Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому, посилаючись на вимоги ст.32 Конституції України, Постанову Пленуму ВСУ №1 від 31.05.1995 року просить: - зобов'язати відповідача спростувати неправдиву інформацію, шляхом подачі до правоохоронних органів письмової заяви; - стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000,00 гривень та витрати на лікування в сумі 406 гривень 11 копійок. В обґрунтування свого позову [PERSON] зазначила, що починаючи з липня 2013 року, відповідач, користуючись тим, що вони працюють на одному підприємстві, постійно принижував її в присутності працівників ТОВ «Самарь», звинувачував у непрофесійності, погрожував, що вижене з роботи, мали місце випадки, коли він висловлювався в її адресу нецензурною лайкою. Крім того, наприкінці 2013 року відповідач неодноразово звинувачував її в тім, що вона сприяла викраденню його власного сейфа з ТОВ ТРК «Самарь». Зокрема, відповідач також звинуватив її у підробці довідки квартального комітету, яку вона надала в судовому засіданні у якості доказу і написав з цього приводу заяву до Новомосковського МВ УМВС України. У зв'язку з цим її неодноразово викликали на допити до відділу міліції і опитували безпосередньо на робочому місці, що принижувало її, оскільки вона завжди займала відповідальні посади. Через ці події вона стала себе погано почувати, часто став підійматись артеріальний тиск, боліть серце, вона стала погано спати. А тому вона вважає, що їй спричинена моральна шкода, яка полягає у перенесених душевних стражданнях, яку вона оцінює в 50 000,00 гривень. Вважає, що відповідач повинен звернутись до правоохоронних органів з офіційним спростуванням своїх несправедливих тверджень. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали, мотивуючи його обставинами, викладеними у позовній заяві, просили суд його задовольнити. При цьому представник [PERSON] - [PERSON] зазначив, що вони просять спростувати саме інформацію, яка міститься в заяві [PERSON], яку він надав до правоохоронних органів, і, таким чином, розповсюдив інформацію, шляхом звернення до міліції.Крім того, [PERSON] говорив співробітниками ТОВ ТРК «Самарь», що [PERSON] крадійка. [PERSON], в свою чергу, зазначила, що дійсно, 04.09.2013 року був факт крадіжки, у якій [PERSON] звинуватив її, а потім також звинуватив у підробці документа. Вважає, що підстав для звернення до правоохоронних органів у відповідача не було. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти задоволення позову заперечував, надавши письмові заперечення (а.с.22-26). В судовому засіданні зазначив, що дійсно [PERSON] звертався до правоохоронних органів із заявами про скоєння злочину. Є дві кримінальні справи - щодо викрадення сейфу (в матеріалах справи є витяг з кримінального провадження, в якому зазначено, що справа порушена за фактом вчинення злочину, а не у відношенні певної особи), та щодо підробки офіційного документа. Вважає, що це право кожної особи звертатись до правоохоронних органів, а тому позовні вимоги безпідставні. Просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що він працював на підприємстві ТОВ ТРК «Самарь» техніком кабельних мереж. [PERSON] на цьому підприємстві займав посаду директора, а [PERSON] - головного бухгалтера. Він чув, що [PERSON] неодноразово при співробітниках ТОВ ТРК «Самарь» ображав [PERSON] брутальною лайкою. Вперше це він почув в кінці 2012 року. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] просив визнати свідчення свідка [PERSON] недопустимим доказом, у зв'язку з тим, що даний свідок знаходиться в неприязних стосунках з [PERSON], оскільки молодший брат [PERSON] розбив машину доньці [PERSON], через що вимушений був оплатити страховку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що вона приятелька [PERSON] з 1988 року. [PERSON] знає, як цивільного чоловіка [PERSON] Вона неодноразово чула сварки між [PERSON] та [PERSON], однак сприймала зазначені сварки, як сварки чоловіка та дружини. 20.09.2013 року [PERSON], зустрівши її на вулиці, сказав їй, що [PERSON] крадійка і, що вона викрала сейф. Щодо заяви [PERSON] про наявність неприязних стосунків, то, дійсно, вона брала в борг кошти на підприємстві ТОВ ТРК «Самарь», однак вона повернула все до копійки і [PERSON] вона нічого не винна. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] просив визнати свідчення свідка [PERSON] недопустимим доказом, у зв'язку з тим, що даний свідок знаходиться в неприязних стосунках з [PERSON], оскільки брала у нього в борг кошти. Суд критично ставиться до заяви [PERSON] про наявність неприязних стосунків свідків з відповідачем та, відповідно, їх упереджених свідчень, оскільки щодо свідка [PERSON], то вона не заперечувала той факт, що брала на підприємстві ТОВ ТРК «Самарь» у борг кошти, однак на момент розгляду справи в суді вона повністю розрахувалась. Доказів того, що на момент розгляду справи в суді у [PERSON] існують будь-які боргові зобов'язання перед [PERSON], його представником суду не надано. Щодо свідка [PERSON], то факт того, що його брат сплатив страховку за пошкоджений автомобіль доньки [PERSON], не може свідчити про упередженість ані [PERSON], ані навіть його брата, оскільки, особа винна в ДТП, повинна відшкодувати збитки відповідно до чинного законодавства. Суд, вислухавши сторони,допитавши свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Відповідно до ст.3 Конституції України, честь і гідність людини визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст.28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б однієї особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до ч.3 ст.277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Аналізуючи, досліджені в ході судового засідання докази, суд прийшов до наступного. Як слідує з позовних вимог [PERSON], порушенням її права на захист честі гідності та ділової репутації, вона вважає звернення [PERSON] до правоохоронних органів з заявою по вчинення нею злочину а також образи, які висловлював останній на її адресу. Однак, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 роз'яснено, що під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Виходячи з вищевикладеного, висловлювання [PERSON] на адресу [PERSON] висловами, які містять нецензурну лайку, беззаперечно можна вважати образою, однак не можна вважати «поширенням інформації, яка порочить честь, гідність та ділову репутацію». Як зазначила сама [PERSON] та підтвердила свідок [PERSON], сторони перебували тривалий час у фактичних шлюбних стосунках. Цей факт був відомим і співробітникам и ТОВ ТРК «Самарь», а тому між [PERSON] та [PERSON] часто виникали сварки і з цього приводу, зокрема, на робочому місці. Крім того, як зазначила свідок [PERSON], саме так вона сприймала зазначені сварки, тобто як сварки між чоловіком та дружиною. Щодо звернення [PERSON] до правоохоронних органів із заявами про скоєння злочину, зокрема, [PERSON], то роз'яснення, які містить Постанова Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», говорить про наступне: суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до правоохоронних органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації), оскільки відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 10.04.2003 р. №8-рп/2003, справа №1-9/2003, Конституційний Суд України вважає, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом посадовими особами. Таким чином, звернення до правоохоронних органів чи суду - це Конституційне право кожного громадянина і такі заяви не можуть бути розцінені, як поширення недостовірної інформації. Не можуть вважатися приниженням і законні дії працівників правоохоронних органів, пов'язані з перевіркою повідомленої заявником інформації (відібрання пояснень, опитування, допити). Статтею 47-1 Закону України "Про інформацію" встановлено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. За роз'ясненнями п. 19 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 р., вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона є фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що позов в частині визнання інформації недостовірною та її спростування, не підлягає задоволенню, оскільки, як зазначено вище, висловлювання особинецензурною лайкою, не може вважатися поширенням інформації в принципі, а звернення до правоохоронних органів з відповідними заявами, не порушує прав позивача. Крім того, відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.За ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. А тому, щодо відшкодування витрат на лікування, то в цій та частині позову суд також вважає за необхідне відмовити, оскільки позивачем в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України не доведено причинний зв'язок між діями відповідача та наявністю певних розладів здоров'я (а.с.7-9). Бо події, які описує позивач, мали місце наприкінці 2012 року - потягом 2013 року, а лікування позивач проходила в травні 2014 року, про що свідчать відповідні записи в медичній картці та чеки на придбання медикаментів. Щодо моральної шкоди, то з підстав, заявлених позивачем, дана позовна вимога задоволенню не підлягає, оскільки суд відповідно до ст.11 ЦПК України розглядає справи виключно в межах позовних вимог. Однак, враховуючи той факт, що в судовому зсіданні встановлено, що [PERSON], висловлювався у відношенні [PERSON] нецензурною лайкою, суд вважає за необхідне роз'яснити позивачу її право звернутись до компетентних органів з відповідною заявою про притягнення відповідача, зокрема, до адміністративної відповідальності. З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позову про захист честі, гідності та ділової репутації. На підставі ст.ст. 23, 1167, 1172 ЦК України, ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: dismissed