Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] боргу за договором позики, вказуючи, що 28 січня 2014 року відповідач під розписку взяв у нього в борг 71 000,00 грн. Відповідно до умов договору відповідач зобовязався повернути зазначену суму в строк до 31 липня 2014 року. Вказує, що на його вимогу повернути кошти відповідач позичену суму не повернув. 15 липня 2015 року позивач надав суду доповнення до позовної заяви у якому уточнив суму заборгованості, а саме просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 155\~120,97 грн., яка складається з основного боргу у розмірі 71 000,00 грн., інфляційних витрат у розмірі 55 252,20 грн., 3% річних у розмірі 2 036,63 грн. та пені у розмірі 26 832 грн. Зазначену суму, а також судові витрати просить стягнути з відповідача на його користь. Позивач у судове засідання не з'явився, подав суду заяву, в якій позов підтримав, та просив його задовольнити, не заперечував проти розгляду справи в заочному порядку. Відповідач заперечень проти позову не надав, в судове засідання не зявився, про день, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив та про розгляд справи в його відсутність не клопотав, на підставі чого з урахуванням письмової згоди позивача відповідно до ст. 224 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. На підставі неявки осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, і журнал судового засідання не ведеться. Суд, дослідивши зібрані письмові докази, дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Як встановлено судом, згідно договору позики грошових коштів від 28\~січня 2014 року, що укладений між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON],\~\~ позикодавець [PERSON] передав, а позичальник [PERSON],\~прийняв у володіння позику (грошові кошти) у розмірі 71\~000 гривень, при цьому позичальник [PERSON] зобовязався повернути позикодавцю [PERSON] вищевказану суму грошей не пізніше\~\~ніж 31 липня 2014 року. На підтвердження отримання вказаної суми грошей відповідачем [PERSON] написано розписку від 28 січня 2014 року, згідно якої\~\~ останній одержав у володіння від позивача грошові кошти\~\~ в\~\~ розмірі 71 000 грн. до 31 липня 2014\~року (а.с. 39). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Згідно ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує\~встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей та його укладення у належній формі\~\~може бути підтверджено\~\~розпискою позичальника.\~ Судом встановлено, що зазначена форма договору, відповідно до закону, дотримана, що підтверджується розпискою відповідача від 28 січня 2014 року (а.с.\~39). Встановлено, що до теперішнього часу сума боргу позивачу відповідачем не повернута. Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Виходячи із ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За таких обставин, вимоги позивача щодо стягнення на його користь з відповідача основної суми боргу в розмірі 71 000 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, тобто боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно розрахунку 3 % річних від простроченої суми, станом на 15 липня 2015 року, виконаного позивачем, який наведений у доповненій позовній заяві від 15 липня 2015 року (а.с. 25-26), та перепровіреного судом, сума 3 % річних з простроченої суми становить 2\~036,63 грн., при цьому розрахунок трьох процентів річних здійснений за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення. За таких обставин позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню у повному обсязі в\~сумі 2\~036,63 грн. Разом з тим, перевіряючи розрахунок позивача суми інфляційного збільшення заборгованості за період з 01 серпня 2014 року до 01 квітня 2015 року, суд приходить до висновку, що він проведений невірно, хоча і правильно застосована формула його розрахунку. Так, сума інфляційного збільшення заборгованості в розмірі 71\~000 грн. за період з 01 серпня 2014 року до 01 квітня 2015 року складає 24\~207,78 грн., виходячи з наступної формули: добуток суми заборгованості на момент її виникнення та сукупного індексу інфляції за період прострочення виплати заборгованості, з якого віднімається сума заборгованості ( 71\~000 х 1,341 71\~000). Відтак, сума інфляційного збільшення заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача дорівнює 24 207,78 грн. Щодо позовних вимог про стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, суд приходить до висновку, що у задоволенні цих вимог необхідно відмовити, оскільки вони не ґрунтуються на законі, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності. Судом встановлено, що договором позики, укладеним між сторонами, не визначений розмір пені у разі порушення боржником зобов'язання. Закон України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", на який посилається позивач у своїй заяві, не може бути застосований до спірних правовідносин, оскільки регулює такі відносини лише між юридичними особами, якими ані позивач, ані відповідач не являються, а дія положень зазначеного закону не розповсюджується на фізичних осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України судові витрати відносяться на рахунок відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial