Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Мистецького об'єднання (надалі МО) «Елегія» з вимогами про скасування наказу № 7 від 04 вересня 2008 року про звільнення працівників Мистецького об'єднання «Елегія», як незаконного, зобов'язання відповідача виплатити заборгованість по заробітній платі з 01 грудня 2006 року у розмірі 107 184,00 грн., зобов'язання провести індексацію заробітної плати у межах прожиткового мінімуму з моменту невиплат по даний час та стягнення моральної шкоди у розмірі 30000,00 грн. Вимоги обґрунтовувала тим, що її було звільнено з роботи в МО «Елегія» наказом № 7 від 04 вересня 2008 року, у зв'язку з введенням процедури ліквідації. Оскільки ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області 20 вересня 2012 року, яка набрала законної сили провадження у справі № Б-21/282 про банкрутство Мистецького об'єднання «Елегія» припинено, то і наказ про звільнення підлягає скасуванню. Крім цього, вказує на те, що відповідачем з грудня 2006 року не виплачувалася зарплата, бюджетне фінансування обласною радою було припинене з грудня 2006 року. 29.10.2014 року позивач збільшила позовні вимоги уточнивши зобов'язання по виплаті заборгованості із заробітної плати по день винесення рішення суду в даній справі. Позивач та представник позивача вимоги позовної заяви підтримали, просили їх задовольнити. Представник відповідача МО «Елегія» Серганюк Л.І. (з її слів трудові відносини з нею як директором МО не припинені, записи в трудову книжку не внесені, однак суду докази щодо цього не надано) позов визнала, в подальшому в судові засідання не з'явилася . Представник третьої особи обласної ради вимоги позову заперечив, вважає їх необґрунтованими, звернувши увагу суду на позовну давність по зверненню до суду, в подальшому в судові засідання не з'явився. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що МО «Елегія» було засноване Івано-Франківською обласною радою, згідно рішення від 18.12.2001 року №595-24/2001, МО є спільною власністю територіальних громад сіл,селищ,міст області і перебуває в управлінні обласної ради, призначено директором МО Серганюк Л.І. по контракту терміном на 5 років (а.с.9). Як встановлено з пояснень директора МО Серганюк Л.І., контракт з нею після спливу встановленого строку не розривався, отже трудові відносини з нею як директором тривають, на спростування цього інших доказів до матеріалів справи не надано. При цьому, за матеріалами справи також і встановлено, що згідно Акту приймання-передачі від 15.07.2008р. директор МО Серганюк Л.І. передала ліквідатору Костюк В.Б. всю наявну документацію об'єднання «Елегія», особові справи працівників, 17 трудових книжок працівників (в переліку цих працівників, позивач відсутній, так як трудова книжка позивача не зберігалась МО, оскільки він працював по сумісництву), печатки, штампи тощо (а.с.110). Відповідно до Статуту МО (а.с.10-15), основою МО «Елегія» є учасники народного молодіжного хорового колективу «Елегія», що утворився в 1993 році (п.1.4), вищим органом управління є засновник (обласна рада), до компетенції якого входить в т.ч. вирішення питання про припинення діяльності МО «Елегія» (п.2.4), працівники беруть участь в діяльності на підставі трудового договору (п.3.2), директор МО здійснює оперативне управління майном і коштами, розробляє штатний розпис в межах бюджету МО, приймає на роботу працівників згідно штатного розпису (п.3.3). Отже, працівників МО «Елегія» приймала та мала б звільняти з роботи директор, згідно установчих документів МО. Позивач була прийнята на роботу в МО «Елегія» як артистка академічного хору (2 категорія) на 0.5 ставки (по сумісництву) з 2001 року, дана обставина визнається сторонами, а тому відповідно до приписів ч. 1 ст. 61 ЦПК України суд зазначену обставину вважає встановленою та такою, що не потребує доказування. Окрім того, судом в процесі розгляду даної цивільної справи оглянуто іншу справу №2н-1113/08 в матеріалах якої є наявна копія трудової книжки (до матеріалів даної цивільної справи на вимогу суду надати копію трудової книжки чи інший доказ прийняття на роботу в МО «Елегія» позивач не надала), з якої вбачається що [PERSON] на момент створення в 2001 році МО «Елегія» працювала вчителем-логопедом при управлінні освіти міськвиконкому, а з з 2003 року по даний час вчителем музики, християнської етики СШ №5. З штатного розпису на 2006 рік вбачається наявність штатних одиниць відповідача - 63, в т.ч. артисти оркестру та хору 2 категорії - 22 штатних одиниці, з посадовим окладом 350 грн., саме посаду артистки хору ІІ категорії по сумісництву займала позивач (а.с.22). У зв'язку із збільшенням розміру заробітної плати в 2006 році (на грудень 2006 року мінімальна зарплата становила - 400 грн.), додаткове виділення коштів засновником мистецького об'єднання - облрадою не було здійснено, а тому з грудня 2006 року утворилась заборгованість із виплати заробітної плати працівникам, що доводиться сторонами та підтверджено матеріалами справи (а.с.25,28-32,48-52). Рішенням Івано-Франківської обласної ради від 20.02.2007 року №236-9/2007 було ліквідовано МО «Елегія», затверджено склад ліквідаційної комісії (а.с.26). 24.12.2007 року МО «Елегія» звернулось до господарського суду з заявою про порушення провадження у справі про банкрутство. Протоколом засідання ліквідаційної комісії обласної ради з ліквідації МО «Елегія» від 11.10.2007 року №5 погоджено визнання суми боргу із заробітної плати станом на 03.05.2007 року, оскільки як зазначено протоколом працівники об'єднання, згідно рішення обласної ради, попереджені про звільнення, а також доручено Серганюк Л. забезпечити упорядкування трудових відносин з працівниками МО (а.с.35). Однак, як встановлено судом під час розгляду даного цивільного спору, директор МО не приймала жодних наказів на упорядкування трудових відносин з працівниками за дорученням ліквідаційної комісії обласної ради з ліквідації МО «Елегія» та рішення засновника про ліквідацію МО (як вже зазначалось вище передано всю документацію директором Серганюк Л.І. ліквідатору було проведено тільки 15.07.2008р. згідно Акту приймання-передачі). Як підтверджується матеріалами справи, у зв'язку з введенням процедури ліквідації мистецького об'єднання «Елегія» (постанова господарського суду Івано-Франківської області по справі №Б-21/282 від 27.02.2008 року), наказом ліквідатора №7 від 04.09.2008 року працівників, в т.ч. [PERSON] було звільнено з роботи з мистецького об'єднання «Елегія» (а.с.36-38). Однак, в наказі відсутні підписи працівників про ознайомлення з даним наказом, в т.ч. [PERSON] що не спростовано іншими доказами, що є порушенням вимог трудового законодавства, про що зазначатиметься нижче.. 20.09.2012 року ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області провадження у справі №Б-21/282 про банкрутство мистецького об'єднання «Елегія» припинено, затверджено звіт та ліквідаційний баланс МО, ліквідовано юридичну особу, визнано погашеними вимоги не задоволені за недостатністю майна боржника. При цьому, як зазначено звітом ліквідатора, до нього також були подані і вимоги 84 працівників про виплату заборгованої заробітної плати (а.с.40). На ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області у справі №Б-21/282 від 20.09.2012 року було подано апеляційну скаргу та постановою Львівського апеляційного господарського суду від 30.04.2013 року ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 20.09.2012 року скасовано, а провадження у справі про банкрутство МО «Елегія» припинене (а.с.43-47). Виходячи з даних, що містяться у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, відомості про припинення організації - мистецьке об'єднання «Елегія» станом на 04.03.2014 року відсутні, однак зазначено, що з 30.03.2007 року юридична особа в стані припинення за рішенням засновників, що підтверджується відповідними письмовими доказами в матеріалах справи (а.с.48-49). Як слідує з вимог ст.. 40, 47, 49-2, 233 КЗпП України (станом на час винесення наказу про звільнення) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках в т.ч. змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Отже, видаючи наказ на звільнення [PERSON] ліквідатором не було дотримано вимог про попередження звільнення з ініціативи власника за 2 місяці, ознайомлення з наказом про звільнення, не проведено було повний розрахунок із працівником. Щодо видачі трудової книжки, то дана норма не поширюється на дані правовідносини, оскільки позивач працювала у відповідача по сумісництву і трудова книжка у МО «Елегія» на працівника [PERSON] не зберігалась. А тому, суд прийшов до обгрунтованого висновку про неправомірність звільнення позивача з роботи, і як наслідок наказ №7 від 04.09.2008 року, в частині звільнення позивача, підлягає до скасування. При цьому суд відхиляє доводи третьої особи про застосування пропуску строків звернення до суду (у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення), оскільки не доведено суду час, коли саме позивачу було вручено наказ про звільнення, що оскаржується. А щодо строку звернення про стягнення належної позивачу заробітної плати - обмеження будь-яким строком відсутнє. Відповідно до довідки (б/н однак з оглянутої судом іншої справи №2н-1113/2008 ця ж сама довідка датована 25.02.2008 року №153-д), виданої [PERSON] директором МО «Елегія» Серганюк Л.І. (а.с.56) за період з грудня 2006 року по грудень 2007 року включно заборгованість по заробітній платі позивача становила 2200грн. (сума до виплати 1843.28грн. з врахуванням обов'язкових зборів та платежів). При цьому, мінімальна заробітна плата згідно закону про бюджет, становила з грудня 2006 року - 400 грн., а отже 0.5 ставки - 200 грн., що також підтверджується довідкою. А тому, знаючи про своє порушене право, [PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду ще в 2008 році про видачу судового наказу про стягнення заборгованості з ліквідаційної комісії МО «Елегія» за невиплачену заробітну плату в сумі 2200 грн. за період з грудня 2006 року по грудень 2007 року включно, та 24.03.2008 року (суддя Антоняк Т.М.) було видано судовий наказ про стягнення даної суми заборгованості на користь позивача (справа №2н-1113/2008 оглянута в судовому засіданні). Про те, ухвалою цього ж судді Івано-Франківського міського суду від 18.04.2008 року судовий наказ від 24.03.2008 року скасовано. Органами ДВС повідомлено, що проваджень стосовно стягнення з МО «Елегія» чи ліквідаційної комісії на користь працівників МО «Елегія», в т.ч. [PERSON] на виконанні не перебували (а.с.107-109). Обгрунтування нарахованої позивачем суми заборгованості з 01.12.2006 року - 107 184,00 грн., не подано позивачем чи її представником до матеріалів справи, однак як судом самостійно вирахувано ця сума складається з мінімальної заробітної плати на час звернення до суду з позовом - 1218 грн. (а не з врахуванням зміни кожного розміру такої мінімальної з/п за вищезгаданий період починаючи з 400 грн. за грудень 2006 року) множенням на 88 календарних місяців (з грудня 2006 року по березень 2014 року включно), при цьому як за повну ставку, а не 0.5 ставки. Разом з тим, як вже встановлено і зазначено вище, позивач працював у відповідача по сумісництву. Відповідно до ст. 102-1 КЗпП України працiвники, якi працюють за сумiсництвом, одержують заробiтну плату за фактично виконану роботу. Як вбачається з матеріалів справи і підтверджується представниками сторін в суді, діяльність Мистецького об'єднання «Елегія» фактично було припинено з початку 2008 року, оскільки рішенням засновника - Івано-Франківської ОДА від 20.02.2007 року розпочато процедуру ліквідації, а у лютому 2008 року постановою Господарського суду Івано-Франківської області (в послідуючому скасованою та все одно провадження у справі про банкрутство припинене апеляційною інстанцією як і першою) Мистецьке об'єднання «Елегія» було визнано банкрутом. Документальним підтвердженням боргу по зарплаті перед позивачем є довідка Мистецького об'єднання «Елегія» б/н (від 25.02.2008 року), про яку зазначалось вище, з якої вбачається, що заборгованість по зарплаті перед позивачем утворилася за період з грудня 2006 року по грудень 2007 року. Інших даних про проведену фактичну роботу позивача у Мистецькому об'єднанні «Елегія» з січня 2008 року та нараховані, однак не виплачені суми, в матеріалах справи немає. Не заслуговують на увагу суду голослівні твердження позивача про фіксування часу виконання робіт по сумісництву в МО, так як такі документи в підтвердження доводів, суду не надано. При цьому в судових засіданнях надаючи пояснення суду, позивач зазначила, що діяла і на громадських засадах організація під такою ж назвою «Елегія», окрім МО «Елегія», про що також обумовлювалось і в Статуті МО (хоровий колектив «Елегія» та симфонічний оркестр, діючі з 1993 року). Зважаючи на це сума заборгованості 2200 грн. (без відрахувань) підлягає стягненню, як і відповідна сума індексації, згідно з вимогами Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Згідно з частиною шостою статті 95 КЗпП заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до статті 33 Закону України «Про оплату праці» у період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078. Індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»). Об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру (частина перша статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», пункт 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078). Структуру заробітної плати визначено у статті 2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій (частина друга статті 2 Закону України «Про оплату праці»). Суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати, згідно з підпунктом 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 р. № 5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004р. за № 114/8713. Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином, індексація є складовою частиною заробітної плати, є додатковою заробітною платою і, у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати, також без обмеження будь-яким строком. Вирішуючи та розглядаючи питання в частині вимог позивача про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримання розрахунку, слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разi невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звiльненому працiвниковi сум у строки, зазначенi в статтi 116 цього Кодексу, при вiдсутностi спору про їх розмiр пiдприємство, установа, органiзацiя повиннi виплатити працiвниковi його середнiй заробiток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як ствердили суду позивач, представник позивача та третьої особи, та вбачається з матеріалів справи, з часу заснування МО і по 2006 рік фінансова підтримка його діяльності проводилася виключно за рахунок коштів обласного бюджету, однак з 2007 року така була припинена. Самостійно концертної діяльності колектив не проводив, фінансування з інших джерел не отримував. Зазначена обставина підтверджується також рядом наявних у справі документів. Зважаючи на те, що відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України підставою відповідальності за затримку розрахунку при звільненні є вина роботодавця, а такої судом не встановлено, то правових підстав здійснювати нарахування та стягувати середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд не вбачає. Щодо моральної шкоди, то слід зазначити таке. Згідно з ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з душевними стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою відповідача щодо неї самої. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) N 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Однак, позивач не довів спричинення йому моральної шкоди діями відповідача. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371 КЗпП України. Стаття 2371 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Абз. 1 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснює, що відповідно до ст. 237 1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Позивачем не доведено суду з врахуванням, що вона працювала у відповідача за сумісництвом, моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. А тому, вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, завдану йому діями відповідача, яку оцінює в 30 000 грн., також не є доведеними та не обгрунтовані. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Розглянувши справу в межах заявленого позову суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково. Також, суд

Outcome: partial