Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-06 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] (далі відповідач) про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач є батьком позивача. Після розірвання шлюбу з матір'ю позивача 19.05.2011р., відповідач не приймав ніякої участі у вихованні позивачки. Зазначає, після смерті матері позивачка залишилась фактично повністю без батьківської опіки. Вказує, що на даний час позивачка проживає у м. Львові і тому вирішила визначитися в тому, хто є її родиною. В судове засідання позивач не з'явилась, через канцелярію суду подала заяву в якій підтримала позовні вимоги, а розгляд заяви проводити за її відсутність. Відповідач у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за його відсутність. У судовому засідання прокурор проти позовних вимог заперечував. Представник Служби у справах дітей органу опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Представник Служби у справах органу опіки та піклування Франківської районної державної адміністрації, про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора, представника Служби у справах дітей органу опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] яке видано 28.09.1993р. РАГС Закарпатської області, [PERSON] народилась [INFO] при цьому у графі мати зазначено [PERSON], а батьком записано [PERSON]. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Частиною 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч. 1 ст. 164 Сімейного Кодексу України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він, зокрема, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. Згідно з ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Разом з тим, відповідно до п. п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного та об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. Крім цього, відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст.ст.57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи те, що позивачкою протягом усього часу розгляду справи не надано, а судом не здобуто належних та допустимих доказів, які б вказували на наявність підстав щодо позбавлення батьківських прав відповідача, позивачці на момент звернення до суду із позовною заявою виповнилось повних 20 років, суд вважає що у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed