Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить (з урахуванням письмових пояснень від 20.03.2018 року) надати дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди малолітньої дитини [PERSON], [INFO] у супроводі матері [PERSON], [INFO], без дозволу (згоди) та супроводу його батька [PERSON], [INFO], на неконтрольовану територію в районі проведення антитерористичної операції до м. Сніжне Донецької області, за зареєстрованим місцем проживання на період з 01.03.2018 року по 12.03.2029 року. Позовні вимоги обґрунтовані необхідністю навідувати помешкання за місцем реєстрації позивача для зміни гардеробу, використання особистих і інших побутових речей, спілкування дитини з бабусею та дідом, старшим братом, відвідування близьких та друзів. Учасники справи у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач та представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача звернулися до суду із заявами про розгляд справи без їх участі, позивач просить задовольнити позовні вимоги з підстав зазначених у позові, представник третьої особи зазначив про недоцільність надання позивачу дозволу на виїзд дитини до м. Сніжне Донецької області, оскільки на зазначеній території органи місцевої влади не працюють, тому гарантувати дотримання прав дитини не можливо. Відповідача повідомлено про дату, час та місце розгляду справи судом шляхом розміщення оголошень на офіційному веб-сайті суду (а.с.45), проте для участі в судовому засіданні відповідач не прибув, клопотань про необхідність відкладення розгляду справи не заявляв, заперечень проти позову не висунув. Враховуючи вищевикладене, а також положення ч.3 ст.211, ч.3 ст.223 та ч.2 ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового засідання технічними засобами у відсутності учасників справи на підставі доказів, які є в матеріалах справи. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно з даними паспорту [NUMBER], даними паспорту [NUMBER] [PERSON] і [PERSON], 14.02.2013 року зареєстрували шлюб у с/р Северна, м. Сніжне, Донецької області, актовий запис № 5 (а.с.7, 10-11). Від шлюбу мають спільного сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження виданого 22.03.2013 року відділом ДРАЦСРС Сніжнянського МУЮ у Донецькій області, [NUMBER] (а.с.5). Малолітня дитина - [PERSON], [INFO] на теперішній час проживає спільно з матір'ю за адресою: [ADDRESS], куди вони пересились з [ADDRESS] що підтверджується довідками № 0000461855, № 0000461915 від 22.01.2018 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с.8-9). Згідно із ст. 10 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-Х11 і набула чинності для України 27.09.1991 року), держави-учасниці зобов'язалися поважати право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені Законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоровя чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися в першу чергу максимальним забезпеченням інтересів дітей. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Відповідно до ст. 14 Закону України "Про боротьбу з тероризмом" в районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян; на вимогу керівників учасників антитерористичної операції підприємства, установи та організації, що знаходяться в районі проведення антитерористичної операції, частково або повністю припиняють свою роботу. Наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 14.04.2017 року № 222-ог (зі змінами та доповненнями) затверджено Тимчасовий порядок контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей. Згідно з пунктом 5.1.1 вказаного Порядку, в'їзд на тимчасово неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, встановлено, що виїзд за кордон громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку у цій держави, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон або за рішенням суду. Згідно з вимогами ст.ст.154, 155 СК України батьки мають право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини; здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до положення ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла 16-ти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За змістом ст.ст.2, 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини; оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків; за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду. Дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку, із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном. Надання такого дозволу на постійне перетинання малолітньої дитини кордону без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею (позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року, № 235/139/16-ц/6-15цс17). Звертаючись до суду з позовом позивач просила надати дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди малолітньої дитини у супроводі матері, без дозволу (згоди) та супроводу його батька, на неконтрольовану територію в районі проведення антитерористичної операції до м. Сніжне Донецької області, за зареєстрованим місцем проживання на період з 01.03.2018 року по 12.03.2029 року. Суд вважає, що вимоги позивача про надання дозволу на багаторазові тимчасові виїзди малолітньої дитини у супроводі матері на територію Донецької області, тимчасово непідконтрольну державній владі України (до м Сніжне) протягом більше ніж 10 років, не ґрунтуються на законі, крім того в'їзд на окуповану територію не може гарантувати безпеку дитині, яка не перебуває під захистом держави, так як в даному випадку дозвіл на її виїзд та в'їзд призведе до порушення ст.3 Конвенції про права дітей, в якій зазначено, що держава гарантує дитині захист та піклування. За таких обставин, позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed