Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-21 00:00:00

10.02.2016 року позивач звернулася до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що вони з відповідачем 20.05.2006 року зареєстрували шлюб, від якого мають двох малолітніх дітей. На теперішній час шлюбні відносини повністю припинені і вирішується питання про розірвання шлюбу між сторонами, тому виникла необхідність юридичного врегулювання режиму власності на спільно придбане майно - легковий автомобіль марки GEELY MK 2013 року випуску, який було придбано в період шлюбу в 2013 році за 80000 гривень. Позивач просить суд визнати зазначений автомобіль спільною сумісною власністю її та відповідача та визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного автомобіля. Крім того, позивач просила суд встановити порядок користування квартирою [ADDRESS], яка належить відповідачеві та стягнути з відповідача всі понесені судові витрати. В своїх запереченнях на позовну заяву, які надані представником відповідача 18.03.2016 року через канцелярію суду, останній зазначив, що заявлені позивачем позовні вимоги безпідставні так як наведені обставини не підтверджуються належними доказами (а.с.34-36). У судовому засіданні з'явилася позивач та її представник, заявлені вимоги підтримали та просять суд їх задовольнити, заявили клопотання про проведення заочного розгляду справи у відповідності до статті 224 ЦПК України. Відповідач про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем його проживання, про що свідчить повідомлення про отримання судової повістки (а.с.27,32,43,53,55), однак в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав, поважності неявки з матеріалів справи не убачається. Тому, зі згоди позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів і зважаючи на вжиті заходи для забезпечення відповідача участі в розгляді справи. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що 20.05.2006 року сторони зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Радомишльського районного управління юстиції Житомирської області, актовий запис №36 (а.с.8). Під час шлюбу у сторін народилися діти : [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.9,10). До укладення шлюбу, а саме 07.03.2002 року відповідач [PERSON] придбав згідно договору купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] (а.с.11). У вказаній вище квартирі зареєстрована позивач, відповідач та їх діти (а.с.12). Згідно облікових даних ТСЦ 1845 РСЦ МВС України в Житомирській області за гр. [PERSON] зареєстровано на підставі довідки-рахунку №ААВ265775 від 06.05.2013 року транспортний засіб легковий автомобіль марки GEELY MK 2013 року випуску (а.с.13,14). Згідно із ч. 1 ст. 60 СК України (який діє з 01.01.2004 року) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, за змістом вказаної норми СК України, яка передбачає презумпцію виникнення права спільної сумісної власності і це означає, що ні чоловік, ні дружина не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі та воно вважається таким, що належить подружжю. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором ( ч.1 ст.70 СК України). Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Будь-яких доказів згідно вимог ст. 10, 60 ЦПК України, що автомобіль є особистою приватною власністю відповідача - ним не надано. В пункті 25 роз'яснень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсацій та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи обставини справи та зазначені вище вимоги чинного законодавства суд прийшов до висновку, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбаний під час зареєстрованого шлюбу і доказів належності його тільки відповідачеві [PERSON] суду не надано. За таких підстав слід вважати, що ідеальні частки подружжя в спірному автомобілі складають по 1/2 частині кожному. Під час розгляду позовної вимоги щодо встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS] позивачем було заявлено про залишення вказаної позовної вимоги без розгляду. Відповідно до частини 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат пов'язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на правову допомогу. З матеріалів справи встановлено, що позивачем при подачі позову сплачено судовий збір в сумі 551,20 гривень (а.с.1). Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Повноваження представника позивача адвоката [PERSON] підтвердженні договором про надання правової допомоги від 18.03.2016 року, квитанцією про сплату послуг у сумі 2000 грн. (а.с.45-47, 15, 56). Згідно ст.1 Закону України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про державний бюджет України на 2016 рік" від 25 грудня 2015 р. мінімальний розмір заробітної плати встановлено 1378 грн. Враховуючи, що правова допомога надається не тільки в судовому засіданні, а й при виконанні окремих процесуальних дій поза судовими засіданнями, а також для надання правової допомоги вчиняються й інші дії, необхідні для розгляду справи, понесені витрати в сумі 2000 грн. підтверджуються квитанціями адвоката (а.с.15,56), а витрачений час на надання ним правової допомоги підтверджується журналами судового засідання, суд вважає, що на користь позивача у відшкодування витрат за правову допомогу з відповідача підлягає стягненню 2000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved