Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-17 00:00:00

[PERSON] звернуся до суду із позовом до ПАТ ТОВ Агрофірма «Ольвія»; третя особа - [PERSON] про поновлення на роботі та визнання рішення незаконним, вказавши, що 11 липня 2003 року на зборах учасників товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Ольвія» його було обрано директором зазначеного товариства, про що складено протокол та видано відповідний наказ. 8 червня 2009 року за згодою позивача, його переведено на посаду генерального директора товариства. 18 липня 2013 року відбулися збори учасників товариства, на яких [PERSON] не був присутній, так як не був належним чином повідомлений ні про їх проведення, ні про порядок денний, який має на них розглядатися. Коли позивач прийшов на роботу, йому без будь-яких пояснень надали протокол зборів учасників, в якому йшлося про звільнення [PERSON] з посади генерального директора товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Ольвія». В наному позивачу протоколі він висловив заперечення, в чому і розписався. Весь час з моменту прийняття протоколу зборів товариства 18.07.2013 року [PERSON] продовжував ходити на роботу та отримувати заробітну плату. Але, оскільки йому не надавали пояснення по питанню подальшої роботи на посаді генерального директора, з метою з'ясування обставин, позивач звернувся до державного реєстратора Хорольського районного управління юстиції. З отриманого ним витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців [PERSON] дізнався, що генеральним директором товариства з обмеженою відповідальністю агрофірма «Ольвія» на даний час призначено [PERSON]. [PERSON] вважає звільнення з посади генерального директора незаконним, таким, що порушує вимоги та порядок передбачені трудовим законодавством, а рішення загальних зборів про звільнення, зокрема протокол №1 від 18.07.2013 року неправомочним та прийнятим з порушенням норм чинного законодавства з наступних підстав. Трудові відносини між власником та працівником (керівником) регулюються кодексом законів про працю України. Тому, в першу чергу при призначення та звільненні власник повинен керуватися нормами трудового законодавства. Згідно кодексу законів про працю України вищезазначені дії власника повинні оформлюватися наказом по підприємству з зазначенням відстав передбачених кодексом. З наказом про звільнення з роботи позивача ознайомлено не було та його копія йому не видавалась. Пояснень щодо причин звільнення [PERSON] не надавали. Вказані дії відповідача є порушенням ст. 47 КЗпП України, в якій зазначено, що у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, він зобов'язаний у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Крім того, на протязі всього періоду роботи генеральним директором позивач до дисциплінарної відповідальності не притягувався, обов'язки виконував сумлінно, діяв в межах повноважень визначених статутом товариства та законодавством. На жодному з засідань зборів учасників товариства претензій і зауважень до нього заявлено не було, заяви про звільнення не подавав. Тобто причин для звільнення [PERSON] не було. Згідно пункту 6.5. статуту товариства збори учасників вважаються повноважними, якщо на них присутні учасники, яким належить у сукупності більше 60% голосів. Так як позивач має 40 відсотків часток статутного фонду товариства і на зборах учасників присутній не був, то сілд вважати, що рішення прийняте неправомочними зборами, оскільки учасники [PERSON], [PERSON], [PERSON], які були присутні на зборах, мають лише 60% голосів. Таким чином, рішення, прийняті на даних зборах неправомірні, не мають юридичної сили і не можуть бути підставою для звільнення. При проведенні зборів, рішення яких є однією з підстав для оформлення наказу про звільнення, було допущено порушення пунктів 6.3, 6.6. щодо скликання зборів та повідомлення учасників про їх проведення. Збори у встановленому порядку не скликалися, повідомлення про їх проведення та порядок денний учасникам не надсилались. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлений позов підтримав повністю, вказав, що його незаконно звільнили з посади генерального директора товариства, без достатніх на те підстав, з порушенням норм трудового законодавства. Представник відповідача позов не визнав повністю з підстав викладених в запереченнях до позову /а.с.48 /. Третя особа [PERSON] вважає, що позов не підлягає до задоволення /а.с.49/. Свідок [PERSON] пояснила, що не була присутня під час загальних зборів ТОВ Агрофірма Ольвія від 18.07.2013 року. Під час проведення зборів позивач не був присутній, участі в голосуванні не приймав, з'явився під кінець зборів та поставив підпис в протоколі. Про час та місце проведення зборів попереджений не був. Крім того, вказала, що в той день зайшли засновники ТОВ і за їх вказівкою вона друкувала протокол від 18.07.2013 року про звільнення від обов'язків генерального директора [PERSON] за власним бажанням /заявою/. Чи вручався наказ про звільнення позивачу їй не відомо. Присутніми на зборах були [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Акт про ознайомлення позивача з наказом про звільнення від 18.07.2013 року складала вона, підпис в акті її. Позивача при складанні акту не було, та його не було ознайомлено із вказаним актом. Свідок [PERSON], пояснив, що [PERSON] є його матір'ю. Та при складанні акту від 18.07.2013 року про ознайомлення з наказом про звільнення позивача не було. Вказаний акт він підписав на прохання [PERSON], а складала його [PERSON] Свідок [PERSON] пояснила, що причиною звільнення позивача із посади генерального директора стали виробничі питання, оскільки позивач створив власне фермерське господарство та забрав у підприємства 200 гектар землі. Під час складання протоколу №1 від 18.07.2013 присутня була. Секретарем зборів була [PERSON], так як вона друкувала протокол. Позивача на зборах не було, з'явився під кінець зборів. Акт від 18.07.2013 року про ознайомлення позивача з наказом про звільнення підписувала, хоча позивача при складанні вказаного акту не було. Свідок [PERSON], вказав, що причиною звільнення позивача з посади генерального директора стали виробничі питання, так як позивач створив власне фермерське господарство та забрав земельну ділянку в підприємства, чим завдавав збитків ТОВ Агрофірма «Ольвія». 18.07.2013 року на зборах присутній був. Також вказав, що на зборах був присутній і позивач, протокол підписував та на зборах голосував. Свідок [PERSON], вказав, що на зборах 18.07.2013 року присутній був, приймав участь у голосуванні та підписував протокол. Причиною звільнення позивача, вважає, є те, що [PERSON] завдавав збитків підприємству, так як створив фермерське господарство. На зборах від 18.07.2013 року позивач присутній був , залишив збори після виготовлення додатку до протоколу. Суд, врахувавши позицію позивача, представника відповідача, третьої особи, покази свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов має бути задоволений з наступних підстав. Відповідно до статті 3 КЗпП до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 13 "Про практику розгляду судами корпотативних спорів" роз'яснено, що спори, пов'язані з оскарженням членами виконавчих органів товариства, а також членами наглядової ради товариства, які уклали з товариством трудові договори, рішень відповідних органів товариства про звільнення (усунення, відсторонення, відкликання) їх з посади, розглядаються в порядку цивільного судочинства як трудові спори. Судам необхідно звернути увагу на те, що у цьому разі позивач звертається до суду за захистом своїх трудових прав як найманого працівника, а не акціонера (учасника) господарського товариства. Способом захисту або оспорюваних прав у таких категоріях спорів є позов про поновлення на посаді, зобов'язання усунути перешкоди у виконанні посадових обов'язків тощо відповідної посадової особи господарського товариства, а не позов про визнання недійсним відповідного рішення загальних зборів (учасників) товариства чи наглядової ради товариства. Відповідно до ч. 1 ст. 2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Згідно ч. 3 ст. 60 ЦПК України, - доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. З урахуванням вимог КЗпП України у справах, в яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Статтею 4 ЦПК України, передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Своє право громадянин може реалізувати шляхом укладення трудового договору або договору цивільно-правового характеру (договір підряду, договір про надання послуг, інші договори, передбачені Цивільним кодексом України). Судом встановлено, між сторонами виникни трудові відносини. Позивача 11.07.2003 року на зборах учасників ТОВ Агрофірма «Ольвія» було обрано директором товариства та видано відповідний наказ. 08.06.2009 року позивача переведено із посади директора на посаду генерального директора, що доводиться протоколом загальних зборів № 2 від 08.06.2009 року (а.с.10). 18 липня 2013 року відбулися збори учасників товариства, якими було звільнено позивача із посади генерального директора ТОВ Агрофірма «Ольвія». На вказаних зборах [PERSON] не був присутній, так як не був належним чином повідомлений ні про їх проведення, ні про порядок денний, який має на них розглядатися, що підтверджується показаннями свідка [PERSON], яка зазначена, що позивач на зборах не був присутній, з'явився тільки після їх проведення після чого підписався в протоколі від 18.07.2013 року. Трудові відносини між власником та працівником (керівником) регулюються кодексом законів про працю України. Тому, в першу чергу при призначення та звільненні власник повинен керуватися нормами трудового законодавства. Згідно кодексу законів про працю України вищезазначені дії власника повинні оформлюватися наказом по підприємству з зазначенням відстав передбачених кодексом. В судовому засіданні встановлено, що наказ про звільнення на час звільнення 18.07.2013 року не оформлявся і позивача з наказом про звільнення з роботи ознайомлено не було та його копія не видавалась. Пояснень щодо причин звільнення не надавали. Вказані дії відповідача є порушенням 47 КЗпП України, в якій зазначено, що у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, він зобов'язаний у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Згідно пункту 6.5. Статуту ТОВ Агрофірма «Ольвія» збори учасників вважаються повноважними якщо на них присутні Учасники, яким належить у сукупності більше 60% голосів. Згідно п2.1 Статуту ТОВ «Ольвія» внесок учасників в статутний фонд складає: [PERSON] 40 часток, [PERSON] 40 часток, [PERSON] 10 часток, [PERSON] 10 часток. [PERSON] має 40 відсотків часток статутного фонду товариства і на зборах учасників присутній не був. Рішення товариства, оформлене протоколом № 1 від 18.07.2013 року прийняте учасниками товариства, які мають лише 60 % /часток/. Таким чином, рішення загальних зборів учасників від 18.07.2013 року прийняті з порушенням норм Статуту ТОВ Агрофірма «Ольвія», тобто відбулись як неправомочні і не можуть слугувати підставою для звільнення. При проведенні зборів, рішення яких є однією з підстав для оформлення наказу про звільнення, було допущено порушення пунктів 6.3,6.6., щодо скликання зборів та повідомлення учасників про їх проведення. Збори у встановленому порядку не скликалися, повідомлення про їх проведення та порядок денний учасникам не надсилався. Як вбачається із копії трудової книжки позивача останній запис було здійснено ще в 2009 році. Відомостей про його звільнення з посади генерального директора в трудовій книжці не має. Як встановлено в судовому засіданні позивач 25.06.2013 року забрав з підприємства власну трудову книжку для особистих потреб. Відповідно до статті 48 КЗпП України та Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці та соціальної політики, Міністерства юстиції, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. № 58, трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють за трудовими договорами на підприємствах, у тому числі в іноземних представництвах, у іноземних кореспондентів, співпрацівників міжнародних організацій та інших прирівняних до них іноземців на території України, фізичних осіб понад п'ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню. Трудові книжки зберігаються на підприємствах як документи суворої звітності, видаються працівникам лише при звільненні під розписку. Записи у трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення, заохочення вносяться на підставі наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - в день звільнення. Таким чином ведення та зберігання трудових книжок працівників покладено саме на підприємство. Згідно ст. 24 КЗпП України, при укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Забороняється укладення трудового договору з громадянином, якому за медичним висновком запропонована робота протипоказана за станом здоров'я. Судом встановлено, що трудова книжка позивача до 25.06.2013 року перебувала на підприємстві. В судовому засіданні позивач надав копію трудової книжки де вже були відповідні записи та є запис про звільнення з посади генерального директора тільки від 24.01.2014 року. Трудову книжку він надав на підприємство в ході судового розгляду. Підстави і порядок звільнення працівників з ініціативи власника або уповноваженого ним органу встановлені статтями 36,40,41 КЗпП України. Протокол № 1 від 18.07.2013 року загальних зборів учасників ТОВ Агрофірма «Ольвія» ради не містить правової підстави звільнення, згідно норм КЗпП України, оскільки позивач перебував у трудових відносинах з підприємством, вказані відносини повинні регулювати нормами саме трудового законодавства. Суд критично відноситься до додатку до протоколу № 1 від 18.07.2013 року /а.с.58/, оскільки про його існування заперечував сам позивач, свідок [PERSON] вказала, що не була присутня на зборах при складанні протоколу, хоча в тексті додатку до протоколу від 18.07.2013 року є посилання, що учасники товариства заслуховували саме доповідь бухгалтера [PERSON] Згідно з п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. № 9 „Про практику розгляду судами трудових спорів" при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язував звільнення. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. № 9 „Про практику розгляду судами трудових спорів" згідно зі ст. 24 КЗпП укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу. При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв'язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт). Судом також встановлено, що [PERSON] виконував покладені на нього обов'язки генерального директора сумлінно, до дисциплінарної відповідальності не притягувався. На засіданнях зборів учасників товариства претензій чи зауважень до нього не заявлялося. Обов'язки генерального директора виконував в межах законодавства та норм статуту ТОВ Агрофірма «Ольвія». Позивач [PERSON] особисто не був повідомлений чи запрошений на збори учасників ТОВ Агрофірма «Ольвія» від 18.07.2013 року, де вирішувалося питання про його звільнення, що безумовно є порушенням його прав та порушенням порядку скликання загальних зборів учасників товариства. За змістом ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Підстави припинення трудового договору визначені ст. 36 КЗпП України. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи позивача [PERSON] було звільнено з роботи рішенням загальних зборів учасників ТОВ Агрофірма «Ольвія» від 17.07.2013 року. Однак, жодної з передбаченої чинним законодавством підстави для дострокового припинення з позивачем трудового договору в цьому рішенні не зазначено. Наказ № 16 від 18.07.2013 року (а.с.61) також не містить правової підстави звільнення. Посилання в протоколі загальних зборів №1 від 18.07.2013 року крім звільнення від обов'язків генерального директора [PERSON], обрання /призначення/ генеральним директором іншої особи, а саме [PERSON] не може тягти за собою звільнення [PERSON] з цієї посади. Можливість звільнення працівника з такими обставинами законодавець не пов'язує. Відповідно до ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб, митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службових осіб центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об'єднаннями громадян, з питань звільнення, зміни дати і формулювання причини звільнення, переведення на іншу роботу, оплати за час вимушеного прогулу і накладання дисциплінарних стягнень, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до п.4 ППВСУ від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» - встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. З матеріалів справи вбачається, що позивача було звільнено 18.07.2013 року, а звернувся позивач до суду за захистом свого права 22.11.2013 року, що підтверджується відбитком штампу суду за № 6831 /а.с.2/. Відповідачем не надано доказів про належне вручення відповідно оформлених рішень про звільнення позивача, а також видачі належно оформленої трудової книжки, а тому місячний строк звернення до суду позивачем не пропущено, оскільки не можливо встановити початок перебігу цього строку, а саме день вручення наказу або день видачі трудової книжки. Акти про ознайомлення позивача із наказами про звільнення від 18.07.2013 року та від 18.10.2013 року не можуть бути належним та допустимим доказом, оскільки із пояснень свідків слідує, що ці акти складались у відсутність позивача [PERSON], ніхто його з наказами про звільнення не ознайомлював. Вказані акти виготовлялись та підписувались іншими особами за вказівкою [PERSON] Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 з наступними змінами, суд, для обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходить з заробітної плати позивача за останні два місяці, що передували звільненню. Відповідно до довідки про заробітну плату позивача від 16.10.2013 року розмір заробітної плати складає 2600 гривень. Як вбачається із матеріалів справи, середній заробіток позивача за два місяці, що передували події звільнення, тобто травень та червень 2013 року, без врахування липня 2013 року в якому відбулося звільнення /відсторонення/, становив: травень 2013 року - 2600,00 грн., червень 2013 року - 2600,00 грн., разом - 5200,00 грн. /середній заробіток 2600,00 грн./ Період вимушеного прогулу з 19 липня 2013 року по 18 лютого 2013 року включно становить 149 робочих днів. (кількість робочих днів з п'ятиденним робочим тижнем). З відповідача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19 липня 2013 року по 18 лютого 2014 року, що становить 2600,00 грн. + 2600,00 грн. : 39 (робочі дні в травні, червні 2013 року) =133,33 грн. (середня заробітна плата за 1 день) х 149 (кількість робочих днів з п'ятиденним робочим тижнем) = 19866,17 грн. Від сплати судового збору позивач звільнений згідно п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а тому з відповідача слід стягнути судовий збір в розмірі 121,80 грн. на користь держави.

Outcome: approved