Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

09 жовтня 2015 року позивач [PERSON] звернулася до Маріупольської міської ради, Орджонікідзевського Відділу державної виконавчої служби Маріупольського МУЮ з позовом про звільнення майна з-під арешту та визнання права власності. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалася на те, що 06 вересня 2014 року помер її батько, [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS], яка належала померлому [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 13.05.2005 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] Наголошувала на тому, що вона є спадкоємцем за законом та фактично прийняла спадщину, оскільки постійно проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу [PERSON] було відкрито спадкову справу № 33/2015 після померлого [PERSON] 01 липня 2015 року вона звернулася до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, проте нотаріус своєю постановою від 29.08.2015 року відмовив у видачі свідоцтва на спадщину за законом у звязку з наявністю арешту нерухомого майна на вказану квартиру. Зазначений арешт було накладено постановою державного виконавця відділу ДВС Орджонікідзевського РУЮ Донецької області № 597777 від 29.09.2005 року про арешт квартири, власником якої зазначено [PERSON] Проте як вбачається з договору купівлі-продажу спірної квартири від 13.05.2005 року, її батько, [PERSON] став власником даної квартири ще до накладення на неї арешту. У звязку з порушенням права на спадкове майно просила звільнити з під-арешту квартиру [ADDRESS] та визнати за нею право власності на дану квартиру, в порядку спадкування за законом після померлого 06 вересня 2014 року батька, [PERSON]. 10 листопада 2015 року до суду надійшла уточнена позовна заява [PERSON], в якій позивач до кола відповідачів залучила Маріупольську міську раду, не змінюючи позовних вимог та підстав позову по суті. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилася, від якої до адреси суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача - Орджонікідзевського відділу ДВС Маріупольського МУЮ [PERSON], яка діє на підставі довіреності, у судове засідання також не зявилася, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності та письмові пояснення, в яких зазначила, що станом на 29 грудня 2015 року згідно даних з ЄДР виконавчих проваджень у відділі на виконанні у відношенні [PERSON] перебував виконавчий лист № 2-338, виданий 09.11.2007 року Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя про стягнення з боржника на користь ПАТ «ПриватБанк» 2 835, 65 гривень. 12.10.2010 року виконавче провадження було завершено, виконавчий лист повернуто стягувачу без виконання, у звязку з тим, що виходом за адресою: пр.. [PERSON] [ADDRESS], боржник не прописаний та не проживає. Відомості про виконавче провадження, на підставі якого було винесено постанову про арешт майна боржника [PERSON] АА № 597777 від 29.09.2005 року у відділі відсутні, оскільки виконавче провадження було знищено у звязку із закінченням строку зберігання. Просила розглянути справу на розсуд суду. Представник відповідача - Маріупольської міської ради у судове засідання не зявився, від якого до адреси суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в якій просив відмовити у задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності на квартиру, посилаючись на те, що якщо буде задоволена позовна вимога в частині зняття арешту з нерухомого майна, то у позивача не буде перепон для оформлення свого спадкового права. Суд, дослідивши письмові матеріали справи вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір ( ч. 3 ст. 60 ЦПК України). Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира № 45, розташована в будинку № 82 по проспекту Маршала Жукова в місті Маріуполі належала на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] 13.05.2005 року за № 916 та [PERSON] про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Маріупольським БТІ. 06 вересня 2014 року [PERSON] помер, про що 08 вересня 2014 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області був зроблений відповідний актовий запис № 1206 та видане свідоцтво про смерть серії І-НО №799622. [PERSON] є донькою [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження І-ЛО № 310793, виданим міським ЗАЦС м. Кемерово 22.10.1971 року, актовий запис 4430. 01 липня 2015 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] з заявою про видачу на її імя свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS], на підставі якої було заведено спадкову справу № 33/2015 щодо майна померлого 06 вересня 2014 року [PERSON]. Проте, після виконання відповідних нотаріальних дій, 29 серпня 2015 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії за № 176/02-31, а саме, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті 06 вересня 2014 року батька [PERSON], на квартиру [ADDRESS], у звязку з наявністю арешту нерухомого майна на вищевказану квартиру, який було накладено постановою державного виконавця ВДВС Орджонікідзевського РУЮ Донецької області Бобровської Н.Є. про арешт майна боржника АА № 597777, в якій власником квартири зазначено [PERSON] Віповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Крім того, судом встановлено, що 12.10.2010 року виконавче провадження АА № 597777 щодо стягнення з боржника [PERSON] на користь ПАТ «ПриватБанк» 2 835,65 гривень було завершено, виконавчий лист повернуто стягувачу без виконання, у звязку з тим, що виходом за адресою: [ADDRESS], боржник не прописаний та не проживає. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з'ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника); Частиною 2, 3 ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" закріплено, що у разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Отже, згідно діючого законодавства, в постанові про завершення виконавчого провадження та повернення виконавчого листа відносно боржника [PERSON], мали бути зазначені відомості про зняття арешту зі спірної квартири. Хоча даний арешт первинно був накладений незаконно, оскільки на момент його накладення 29 вересня 2005 року, боржник [PERSON] з 13 травня 2005 року вже не був власником спірної квартири, на яку було накладено арешт. Наразі допущені державним виконавцем порушення тягнуть для позивача [PERSON] наслідки у вигляді порушення її права на спадкове майно, у звязку з чим вона вимушена звертатись за захистом даного права до суду. Положенням ч. 2 ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Як було встановлено судом, позивач [PERSON] у встановлений законом строк подала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини, а тому спадщина, в тому числі й квартира [ADDRESS] належить останній з часу її відкриття, а саме з дня смерті [PERSON] 06.09.2014 року, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 1220 ЦК України. У відповідності до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкодавцеві з часу відкриття спадщини. Крім того, відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України, позивач вважала, що вона фактично прийняла спадщину після смерті батька, [PERSON], адже постійно проживала з ним однією сімєю на день смерті. Даний факт підтверджується випискою з домової книги № 284, виданої головою КСН «Дружба» 14.05.2015 року, яка міститься в матеріалах спадкової справи, [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [INFO]. Батько [PERSON] був зареєстрований за даною адресою з 23.04.2004 року по день смерті 06.09.2014 року. Зокрема, приватним нотаріусом [PERSON] 29 серпня 2015 року на імя [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з грошових вкладів з відсотками, що зберігаються у ПАТ «Дельта Банк», що залишилась після смерті [PERSON], померлого 06.09.2014 року. Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Приймаючи до уваги той факт, що квартира № 45, розташована в будинку № 82 по проспекту Маршала Жукова в місті Маріуполі належала померлому [PERSON] на законних підставах, а відмова в отриманні позивачем [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька повязана лише з наявністю арешту нерухомого майна на вищевказану квартиру, суд вважає, що позивачка фактично прийняла спадщину у вигляді квартири та майнові права на неї, тому має право на захист своїх порушених майнових прав на спадкове майно, як володілець спадкового майна. Оскільки права позивачки порушені наявністю арешту на вищевказану квартиру, який повинен бути знятий в результаті закриття виконавчого провадження, тому суд вважає, що права позивачки, як фактичного володільця квартири повинні бути відновлені внаслідок чого суд знімає арешт з вищезазначеної квартири, який був накладений державним виконавцем за зобовязаннями особи, [PERSON], яка вже не була її власником. Відповідно до ст. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. В іншій частині позовних вимог суд відмовляє, оскільки для юридичного оформлення зазначеної спадщини, суд вважає достатнім звільнення спадкового майна з-під арешту, наявність якого було підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину, після чого позивачці [PERSON] необхідно звернутись до нотаріуса з заявою для отримання свідоцтва про право на спадщину, що виключає необхідність додаткового визнання за нею права власності на спірну квартиру в порядку спадкування за законом. На підставі викладеного,

Outcome: partial