Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-23 00:00:00

29.07.2019 року [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначила, що 17.05.2013 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем, за час якого у них [INFO] народилася спільна дитина син [PERSON] . Протягом останніх двох років сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. На даний час спільне господарство не ведеться, та за її глибоким переконанням подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини недоцільно. Вказала, що з моменту припинення шлюбних відносин [PERSON] не приймає участі у догляді, вихованні та матеріальному забезпеченні дитини. Спір щодо порядку участі відповідача в утриманні дитини в позасудовому порядку вирішити не виявилося за можлива. На підставі викладеного, просить суд розірвати шлюбу між нею та відповідачем, який зареєстровано 17.05.2013 року Відділом ДРАЦС по м. Лубни реєстраційної служби Лубенського МРУЮ у Полтавській області, а також стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумів розмірі 1100 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення сином повноліття. В судове засідання представник позивача не з`явився, подав суду заяву, в якій просив справу слухати в його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи (а.с. 33). Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день, час, місце слухання справи повідомлялася належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи, відзив на позов від відповідача на адресу суду не надходили. Статтею 280 ЦПК України закріплена можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, у разі належним чином повідомленого відповідача про дату, час та місце судового засідання. Відповідно до вимог ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 17.05.2013 року, який зареєстровано Відділом ДРАЦС по м. Лубни реєстраційної служби Лубенського МРУЮ у Полтавській області, актовий запис № 88, свідоцтво серії [NUMBER] (а.с. 5). Від шлюбу сторони мають спільну дитину сина [PERSON] , [INFO] Дана обставина підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 9). Відповідно до ч. 1\~ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно зі змістом\~ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобовязані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сімї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобовязаний утверджувати в сімї повагу до матері. Дружина зобовязана утверджувати в сімї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сімї за свою поведінку в ній. Як вбачається зі змісту ч. 3 та ч. 4\~ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що сторони припинили шлюбно-сімейні стосунки через відсутність взаєморозуміння та втрати почуття поваги один до одного. Сторони спільне господарство не ведуть, проживають окремо. За таких обставин суд вважає, що подальше спільне життя сторін є неможливим, збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а тому шлюб підлягає розірванню. Відповідно до ст.\~113\~СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу позивачка бажає залишити прізвище « [PERSON] » (а.с. 23). Судом також встановлено та не заперечується сторонами, що неповнолітній син проживає разом з матір`ю позивачкою [PERSON] , в свою чергу, відповідач проживає окремо. Доказів іншого суду надано не було. Як слідує зі змісту позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів,між сторонами не досягнуто згоди щодо участі відповідача в утриманні неповнолітнього сина, у зв`язку з чим в останніх існує спір з даного приводу. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до положень Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними та чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховуються судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, що відповідає приписам ч. 3 ст. 181 СК України. Згідно ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є здоровим, працездатним, на обліку у лікарів не перебуває, будь-яких інших осіб на утриманні не має, розмір його середньомісячного заробітку суду невідомий. Малолітній [PERSON] , [INFO] , здоровий, на обліку в лікарів не перебуває, самостійних доходів не має. Будь-яких доказів іншого, сторонами надано не було, а судом в ході розгляду справи не здобуто. Визначаючи розмір стягуваних аліментів, суд враховує матеріальне становище сторін та неповнолітньої дитини, реальну спроможність відповідача сплачувати аліменти на її утримання. Частиною 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум для дитини відповідного віку встановлено: для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень. Згідно до ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Виходячи з вищенаведеного, засад розумності та справедливості, суд вважає, що позивач довела обґрунтованість своїх вимог щодо стягнення аліментів, а тому суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки слід стягувати на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумів розмірі 2500 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення сином повноліття. Суд вважає визначений розмір аліментів достатнім та справедливим. Частиною 1 ст. 191 СК України передбачено, що аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити дане рішення суду до негайного виконання у межах сплати платежу аліментів за один місяць. Таким чином, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] \~до [PERSON] \~про розірвання\~шлюбу,\~стягнення аліментівпідлягають до задоволення у повному обсязі. Згідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Крім того, згідно положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З наведеного слідує, що з [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути 768,80 грн. понесених судових витрат зі сплати судового збору за позовну вимогу про розірвання шлюбу (а.с. 1). Крім того, [PERSON] звільнена від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ "Про судовий збір", а тому з [PERSON] слід також стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн. На підставі ст. ст. 24, 55, 56, 110, 112, 180, 181, 182, 184 СК України,

Outcome: approved