Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-10 00:00:00

29.08.2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами, якими просить: встановити факт постійного проживання його разом з матірю [PERSON] на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS], а саме на день її смерті 01.03.2012 року; визначити, що частки [PERSON], [PERSON], [PERSON], який помер 22 червня 2010 року та [PERSON], яка померла 01 березня 2012року, у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] є рівними та складають по 1/4 частці кожному; визнати за ним в порядку спадкування законом після смерті матері [PERSON], яка померла 01 березня 2012 року, право власності на: житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями, що розташований за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Матроска, вул. Ломоносова, №6-а; 1/2 частину квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 22 червня 2010 року помер його та відповідача батько - [PERSON]. Після його смерті залишилось спадкове майно, зокрема: житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями № 6-а по вул. Ломоносова в с. Матроска Ізмаїльського району Одеської області; 1/4 частина квартири [ADDRESS].\~За життя\~[PERSON]\~заповіт не\~залишав. На\~день смерті\~батька разом\~з ним\~проживала його\~дружина,\~їх мати,\~ [PERSON],\~яка спадщину\~після чоловіка\~прийняла фактично,\~але юридично\~своїх прав\~за життя\~не оформила.01\~березня 2012\~року померла\~його та\~відповідача мати\~-\~[PERSON].\~Після її\~смерті залишилось\~спадкове майно,\~зокрема:\~1/4\~частина квартири\~[ADDRESS],\~яка належала\~їй на\~підставі свідоцтва\~про право\~особистої власності\~на житло\~№ 877\~від 16.08.1994\~року;\~житловий будинок\~з надвірними\~спорудами та\~господарськими будівлями\~№ 6-а\~по вул.\~Ломоносова в\~с.\~Матроска Ізмаїльського\~району Одеської\~області,\~та 1/4\~частина квартири\~[ADDRESS],\~які вона\~прийняла після\~смерті чоловіка\~ [PERSON],\~однак не\~встигла оформити.\~[PERSON] заповіту\~не залишала.\~На день\~своєї смерті\~мати,\~[PERSON],\~постійно проживала\~спільно з\~ним за\~адресою його\~місця проживання:\~[INFO].\~7/1,\~кв.\~42.\~Таким чином,\~він прийняв\~спадщину після\~смерті матері.\~У березні\~2016\~року він\~звернувся до\~приватного нотаріуса\~Ізмаїльського районного\~нотаріального округу\~[PERSON]\~з метою\~отримання свідоцтва\~про право\~на спадщину\~за законом\~після смерті\~матері [PERSON].Однак, листом від 22 березня 2016 року приватний нотаріус повідомив про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у звязку із тим, що ним було пропущено строк для подачі заяви про прийняття спадщини. Іншій спадкоємець за законом першої черги дочка [PERSON] спадщину після смерті матері не прийняла, оскільки на момент смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, та протягом шести місяців не проживала разом із спадкодавцем за однією адресою, заяву про прийняття спадщину у встановлений законом строк до нотаріуса не подавала. Ухвалою суду від 19.09.2018 року витребувано відприватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Головного територіального управління юстиції в Одеській області [PERSON] копію спадкової справи, заведеної після померлого 22 червня 2010 року [PERSON], та копію спадкової справи, заведеної після померлої 01 березня 2012 року [PERSON]. Представник позивача в судове засідання не зявився, надав до суду письмову заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Відповідач, сповіщений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, надав до суду письмову заяву про визнання позову та розгляд справи без його участі. У судовому засіданні були допитані свідки [PERSON], [PERSON] (сусіди позивача та спадкодавців), які пояснили, що дійсно [PERSON] проживав з матірю [PERSON] на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS], а саме на день її смерті 01.03.2012 року, та декілька років до її смерті. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення свідків, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що відповідно до довідки виконавчого комітету Матроської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області №02/11-863 від 20.08.2018, згідно до запису у погосподарській книзі житловий будинок за адресою: с. Матроска Ізмаїльського району, вул.Ломоносова, 6-а, на праві приватної власності належить [PERSON]. Станом на 14.04.1991р. будинок відносився до робочого типу. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно №877 від 16.08.1994р., виданого Ізмаїльським МБТІ, зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно в реєстровій книзі за №69а-60 від 16.08.1994р., власниками квартири [ADDRESS] являються: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Дана інформація підтверджена листом КП «Ізмаїльське МБТІ» за №1425 від 02.10.2018р. Відповідно до свідоцтва про смерть серії 1-ЖД №222236, виданого 24.06.2010р. Виконкомом Матроської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області [PERSON] помер 22.06.2010 року. Після смерті\~[PERSON]\~відкрилася спадщина\~на: житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями, що розташований за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Матроска, вул. Ломоносова, №6-а; 1/4 частину квартири [ADDRESS]. За життя спадкодавець [PERSON] заповіт не залишав, що підтверджено довідкою виконавчого комітету Матроської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області №02/11-862 від 20.08.2018. Так, спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] стали: дружина [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-РД №695152, виданого повторно 24.09.2014р. Правобережним відділом управління ЗАГС адміністрації міста Липецька; син [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження серії 1-ЖД №343004, виданого 27.02.2013р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області; дочка [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження серії 1-ЖД №406069 від 16.01.1974р., виданого Ізмаїльським відділом ЗАГС, та свідоцтвом про укладення шлюбу серії 1-ЖД №263286, виданого 20.08.1994р. відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Ізмаїльської міської [PERSON] народних депутатів Одеської області, з якого вбачається про зміну її прізвища з [PERSON] на [PERSON]. [PERSON] спадщину після чоловіка [PERSON] прийняв спадщину, оскільки постійно проживала та була зареєстрована зі спадкоємцем за однією адресою, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Матроської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області №02/11-863 від 20.08.2018, але юридично своїх прав на спадкове майно за життя не оформила. Діти спадкодавця спадщину після смерті батька не прийняли, оскільки на момент смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, та протягом шести місяців не проживали та не були зареєстровані разом із спадкодавцем за однією адресою, заяву про прийняття спадщину у встановлений законом строк до нотаріуса не подавали. Відповідно до свідоцтва про смерть серії 1-ЖД №276441, виданого 05.03.2012р. Виконкомом Матроської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, [PERSON] померла 01.03.2012 року. Після смерті [PERSON], згідно ст.1220 ЦК України, відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить: 1/4 частина квартири [ADDRESS], яка належала їй на підставі свідоцтва про право особистої власності на житло № 877 від 16.08.1994 року; житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями № 6-а по вул. Ломоносова в с. Матроска Ізмаїльського району Одеської області, та 1/4 частина квартири [ADDRESS], які вона прийняла після смерті чоловіка [PERSON], однак не встигла оформити. За життя\~[PERSON] заповіту\~не залишала,що підтверджено довідкою виконавчого комітету Матроської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області №02/11-863 від 20.08.2018. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] стали її діти: син [PERSON], який спадщину прийняв, оскільки мати на день смерті проживала з ним за адресою: м. Ізмаїл, вул. Шевченка. 7/1, кв. 42. Іншій спадкоємець за законом першої черги дочка [PERSON] спадщину після смерті матері не прийняла, оскільки на момент смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, та протягом шести місяців не проживала разом із спадкодавцем за однією адресою, заяву про прийняття спадщину у встановлений законом строк до нотаріуса не подавала. Осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині після смерті [PERSON] відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає. Інших спадкоємців немає. На звернення позивача до приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу [PERSON] з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON], листом від 22 березня 2016 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва, у звязку із тим, що ним було пропущено строк для подачі заяви про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Частиною 1 ст. 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч.\~3\~ст.\~1268\~ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до\~ст.\~316\~Цивільного Кодексу\~України,\~правом власності\~є право\~особи на\~річ (майно),\~яке вона\~здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст. 293 ЦПК України розгляд справ про встановлення факту віднесено до компетенції суду. Згідно п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, що мають юридичне значення. Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. За позицією Верховного Суду України, викладеною в абз.2 п.2 постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» за №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Так, факт проживання позивача [PERSON] разом з матірю [PERSON] на час відкриття спадщини за адресою: квартира [ADDRESS], а саме на день її смерті 01.03.2012 року, підтверджують допитані в судовому засіданні свідки та зібрані у справі докази, їх належна оцінка. Згідно п. 6 ч. 1 ст. З Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», реєстрація - це лише внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання, із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку уповноваженого на те органу. При цьому, громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні гарантується свобода пересування та вільний вибір місця проживання. Таким чином, саме постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є підставою для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину, а не лише реєстрація місця його проживання за адресою місця проживання спадкодавця. Враховуючи викладене, на думку суду правомірними є вимоги [PERSON] щодо визнання за ним права власності на вказане нерухоме майно. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 81 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Outcome: approved