Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просить визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по вул. Грушевського (колишня Леніна), 53 в с. Кунисівці Городенківського району Івано-Франківської області. Позовні вимоги мотивувала тим, що після смерті її батька - [PERSON], яка сталася 23 січня 1998 року, відкрилася спадщина, до якої входить житловий будинок з господарськими будівлями, спорудами по вул. Грушевсього (колишня Леніна), 53 в с. Кунисівці Городенківського району Івано-Франківської області. Документом, що підтверджує право власності спадкодавця на майно є свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок від 15.12.1989 року. Згідно даного свідоцтва вцілому жилий будинок з принадлежними до нього будівлями та спорудами належить на праві особистої власності колгоспного двору, головою якого є [PERSON] З часу свого народження і по сьогодні позивачка разом з батьками проживала у зазначеному господарстві, неодноразово проводила як поточний так і капітальний ремонти, несе усі фінансові витрати по утриманню та обслуговуванні господарки, обробляє присадибну земельну ділянку площею 0,12 га. Похованням батьків і чоловіка займалася вона особисто та за власні кошти, тобто фактично вступила в управління спадковим майном. А до нотаріальної контори про прийняття спадщини звернулася тільки восени 2015 року. На своє звернення 11.09.2015 року отримала Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки спадкове господарство відноситься до колгоспного двору, а отже, кожному із проживаючих в ньому належать відповідні частки, які не визначені між членами. Спору щодо спадкового майна нема, відповідачі не заперечують щодо оформлення права власності на спадкове майно вцілому за [PERSON] В судове засідання сторони не з'явились. Позивачка подала заяву про розгляд справи у її відсутності, одночасно в заяві зазначила, що позовні вимоги підтримує повністю та просить задовільнити. Відповідачі подали до суду заяви про відмову від прийняття спадщини. За таких обставин судом прийнято рішення про розгляд справи у відсутності сторін. Згідно вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Із копії свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 15 грудня 1989 року, виданого на підставі рішення виконкому Городенківської районної Ради народних депутатів № 246 від 13.12.1989 року слідує, що в цілому жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в с. Кунисівці по вулиці Леніна за № 53 дійсно належить на праві особистої власності колгоспному двору, головою якого є [PERSON]. Згідно з технічною документацією житлове господарство, розташоване в с. Кунисівці по вул. Грушевського за № 53 Городенківського району Івано-Франківської області, складається з житлового будинку, позначеного на схемі в технічному паспорті літерою «А», літньої кухні, 2 навісів, вбиральні, стодоли, 2 комор, 3 сараїв, криниці, воріт, огорожі, вигрібної ями. З висновку про вартість майна визначеного ТзОВ «Українське бюро приватизації та оцінки майна» слідує, що ринкова вартість будинку станом на 31.08.2015 року - становить 55689,42 грн. Ч.3 ст.5 Цивільного кодексу України (2004 р.) визначено: якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав і обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до ч. 6 п. а Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Згідно довідки № 432 від 03.09.2015 р., виданої виконкомом Кунисівської сільської ради встановлено, що станом на 15.04.1991 р. в господарстві [PERSON], особовий рахунок № 39 проживали: [PERSON], [INFO] - гол. сім'ї, [PERSON], [INFO] - дружина, [PERSON], [INFO] - зять, [PERSON], [INFO] - дочка, [PERSON], [INFO] - онук, [PERSON], [INFO] - онук. [PERSON] помер 23.01.1998 року, про що свідчить свідоцтво про смерть серії І-НМ № 085935. Свідоцтвом про народження серії ЯК № 346092 стверджено, що батьками позивачки є [PERSON] та [PERSON]. Згідно свідоцтва про смерть серії 1-НМ № 050559, виданого 15.05.2007 р. виконкомом Кунисівської сільської ради Городенківського району, 13.05.2007 року [PERSON] померла. Позивачка після реєстрації одруження з [PERSON], змінила прізвище [PERSON] на Демид, про що свідчить свідоцтво про одруження серії VIII-УР № 247582 від 18.11.1972 р. 23.01.2009 року помер чоловік позивачки [PERSON], про що свідчить свідоцтво про смерть серії 1-НМ № 085069, видане 24.01.2009 р. Померлий [PERSON] заповіту не вчиняв. Після його смерті спадщину прийняла дочка [PERSON], так як на час смерті проживала разом з ним, вела спільне господарство та займалась його похованням, що стверджено довідкою № 376 від 30.07.2015 року, виданою виконавчим комітетом Кунисівської сільської ради. Відповідно до ч. 1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно з вимогами ч.1 ст. 1297 згаданого кодексу - спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. З постанови в.о. державного нотаріуса Городенківської районної державної нотаріальної контори вих № 468/02-31 від 11.09.2015 р., слідує, що позивачці було відмовлено в оформленні спадщини за законом після смерті батька [PERSON] на житловий будинок № 53 по вул. Грушевського в селі Кунисівці Городенківського району Івано-Франківської області, оскільки згідно свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, господарство відносилось до колгоспного двору, а отже кожному з проживаючих в ньому належить відповідна частка. У відповідності до ст.ст. 346, 347 ЦК України право власності припиняється у разі відмови власника від права власності. Особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. В силу п.4 ч.1 ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Судом встановлено, що відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] відмовляються від своїх часток на житловий будинок, що стверджено поданими до суду заявами. В силу роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.91 р. № 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок", право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Довідкою № 377, виданою 30.07.2015 р. виконкомом Кунисівської сільської ради стверджено, що біля житлового будинку в якім проживає [PERSON] знаходиться земельна ділянка площею 0,12 га. Позивачка фактично успадкувала житловий будинок з господарськими будівлями, розташований по вул. Грушевського (колишня Леніна), 53 в с. Кунисівці Городенківського району Івано-Франківської області, однак оформити документи не має можливості через реєстрацію господарства як колгоспного двору. Згідно з ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Згідно ст. 328 цього ж кодексу право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином суд, належно оцінивши зібрані у справі докази, вважає, що факти, викладені позивачкою в позовній заяві в обґрунтування своїх позовних вимог є достовірними, і сумніву не викликають, також не встановлено неправомірності набуття позивачкою права власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходяться по вул. Грушевського (колишня Леніна), 53 в с. Кунисівці Городенківського району Івано-Франківської області, визнання права власності не порушує прав чи інтересів будь-яких інших осіб, у зв'язку з чим, позовні вимоги підлягають повному задоволенню при визнанні їх відповідачами. На підставі ст.ст. 524, 529, 548, 549 ЦК УРСР, ст.ст. 316, 317, 328, 346, 347, 365, 392, 1268 ЦК України,

Outcome: approved