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання відповідно до Повідомлення про вручення поштового відправлення. Про причини своєї неявки суд не повідомив. У відповідності до ч.5 ст. 74 ЦПК України « У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: - юридичним особам та фізичним особам - підприємцям за адресою місцезнаходження ( місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців; - фізичним особам, які не мають статусу підприємців за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином». Відповідно до ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов»язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання ( перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобов»язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з»явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач повідомлений у встановленому порядку ( належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача ( представника позивача), вважає можливим відповідно до правил ч.1 ст. 224 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Відповідач [PERSON] своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не зявився, від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 224 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Суд, розглянувши подані заявником документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом на частину житлового будинку з господарськими та побутовими будовами, та на частину земельної ділянки підлягають задоволенню повністю з огляду на їх законність та обґрунтованість. Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Руїз Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994, заява № 18390/91 вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи. Згідно до\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст. 392 Цивільного кодексу України\~власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у різі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі\~ст. 16 Цивільного кодексу України\~способом захисту цивільних прав є визнання права. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] народилася 06 грудня 1962 року у м. Словянську Донецької області, її батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 42-46). 15 січня 2007 року у селищі Мирне Словянського району Донецької області померла мати позивача [PERSON] ( а.с. 41). Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 05 грудня 2016 року за № 243/8033/16-ц, яке набуло законної сили 16 грудня 2016 року, встановлено факт постійного проживання [PERSON] та померлою 15 січня 2007 року [PERSON] на час відкриття спадщини за адресою: Донецька область, Словянський район, с. Мирне вул. Миру, будинок №82 (а.с. 15-17). Спадкоємцями після смерті [PERSON] є її діти - позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] Спадщина після смерті [PERSON] за даними спадкового реєстру відкрилася за законом, заповіт відсутній, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №8260628 від 30 січня 2007 року (а.с. 66-67). Спадкова справа в Україні після смерті [PERSON] заведена в Другій словянській державній нотаріальній конторі Донецької області за заявою [PERSON] про прийняття спадщини від 30 січня 2007 року (а.с. 56). 08 вересня 2016 року до державного нотаріуса Другої словянської державної нотаріальної контори Донецької області з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] звернулася [PERSON] (а.с. 57). У склад спадкового майна після смерті [PERSON] входить домоволодіння, яке розташовано за адресою: Донецька область, Словянський район, с. Мирне, вул. Миру №82, та належало спадкодавцю: 1/2 частка на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Другою словянською державною нотаріальною конторою Донецької області 11 жовтня 1983 року за № 1382, зареєстрованого 03 листопада 1983 року за № 2084 в книзі №9 та 1/2 частка на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого Другою словянською державною нотаріальною конторою Донецької області від 11 жовтня 1983 року за № 1384., зареєстрованого 03 листопада 1983 року за № 2084 в книзі № 9, а також земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарчих будівель, що розташована за адресою: Донецька область, Словянський район, с. Мирне, вул. Миру №82, яка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія ДНВ 159, виданого Мирненською сільською радою 28 квітня 1998 року ( а.с.10,18). Відповідно до зведеного Акту, домоволодіння № 82, розташоване за адресою: вулиця Миру, с. Мирне, Словянського району Донецької області складається з житлового будинку «А-1», загальною площею - 38,4 кв.м, житловою площею 11,2 кв.м, літньої кухні - «Б», погрібу «В», сараю - «Г», Сараю «Д», сараю «Е», сараю «З», колодязю «Ж», огорожі - №1 (а.с. 25-28). Спадщина вважається належною спадкоємцю з часу її прийняття. Таким чином позивач [PERSON] прийняла спадщину у розмірі 1/2 частини майна після смерті [PERSON] відповідно до вимог діючого на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] законодавства. Відповідно до п. 1\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами\~ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. Для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку майна після смерті [PERSON] позивач надала нотаріусу копії необхідні документів. Однак, Постановою державного нотаріуса Другої словянської державної нотаріальної контори Донецької області від 16 лютого 2017 року їй було відмовлено в видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері, оскільки нею не надано правовстановлюючі документи на імя спадкодавця на житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: Донецька область, Словянський район, с. Мирне, вул. Миру №82 ( а.с.14). Згідно до п.3.1 [PERSON] спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» «Відповідно до\~ст. 67 Закону України «Про нотаріат»\~Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Без звернення спадкоємців до нотаріальної контори за одержанням Свідоцтва про право на спадщину збільшується ймовірність порушення прав інших осіб, спадкоємців за заповітом, спадкоємців, які прийняли спадщину. Відповідно до ч.1\~ст. 1298 ЦК України\~свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців із часу відкриття спадщини, тому спір про спадкування може бути вирішений лише після закінчення цього строку. Якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами : копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово - експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця». Главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема\~Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування». Згідно до [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» п.1 «Слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі Свідоцтва про право на спадщину». Постановою нотаріуса від 16 лютого 2017 року [PERSON] було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті спадкодавця [PERSON] у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на імя спадкодавця на житловий будинок та земельну ділянку ( а.с. 14). Пунктом 6 розділу 2 Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов'язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, розроблених відповідно до п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону\~України N 614-VI від 1 жовтня 2008 року «Про внесення змін до Закону України "Про нотаріат"» із змінами, внесеними згідно із\~Законом N 5076-VI від 05.07.2012 р. та схвалених рішенням Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України від 29.01.2009 року передбачено, що обов'язковим документом, необхідним для видачі свідоцтва про право на спадщину є витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно. Тим самим пунктом передбачено, що за відсутності зазначеного вище витягу, нотаріус роз'яснює спадкоємцю про можливість вирішення зазначеного питання у судовому порядку. Аналогічні вимоги містяться у пункті 4.18 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених\~Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5\~із наступними змінами та доповненнями. Статтею 18 ч. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~та п. 8 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 передбачено, що державна реєстрація права власності проводиться реєстратором при пред'явленні власником, у тому числі і документу, що посвідчує особу. Таким чином, отримання у теперішній час [PERSON] правовстановлюючого документу на 1/2 частки домоволодіння та 1/2 частки земельної ділянки, та витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, тобто реєстрація у реєстрі прав власності на нерухоме майно права власності спадкодавця на 1/2 частини спадкового майна, яке розташовано у с. Мирне Словянського району Донецької області по вул. Миру №82, є неможливим. Відповідно до п. 23\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до частини 5\~статті 1268 ЦК України\~незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Аналогічна норма міститься у п. 6 Постанови № 5 Пленуму [PERSON] Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до якого незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята\~статті 1268 ЦК). Відповідно до п. 1\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами\~ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. Відповідно до ст. ст.\~1216,\~1218 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця),\~\~до\~\~інших\~\~осіб (спадкоємців), до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття\~\~спадщини\~\~і\~\~не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5\~ст. 1268 ЦК України\~та п. 3.14 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених\~Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5\~із наступними змінами та доповненнями незалежно від часу прийняття спадщини вона\~\~належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, прийняття і відмова від прийняття спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину. Викладене також підтверджено роз'ясненням, наданим у п. 1 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013, зі змісту якого вбачається, що відповідно до норм ч. 5\~ст. 1268 ЦК\~незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із\~\~ч. 3\~ст. 1296 ЦК\~відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до п. 37 Постанови № 5 Пленуму [PERSON] Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті\~15\~та статті\~392 ЦК\~власник майна має право предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Відповідно до п. 3 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 оскільки спір про визнання права власності на земельну ділянку та домоволодіння є спором про спадкування, належним відповідачем у зазначених спорах є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності\~відповідна територіальна громада. Умови для отримання Свідоцтва про право на спадщину за законом у нотаріальній конторі у позивача немає, тому, відповідно до п. 23\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування»\~її вимога про визнання права на спадщину за законом підлягає судовому розгляду. Вказівки частини 4\~ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що передбачало обовязкову реєстрацію цих прав, розяснення, яке міститься у п.п. 3.3 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, підлягають задоволенню вимоги спадкоємців про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках відсутності правовстановлюючих документів у звязку з їх втратою та/або відсутності реєстрації обєкта нерухомості за спадкодавцем (на імя спадкодавця). Відповідно до ч. 3\~ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації. На час виникнення у первісного власника, спадкодавця [PERSON] обов'язкова реєстрація права власності законодавством УРСР та України передбачена не була. Уперше обов'язковість реєстрації права власності була введена\~ЦК України\~2003 року та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який був прийнятий у 2004 році.\~\~\~\~ Позивач, як спадкоємець, який прийняв спадщину, має право на отримання цього нерухомого майна у власність. Згідно п. 22-1\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»\~із наступними змінами та доповненнями відповідно до\~статей 1225 ЦК України\~і 131\~ЗК України\~право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно ст.\~116, п. 7 розділу\~X "Перехідні положення" Земельного Кодексу України, п. 18\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»\~із наступними змінами та доповненнями громадяни набувають право на землю шляхом передачі ділянок у власність або надання їх у користування. Громадяни зберігають право на земельні ділянки, одержані ними до 1 січня 2002 року у власність, в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством. Таким чином, громадяни не можуть втрачати раніше наданого їм права власності або користування земельною ділянкою, підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт\~- прийняття рішення органом виконавчої влади або органом\~\~місцевого\~\~самоврядування про надання земельної ділянки у власність. Викладене також підтверджено інформаційним листом Верховного Суду України № 10-1391/0/4-12 від 27 вересня 2012\~\~«Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм земельного права». У цьому листі зазначено, що суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність до судових рішень Верховного Суду України. Земельна ділянка, розташована на території с. Мирне, вулиця Миру №82 в Словянському районі Донецької області, загальною площею 0,1266 га, належить [PERSON] на підставі Рішення Мирненської сільської Ради народних депутатів від 27 листопада 1997 року, та передана для обслуговування житлового будинку та господарчих будівель, про що [PERSON] Мирненською сільською радою видано Державний акт на право приватної власності на землю серії ДНВ-159, зареєстрованого 28 квітня 1998 року в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 192 (а.с. 10). Відповідно до\~ст. 152 Земельного Кодексу України\~та п. 7\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»\~із наступними змінами та доповненнями спори, пов'язані із земельними відносинами, розглядаються в позовному провадженні. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою\~статті 152 Земельного Кодексу України\~та ст. ст.\~15,\~16 ЦК України\~шляхом визнання прав. Відповідно до ч. 1\~ст. 181 ЦК України\~земельна ділянка є обєктом нерухомого майна. Відповідно до 392\~ЦК України\~власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як встановлено в судовому засіданні спадкодавець [PERSON] за життя набула право власності на нерухоме майно, що розташоване за адресою: Донецька область, Словянський район, с. Мирне, вул. Миру № 82, а саме: житловий будинок «А-1», загальною площею - 38,4 кв.м, житловою площею 11,2 кв.м, літньої кухні - «Б», погрібу «В», сараю - «Г», Сараю «Д», сараю «Е», сараю «З», колодязю «Ж», огорожі - №1, що підтверджено Довідкою Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» м. Словянська від 18 серпня 2016 року за №2127-4/0.45/01, в якій зазначено, що [PERSON] зареєструвала право власності на вищезазначене домоволодіння 03 листопада 1983 року за № 2084 в книзі №9 (а.с. 60), а також набула право власності на земельну ділянку площею 0,1266 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, розташовану за адресою: Донецька область, Слов'янський район, с. Мирне, вул. Миру № 82, отримала правовстановлюючий документ про право власності на земельну ділянку, що підтверджено [PERSON] управління Держгеокадастру у Донецькій області Міськрайонного управління у Словянському районі та м. Словянську (а.с. 9), однак позивач не може надати оригінали правовстановлюючих документів, тому за позивачем по справі, слід визнати право власності на 1/2 частку вищезазначеного спадкового майна, як на майно отримане нею в порядку спадкування за законом після смерті матері - [PERSON], яка померла 15 січня 2007 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved