Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-02 00:00:00

14.05.2020 позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] , третя особа Міжгірський районний відділ ДРАЦС Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про визнання батьківства, про внесення змін до актового запису про народження дитини та стягнення аліментів. Заяву мотивовано тим, що у період з 2009 року по 2014 рік позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] проживали у фактичному шлюбі без його реєстрації за адресою: [ADDRESS] (перший рік спільного проживання) та за адресою [ADDRESS] (наступні три роки спільного проживання). Від спільних відносин, позивачка народила дочку [PERSON] , [INFO] , про що Виконком Синевирської сільської ради Міжгірського району у Книзі реєстрації народжень 10.03.2010 року зроблено відповідний актовий запис за № 16 та видано Свідоцтво про народження Серії [NUMBER] . У зазначеному свідоцтві матір`ю дитини записано [PERSON] , батьком зазначено - [PERSON] . Разом з тим, біологічним батьком дитини являється відповідач. Відповідач відмовився подавати подавати в органи РАЦСу заяву про реєстрацію батьківств, тому запис про батька дитину був проведений згідно ст.. 135 СК України. Станом на 04.05.2020 року сторони проживають окремо, а малолітня дочка, проживає з матір`ю та фактично перебуває на її утриманні та вихованні, а відповідач участі у цьому не бере, хоча має можливість приймати участь в утриманні дочки. Тому суд просить визнати відповідача [PERSON] батьком дитини [PERSON] про що внести зміни до актового запису, а також стягнути аліменти з відповідача на утримання неповнолітньої дочки у розмірі 2200 грн. 25.08.2020 року відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву позивачки [PERSON] , де зазначив, що позовні вимоги в частині визнання батьківства його батьком дитини [PERSON] визнає повністю, просить такі задоволити. Позовну заяву в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини просить задоволити у частині стягнення 50 відсотків від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Казанцева Р.Р. вимоги підтримала в повному обсязі, просить такі задоволити. Відповідач [PERSON] та його представник Керита М.В. при розгляді справи позовні вимоги в частині визнання батьківства визнали повністю, а в частині стягнення визнали частково та просить стягувати 50 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Представник третьої особи Міжгірського районного відділу ДРАЦС Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на розгляд справи не з`явилася, подала заяву про розгляд справи у відсутності представника, заперечень щодо заявленого позову не має. Заслухавши пояснення позивачів та їх представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження дитини [PERSON] серії [NUMBER] від 10 березня 2010 року батьком дитини зазначено [PERSON] . Згідно ст.128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 СК України, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст.135 СК України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] у період з 2009 по 2014 роки проживали у фактичному шлюбі і від якого народилася дочка [PERSON] , 2010 р.н.. Відповідач [PERSON] визнає себе батьком дитини. Згідно з п. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи вищевикладене, а також те, що [PERSON] визнає себе батьком дитини, суд приходить до висновку про задоволення вимоги про визнання батьківства. Відповідно до п. 20 Розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/2 з відповідними змінами, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. Відповідно до п.2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 96/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 р. за N 55/18793, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним , установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису. За положеннями ст. 134 СК України на підставі заяви осіб, зазначених у статтях 126, 127 СК України або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до Книги реєстрації народжень та видає нове Свідоцтво про народження. Зважаючи на те, що в судовому засіданні встановлено, що відомості про батька [PERSON] внесені згідно ст.135 СК України та враховуючи, що заява не суперечить вимогам чинного законодавства України та не порушує права, свободи чи інтереси як сторін так і інших осіб, суд вважає за можливе одночасно з ухваленням рішення про визнання батьківства доручити Міжгірському районному відділі ДРАЦС Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції внести відповідні зміни до актового запису № 16 від 10.03.2010 року про народження дитини [PERSON] , [INFO] , складеного виконкомом Синевирської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, а саме в графі "батько" вказати відповідача [PERSON] . Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вивчивши зміст позовних вимог в частині стягнення аліментів, відзив відповідача, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] в частині стягнення аліментів з відповідача [PERSON] на утримання неповнолітньої дочки слід задовольнити частково, виходячи з такого. Згідно з ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до вимог ст.181 ч.3 СК України при ухиленні батьків від цього обов`язку кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються за рішенням суду у частці від доходу її матері, батька у твердій грошовій сумі з урахуванням, обставин, зазначених у ст.182 СК України. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 рокута набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Під час вирішення будь яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. (ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7,8 ст. 7 СК України). Згідно із ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості, та застосовується, зокрема, длязагальної оцінки рівня життя в Україні, що є основою для реалізації соціальної політики та розроблення окремих державних соціальних програм (ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 2 Закону України «Про прожитковий мінімум»). Статтею 7 ЗУ "Про Державний бюджет України на 2020 рік" встановлено такий прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років має становити: з 1 січня - 2218 грн., з 1 липня - 2318 грн., з 1 грудня - 2395 грн. Таким чином, державою щорічно встановлюється прожитковий мінімум для основних соціальних і демографічних груп населення для загальної оцінки рівня життя в Україні. Позивачка на час звернення з позовом до суду є непрацюючою, на утриманні має ще одну неповнолітню дитину, тобто на її утриманні двоє неповнолітніх дітей. Відповідач [PERSON] є молодим за віком та працездатним, доказів того, що за станом здоров`я відповідач не має змоги працювати, останнім не надано, що свідчить про можливість отримувати дохід та, відповідно, надавати матеріальну допомогу своїй дитині. Відповідач не надав суду доказів того, що має інших утриманців, та зобов`язаний утримувати відповідно до покладених на нього законом обов`язків. Із поданих суду відповідачем документів не вбачається важкість матеріального становища сім`ї [PERSON] .. За цих підстав та з врахуванням вищевстановленого, суд визначає розмір аліментів, які підлягають до стягнення з відповідача на користь позивачки на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , 2010 р.н., у твердій грошовій сумі 1700 грн. Такий розмір аліментів забезпечить належний рівень життя дитини, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку та не поставить відповідача у скрутне матеріальне становище, не погіршить умови життя його сім`ї. Рішення в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини у межах місячного платежу підлягає негайному виконанню. Судові витрати підлягають до стягнення з відповідача у доход держави, відповідно до ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ст. 142 ч.1 ЦПК України та ст. 7 ч.3 ЗУ «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідач позов в частині визнання батьківства визнав повністю, то є підстави для повернення позивачці з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні нею позову.

Outcome: approved