Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-07 00:00:00

20.09.2017 року Татарбунарська районна державна адміністрація Одеської області звернулась до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на наступні обставини. Відповідачі перебувають у шлюбі з 05 жовтня 1996 року. Від шлюбу у них народились діти: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Проте в листопада 2001 року вони звернулись до служби у справах дітей Татарбунарської райдержадміністрації з заявою, в якій виявили бажання усиновити дитину будь-якої статі віком до трьох років. Враховуючи добрі матеріально-побутові умови, позитивний мікроклімат в сім'ї, відсутність будь-яких обмежень, за яких подружжя не може усиновити дитину, 24.11.2001 року службою у справах дітей Татарбунарської райдержадміністрації був наданий висновок про можливість громадян України [PERSON] та [PERSON] бути усиновлювачами, а 01.10.2012 року - висновок про доцільність усиновлення малолітніх [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. На підставі рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 19.12.2012 року відповідачів оголошено усиновлювачами вказаних дівчат, та в актових записах про народження останніх змінено їх прізвище, ім'я та по батькові, дату та місце народження на [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Однак, через рік після усиновлення, з невідомих причин [PERSON] померла, а в лютому місяці 2017 року відповідачі звернулися до Татарбунарського районного суду Одеської області з позовною заявою про скасування усиновлення ними [PERSON], з причин виявлення у дитини хвороби розумового характеру, яку не могли розгледіти на час усиновлення. В обґрунтуванні своїх позовних вимог посилались на висновок психолого-медико-педагогічної консультації №7 від 01 серпня 2016 року, згідно якого [PERSON] був встановлений діагноз: «невчуваність збережена на фоні мовленнєвих порушень у вигляді загального недорозвитку мовлення ІІ рівня». Зазначили, що, нібито, через вади дитини вони дуже страждають, приділяють дівчинці дуже багато часу та не можуть повноцінно жити, поступово втрачають духовний зв'язок з дітьми, народженими у шлюбі, не можуть забезпечити [PERSON] належного догляду, який потребує її діагноз. Проте, за результатами психіатричної експертизи, призначеної по вказаній справі, не підтверджено наявність у малолітньої [PERSON] психічної хвороби, у зв'язку з чим позивачі -подружжя [PERSON] подали заяву про залишення позовної заяви про скасування усиновлення без розгляду. Позивач зазначає, що малолітній [PERSON] діагностовано загальний недорозвиток мовлення. Це складне мовленнєве порушення, при якому у дитини з нормальним слухом та інтелектом спостерігаються вади вимови. Це заважає формуванню повноцінної навчальної діяльності і веде до стійкої неуспішності, тому при спостереженні у дитини даного роду порушень, саме на батьків покладається обов'язок, якомога раніше звернутись до фахівців за кваліфікованою допомогою. Для дітей з мовленнєвими порушеннями створені логопедичні групи при спеціальних і масових дитячих садках. Практика показує, що якщо корекція розпочата вчасно ( з 3-4 років) то, до початку шкільного навчання, порушення мовлення вдається повністю подолати. На жаль, відповідачі, замість забезпечення дитині належної уваги, турботи, виховання, корекційного навчання, відмовились від дитини, посилаючись на те, що вона примхлива, неслухняна і некерована. З урахуванням всіх обставин, позивач вважає перебування малолітньої дитини [PERSON] в сім'ї відповідачів недоцільним. Представник позивача - служби у справах дітей Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області Данильченко О.П. підтримала вимоги позову в повному обсязі, що підтверджується наданою до суду заявою, просила розглянути справу у її відсутність (а.с.41 ). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - орган опіки та піклування Трапівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області в судове засідання не з'явився, надавши заяву про слухання справи у її відсутність, вимоги позову Татарбунарської районної державної адміністрації підтримала в повному обсязі (а. с.42). Представник відповідачів адвокат Давиденко К.В. в судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечував (а.с.24). Прокурор надав до суду заяву, якою підтримав вимоги позову, вважаючи за доцільне позбавити [PERSON] та [PERSON] батьківських прав та стягнути з них аліменти на утримання дитини в законодавчо встановленому розмірі на користь опікуна, прийомних батьків чи закладу, де буде утримуватись дитина. Враховуючи наявність заяв позивача, представника відповідачів та третьої особи про слухання справи у їх відсутність, просила фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами частини 2 статті 197 ЦПК України, не здійснювати (а.с.43). Згідно з частиною 2 статті 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У такому разі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами частини 2 статті 197 ЦПК України, не здійснюється. Враховуючи наявність заяв представників сторін по справі та прокурора, а також наявність належних документів у справі, вважаю за необхідне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами частини 2 статті 197 ЦПК України, не здійснювати. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст.19 Конвенції про права дитини, держави - учасниці зобов'язані вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Відповідно до п.2 ч.1 статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України в п.п.15, 16 постанови від 30 березня 2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що розглядаючи справи даної категорії, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи та характеру ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. У п.6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Виходячи зі ст.18 Конвенції з прав дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Європейський суд з прав людини у справі "Савіни проти України" (заява № 39948/06), зокрема у пункті 49 зазначив, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Судом встановлено, що батьками малолітньої [PERSON], на підставі рішення Татарбунарського районного суду від 19.10.2012 року (а.с.9-10), є [PERSON] та [PERSON], що підтвержується копією свідоцтва про народження [NUMBER] від 06.11.2012 року (а.с.5). Із копії свідоцтва про одруження від 05 жовтня 1996 року (а.с.15) слідує, що 05 жовтня 1996 року був зареєстрований шлюб між [PERSON], 1976 року народження та [PERSON],1978 року народження, після укладення шлюбу відповідачці присвоєно прізвище «[PERSON]». З акту про ознайомлення заявників з порядком та умовами усиновлення від 16.11.2011 року (а.с.6) слідує, що [PERSON] та [PERSON] ознайомлені з порядком та умовами усиновлення, правами та обов'язками кандидатів в усиновлювачі, правовими наслідками усиновлення, порядком здійснення контролю за умовами проживання і виховання усиновленої дитини. З висновку служби у справах дітей Татарбунарської районної державної адміністрації про можливість громадян України [PERSON] та [PERSON] від 24.11.2011 року (а.с.7) вбачається, що служба у справах дітей Татарбунарської РДА Одеської області вважає, що [PERSON] та [PERSON] можуть бути усиновлювачами малолітньої дитини віком до трьох років, в зв'язку з чим, останні були поставлені на облік як кандидати в усинолювачі у службі у справах дітей Татарбунарської РДА з 24.11.2011 року. З висновку про доцільність усиновлення малолітніх [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] слідує, що подружжя [PERSON] та [PERSON], були ознайомленні зі станом здоров'я дітей, з правовими наслідками та усвідомлюють всю відповідальність прийнятого ними рішення взяти дітей в сім'ю на правах доньок, тому служба у справах дітей Татарбунарської РДА Одеської області вважає доцільним усиновлення вказаних дітей зазначеними особами (а.с.8). Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 19 жовтня 2012 року позов [PERSON] та [PERSON] про усиновлення дітей - задоволено, оголошено усиновлювачами малолітніх [PERSON], 2009 року народження та [PERSON], 2011 року народження, позивачів [PERSON] та [PERSON]; внесено зміни, в тому числі й в актовий запис №15 від 06.09.2011 року про народження [PERSON], [INFO], де змінено їй прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]», ім'я з «[PERSON]» на «[PERSON]», по батькові з «[PERSON]» на «[PERSON]», дату народження з «[INFO]» на «[INFO]», місце народження із «село Дивізія Татарбунарського району Одеської області» на «місто Одеса, Україна» (а.с.9-10). Із копії витягу з протоколу засідання психолого-медико-педагогічної консультації за №7 від 01.08.2016 року, виданого КЗ «Одеська обласна психолого-медико-педагогічна консультація» Департаменту освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації вбачається, що малолітній [PERSON], [INFO], був встановлений діагноз: «невчуваність збережена на фоні мовленнєвих порушень у вигляді загального недорозвитку мовлення ІІ рівня». Рекомендовано корекційне навчання за програмою спеціального навчального закладу для дітей з вадами мовлення. Психологічна корекція(а.с.11). З копії ухвали Татарбунарського районного суду Одеської області від 14.08.2017 року вбачається, що позовну заяву [PERSON], [PERSON] до служби у справах дітей Татарбунарської районної державної адміністрації про скасування усиновлення залишено без розгляду (а.с. 12). Із акту обстеження житлово-побутових умов від 03.03.2017 року (а.с.13) слідує, що малолітня [PERSON], 2001 року народження проживає по [ADDRESS]. Санітарний стан житла добрий, на момент обстеження в кімнатах було чисто, тепло. В дитячій кімнаті [PERSON] відведено спальне місце, дівчинка забезпечена всім необхідним за своїм віком, має безліч іграшок. З висновку органу опіки та піклування Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області від 18 вересня 2017 року (а.с.14) вбачається, що Татарбунарська районна державна адміністрація, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON], оскільки батьки [PERSON] не приділяють малолітній [PERSON] належної уваги, турботи, виховання, не забезпечують дівчинці кваліфікованого корекційного навчання для подолання мовленнєвого порушення, та розцінює наміри відповідачів щодо скасування усиновлення як ухилення від виховання та утримання усиновленої дитини. Таким чином, в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON], як батьки малолітньої [PERSON], 2011 року народження, свідомо ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків щодо виховання та утримання дитини, не приділяючи останній належної уваги, турботи, виховання, не забезпечують дівчинці кваліфікованого корекційного навчання для подолання мовленнєвого порушення, а тому, суд погоджується з висновком служби у справах дітей Татарбунарської РДА, як органу опіки та піклування, який розцінює попередні наміри відповідачів щодо скасування усиновлення, замість належного піклування за дитиною, як ухилення від виховання та утримання усиновленої дитини. Згідно ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Це означає, що мати чи батько вважаються такими, що ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків, якщо вони за станом свого психічного здоров'я, усвідомлюють значення своїх дій та можуть керувати ними, а також якщо вони мають юридичну і фактичну можливість до вчинення відповідних дій, які становлять зміст батьківського обов'язку. Ухилення від виконання юридичного обов'язку, це завжди акт свідомої поведінки. Таким чином, відповідачі [PERSON] та [PERSON], маючи реальну можливість виконати свої батьківські обов'язки, не вчиняють відповідних дій, а замість забезпечення дитині належної турботи, виховання та корекційного навчання, фактично відмовились від дитини, посилаючись на те, що вона примхлива, неслухняна і некерована, тобто свідомо нехтують своїми батьківськими обов'язками, посилаючись на те, що, нібито, через вади дитини вони дуже страждають та не можуть повноцінно жити та забезпечити [PERSON] належного догляду, який потребує її діагноз. З урахуванням всіх обставин, позивач вважає перебування малолітньої дитини [PERSON] в сім'ї відповідачів недоцільним, з чим суд повністю погоджується, враховуючи наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, підписаної Україною 21 лютого 1990 року і ратифікованої 27 лютого 1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. При цьому, згідно ч. 4 ст. 232 СК України, усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов'язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 242 Сімейного кодексу України, якщо усиновлювач був записаний матір'ю, батьком усиновленої ним дитини, він може бути позбавлений батьківських прав за наявності підстав, встановлених у статті 164 цього Кодексу. У разі позбавлення усиновлювача батьківських прав настають наслідки, встановлені статтею 166 цього Кодексу. Згідно зі ст. 166 Сімейного кодексу України, особа, позбавлена батьківських прав: втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов'язків щодо її виховання; перестає бути законним представником дитини; втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім'ям з дітьми; не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов'язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Таким чином, усиновлювачі, які позбавлені батьківських прав, втрачають будь-які права, засновані на спорідненості з дитиною, у тому числі і право на звернення до суду з позовом про скасування усиновлення. Такі права, у тому числі і право вимоги скасування усиновлення, можуть бути поновлені виключно у випадку поновлення судом батьківських прав усиновлювачів. Відповідно до ч. 1 ст. 169 Сімейного кодексу України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. На підставі викладеного, з урахуванням всіх обставин справи, провівши ретельний аналіз можливих наслідків запропонованого заходу, виходячи з найкращих інтересів дитини [PERSON], яка була усиновлена відповідачами в 2012 році, приймаючи до уваги висновок Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області (а.с. 14) щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідачів, які не заперечували проти задоволення позову судом (а.с.24), при підтримці позову прокурором та виконавчим комітетом Трапівської сільської ради, як органом опіки та піклування (а.с.,а.с.42,43) за місцем проживання відповідачів, суд вважає можливим та доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], відносно їх малолітньої дитини [PERSON], [INFO], задовольнивши вимоги позову в цій частині. При цьому, відповідно до вимог ч.2 ст.166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Згідно ст.ст.180,181 Сімейного Кодексу України [PERSON] та [PERSON] зобов'язані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів аліменти на утримання дитини, з урахуванням вимог ст.182 Сімейного Кодексу України, в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на користь опікуна, прийомних батьків, батьків-вихователів або закладу, де буде утримуватись дитина, до її повноліття. Тому, вимоги позову в цій частині також підлягають задоволенню. Згідно ст.191 Сімейного Кодексу України аліменти на дітей присуджуються за рішенням суду з дня пред'явлення позову, тобто, у даному випадку, з 20.09.2017 року. Також є обгрунтованою вимога позивача щодо збереження за дитиною [PERSON] права користування житлом, розташованим за адресою: [ADDRESS], відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.248 СК України, яка передбачає право дитини, позбавленої батьківського піклування, яка проживає у закладі охорони здоров'я, навчальному або іншому дитячому закладі, прийомній сім'ї на збереження права користування житлом, у якому вона раніше проживала. У разі відсутності житла, така дитина має право на його отримання відповідно до закону. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до ст.79 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При цьому якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. За змістом п.14 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання заяви, апеляційної та касаційної скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб у разі, якщо представництво їх інтересів у суді відповідно до закону або міжнародного договору, згоду на обов'язковість якого надано Верховною Радою України, здійснюють Міністерство юстиції України, суб'єкти надання безоплатної вторинної правової допомоги та/або органи опіки та піклування або служби у справах дітей. Відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» Татарбунарська районна державна адміністрація Одеської області, яка звернулася до суду з вимогою щодо позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини, звільнена від сплати судового збору. Отже, з урахуванням того, що судовий збір за подання до суду органом опіки та піклування позовної заяви про захист прав малолітніх дітей не справляється, і позивач також звільнений від сплати судового збору за подання вимоги про стягнення з відповідачів аліментів, суд вважає, що збір за подання двох вимог немайнового характеру у загальному розмірі 1280грн. (640 х 2) підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. Згідно з пунктом першим частини 1 статті 367 Цивільного Процесуального Кодексу України, суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу на один місяць.

Outcome: approved