Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

26 січня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона з відповідачем зареєструвала шлюб 29 липня 1995 року, який рішенням суду від 06 рудня 2018 року було розірвано. Перебуваючи у шлюбі з відповідачем було придбано наступне майно: - 15 листопада 2001 року Білопільською державної нотаріальною конторою посвідчено договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 48,0 кв. м. на ім`я [PERSON] ; - 31 травня 2008 року придбано автомобіль марки CHERI Amulet А15. Легковий комбі-В, 2008 року випуску, чорного кольору, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , на ім`я [PERSON] , видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] Сумським відділом РЕР УДАІ УМВС України в Сумській області; - 23 жовтня 2012 року приватним нотаріусом Білопільського районного нотаріального округу Шамуковою С.Ф. посвідчено та зареєстровано за № 697 договір купівлі-продажу квартири, розташованої по [ADDRESS] , загальною площею 35,22 кв. м. на ім`я [PERSON] . Всі зазначені об`єкти придбавали разом із відповідачем за спільні кошти, які накопичували за весь час спільного проживання, заощаджувані кошти вкладали на ремонт та облаштування побуту у житлі. На сьогоднішній день постало питання у вирішенні правового статусу майна, яке було набуте за час шлюбу. Таким чином домовленості або згоди між нею та відповідачем щодо вирішення питання поділу спільного майна не досягнуто, у зв`язку з цим змушена звернутись до суду за захистом своїх законних прав та інтересів. Посилаючись на викладені вище обставини, [PERSON] просить поділити спільне сумісне майно подружжя наступним чином: - визнавши за нею право особистої власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 35,22 кв. м. та автомобіль марки CHERI Amulet А15. Легковий комбі-В, 2008 року випуску, чорного кольору, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ; - визнати за [PERSON] право особистої власності на майно, а саме: на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 48,0 кв. м. Враховуючи оціночну вартість квартири [ADDRESS] , що складає 244 800 грн., а також квартири [ADDRESS] , вартістю 154 200 грн. та автомобілю, вартість якого 60 500 грн., які є не співмірними, а отже на думку позивача, цілком об`єктивно та відповідно до вимог ст. 70 СК України, необхідно стягнути із [PERSON] Ѕ частки різниці вартості майна, яке підлягає розподілу, що становить 15 050 грн. 27 січня 2021 року ухвалою судді вищевказана позовна заява залишена без руху (а. с. 27-28). Ухвалою від 09 лютого 2021 року відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом з призначенням справи до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а. с. 42-43). 09 березня 2021 року до суду надійшло клопотання від позивача [PERSON] про відмову від позовної вимоги в частині стягнення компенсації в сумі 15 050 грн., оскільки відповідач визнає позовні вимоги ( а.с. 49). 09 березня 2021 року до суду надійшло клопотання від відповідача [PERSON] про визнання позовних вимог, враховуючи відмову позивача від стягнення компенсації в сумі 15 050 грн. ( а.с. 48). У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, надала письмову заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача та підтримання уточнених позовних вимог, просить стягнути судові витрати порівну (а. с. 101 ). Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з`явився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутність та визнання уточнених позовних вимог, просить стягнути судові витрати порівну (а. с. 102). У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Частиною 1 ст. 206 ЦПК передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Повно, всебічно і об`єктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозв`язку, суд приходить до наступних висновків. Як зазначає ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Особа здійснює свої цивільні права вільно та на власний розсуд (ст. 12 ЦК України). У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У частині першій статті 16 ЦК України законодавець установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, які надані сторонами спору. Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 29 липня 1995 року у Білопільському відділі реєстрації актів громадянського стану Сумської області, про що складено відповідний актовий запис за № 69. Після реєстрації шлюбу позивачу присвоєно прізвище чоловіка - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а. с. 6). Від подружнього життя сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що вбачається із свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а. с. 8). Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 06 грудня 2018 року шлюб між сторонами [PERSON] та [PERSON] , розірвано (а. с. 7). На підставі договору купівлі-продажу від 15 листопада 2001 року, посвідченого державним нотаріусом Білопільської державної нотаріальної контори Шамуковою Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2140 [PERSON] купив за обговорену суму двокімнатну житлову квартиру під номером [ADDRESS] , загальною площею 48,0 кв. м. Продаж за домовленістю сторін вчинюється за 8 740 грн., оціночна вартість складає 244 800 грн. (а. с. 10, 20, 34-35, 66-82). Відповідно до копії технічного паспорту власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, виданого 15 листопада 2001 року державним нотаріусом Білопільської державної нотаріальної контори Шамуковою Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2140. Право приватної власності зареєстровано Сумським міжміським бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності (а. с. 11-12). Крім, того сторонами в період шлюбу було придбано автомобіль марки CHERI Amulet А15. Легковий комбі-В, 2008 року випуску, чорного кольору, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] видано Сумським відділом РЕР УДАІ УМВС України в Сумській області на ім`я [PERSON] . Оціночна вартість автомобіля складає 60 500 грн. (а. с. 13, 22, 38-39, 51-63). Зі змісту договору купівлі-продажу від 23 жовтня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Білопільського нотаріального округу Шамуковою С.Ф. та зареєстрованого в реєстрі за № 697 вбачається, що [PERSON] купила однокімнатну житлову квартиру, загальною площею 35,22 кв. м. під номером [ADDRESS] . Продаж за домовленістю сторін вчинювався за 54 044 грн., оціночна вартість складає 154 200 грн. (а. с. 14, 21, 36-37, 84-99 ). Із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданого 31 жовтня 2012 року, реєстраційного посвідчення та технічного паспорту, виданих Білопільською госпрозрахунковою виробничою дільницею «Сумського міського бюро технічної інвентаризації» вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу квартири, виданого 23 жовтня 2012 року приватним нотаріусом Білопільського нотаріального округу Шамуковою С.Ф. та зареєстрованого в реєстрі за № 697 власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] (а. с. 15-19). За правилами ч. 2 ст. 355 Цивільного кодексу України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. За приписами ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. У відповідності до ч. 3 ст. 368 ЦК України, ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного із цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України). Відповідно до положень ст. 68 СК України та роз`яснень, які містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України). Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбними договором. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Аналогічні положення закріплені і в ч. ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України. Зокрема, частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Відповідно до п.п. 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. З аналізу зазначених вище норм закону у їх взаємозв`язку суд дійшов висновку, що вказане вище спірне майно, а саме: квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] та автомобіль марки CHERI Amulet А15. Легковий комбі-В, 2008 року випуску є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя. Запропонований позивачем [PERSON] поділ спільного сумісного майна, а саме: визнавши за нею право особистої власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 35,22 кв. м. та на автомобіль марки CHERI Amulet А15. Легковий комбі-В, 2008 року випуску, чорного кольору, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , а за відповідачем [PERSON] право особистої власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 48,0 кв. м., є таким, що не обмежує права відповідача [PERSON] , який в свою чергу не заперечує проти визнання за позивачем право власності на майно, визначене [PERSON] . Таким чином, аналізуючи зібрані докази, та враховуючи інтереси сторін, з метою недопущення порушення прав власника спірного майна, суд вважає, що спірні об`єкти, які набуті сторонами за час шлюбу є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про їх поділ між сторонами, виходячи із правил рівності часток подружжя в спільному майні, у порядку, визначеному позивачем. Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. З урахуванням встановлених обставин, надавши оцінку заявленим позовним вимогам, оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приймаючи до уваги думку сторін, а також те, що відповідач визнав позов та вирішуючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Зі змісту ч. 1 та 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічне положення щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, також передбачено ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Оскільки відповідач позов визнав до початку розгляду справи по суті, позивачу [PERSON] підлягає поверненню з державного бюджету 50% відсотків від загальної суми судового збору 3 205 грн. 50 коп., сплаченого при поданні позову, що становить 1 602 грн. 75 коп. Крім того, із відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню 1 602 грн. 75 коп. судового збору та 500 грн. судових витрат, пов`язаних з витратами оцінювача (а. с. 1, 25, 31). На підставі викладеного,

Outcome: approved