Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-08 00:00:00

24.06.2021 до суду надійшла позовна заява [PERSON] в якій вона просить суд визнати [PERSON] , [INFO] та її дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування належним позивачці житловим будинком [ADDRESS] . Свої вимоги позивач мотивує тим, що будинок [ADDRESS] належить їй на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину від 17.10.2018. У вказаному будинку зі згоди позивача прописана відповідачка по справі яка є колишньою невісткою, та спільні з її сином діти- онуки позивачки. [PERSON] та онуки позивачки у вказаному житлі не проживає більше півтора року, сторони не підтримують жодних відносин, добровільно виписатися відповідачка та її діти не бажає, та весь час з моменту розірвання шлюбу з її сином у 2019 році проживає в іншому місці, допомоги на утримання будинку не надає, відомостей про себе також не надає, у зв`язку з чим вона була вимушена звернутися з вказаним позовом до суду. Позивач [PERSON] в судове засідання з`явилася, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, пояснила, до [PERSON] її колишня невістка, яка разом зі своїми дітьми, онуками позивачки - [PERSON] та [PERSON] , вже більше двох років не проживають за місцем реєстрації. Місце проживання колишньої невістки та онуків їй невідоме. Будинок належить позивачці особисто, в ньому зареєстровані вона із сином [PERSON] , та його колишня дружина [PERSON] зі спільними дітьми [PERSON] та [PERSON] . Намірук визнавати сина втратившим право користування житловим приміщенням вона не має. Позивачка має намір в майбутньому продавати будинок, тоді і знімуться з реєстрації вона з сином. Відповідачка проживала за цією адресою протягом одинадцяти років, потім добровільно поїхала із дітьми та забрала всі свої та дітей речі. Перешкод в проживанні їй ніхто не чинив, повернутися вона не намагалася. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялася, причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не подавала, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалася. Від представника третьої особи - Служби у справах дітей, сімей та молоді Золочівської селищної ради, надійшло клоаотання про розглдя справи за їх відсутності, рішення просили прийняти на розсуд суду. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача в заочному провадженні за згодою позивача, та за наявними в справі доказами та допитавши свідків. У зв`язку з неявкою у судове засідання усіх учасників справи фіксування судового засідання звукозаписувальним технічним засобом не здійснюється відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.10.2018 посвідченого державним нотаріусом Четвертої Харківської державної нотаріальної контори Нікуліною О.М., виконаючою обов`язки державного нотаріуса Золочівської державної нотаріальної контори Харківської області, вбачається, що на підставі заповіту, посвідченого Золочівською державною нотаріальною конторою Харківської області 12.04.1997 року, зареєстрованого у реєстрі за №267, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] , яка померла [INFO] , є її дочка [PERSON] , [INFO] . Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Свідоцтво зареєстровано в реєстрі за №2-505 (а.с.8). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №141646879 від 17.10.2018 за [PERSON] на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 43540233 від 17.10.2018 прийнятого на підставі Свідоцтва про право на спадщину, серія та номер :2-505 виданий 17.10.2018, зареєстровано право приватної власності в цілій частині на житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] (а.с.7). Відповідно довідки №15-21/374 від 22.06.2021 вбачається, що згідно будинкової книги [PERSON] являється власником домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та за даною адресою зареєстровані такі особи: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] (а.с.9). [PERSON] є сином [PERSON] , що вбачається із наданого суду Свідоцтва про народження серія [NUMBER] виданого Відділом РАЦС Первомайського райвиконкому Харківської області (а.с.10). Рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 20.08.2020 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 09.12.2008 року Жовтневим ВДВС ХМУЮ, актовий запис №739 - розірвано. Рішення набрало законної сили 21.09.2020 (а.с.11-12). Натомість, [PERSON] , [INFO] , значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] , що відображено у відповіді Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області та відповіді виконавчого комітету Золочівської селищної ради, наданої на запит суду щодо зареєстрованого місця проживання відповідача [PERSON] (а.с.16, 24). Згідно повідомлення Відділення поліції №2 Богодухівського РВП ГУНП в Харківській області від 14.07.2021 заяв про перешкоджання проживанню за адресою: [ADDRESS] від громадянки [PERSON] , [INFO] до відділення поліції №2 Богодухівського РВП ГУНП в Харківській області протягом останнього року не надходило (а.с.29). Адміністрацією КНП «Золочівська лікарня» Золочівської селищної ради за вих. №495 від 09.07.2021 повідомлено, що [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] протягом останнього року за медичною допомогою не зверталася (а.с.30). Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] пояснила, що проживає за адресою [ADDRESS] по сусідству із [PERSON] з 2018 року. Сама [PERSON] власник будинку [ADDRESS] в ньому не проживала, але там проживав її син з дружиною та дітьми. З літа 2019 року дружина [PERSON] - [PERSON] разом із дітьми [PERSON] та [PERSON] виїхали добровільно з будинку, повертатися наміру не мали, забрали всі свої особисті речі. Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] пояснила, що фактично проживає по [ADDRESS] з 2017 року. Їй відомо, що будинок [ADDRESS] належить [PERSON] . Однак в цьому будинку проживав син позивачки з дружиною та двома спільними дітьми, вони були там зареєстровані. З вересня 2019 року в будинку відповідачка зі своїми дітьми не проживають. [PERSON] разом з дітьми [PERSON] та [PERSON] виїхали добровільно з будинку забравши свої речі, повертатися не намагалася. При вирішенні спору суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Конституції України та ст.ст.15, 405 ЦК України. Крім того, основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Згідно положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 405 ЦК України окреслено право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом. Так, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Положеннями ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV прокоментовано порядок та підстави зняття з реєстрації місця проживання. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі в тому числі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином судом встановлено, що відповідач [PERSON] , як колишня невістка позивачки [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою, проте більше року є відсутньою за місцем реєстрації. Проживаючи за іншою адресою, спірним житлом не цікавиться, не несе витрати на його утримання, чим порушує права [PERSON] як власника будинку. Доказів наявності домовленості між [PERSON] та [PERSON] стосовно відсутності останньої у будинку, суду не надано, в зв`язку з чим, в розумінні положень ч. 2 ст. 405 ЦК України суд вважає, що [PERSON] втратила право користування вказаним житлом. Оскільки підставою для зняття особи з реєстрації може бути судове рішення про позбавлення особи права користування житлом, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] . Щодо позовних вимог в частині визнання малолітніх [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням суд зазначає наступне. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У частині четвертій статті 9 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а у разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). У статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла "Кривіцька та Кривіцький проти України", № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року). Отже, право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання. За положеннями частини першої статті 71, статті 72 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вичерпного переліку поважних причин непроживання у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Звертаючись до суду із вказаним позовом, [PERSON] вказувала, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , проживали зі своєю матір`ю [PERSON] та батьком [PERSON] в належному позивачці будинку, мають там реєстрацію місця проживання. Статтею 160 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Отже, з наведених норм вбачається, що з часу народження [PERSON] та [PERSON] не могли самостійно обирати місце свого проживання, а враховуючи причини непроживання останніх у спірному будинку, які мали вимушений характер та не були їх особистим волевиявленням, ще не є безумовною підставою для позбавлення права користування житлом. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 09 грудня 2020 року у справі № 673/1407/18 (провадження № 61-12802св20), від 22 січня 2020 року у справі № 759/14686/16-ц (провадження № 61-13254св19). Крім того, батьки [PERSON] та [PERSON] не мають власного житла, мати дітей після розірвання шлюбу виїхала з будинку де вона проживала з дітьми, місце їх проживання невідоме. Підстава, на якій місце проживання малолітніх реєструвалося в спірному будинку, у судовому порядку не оспорювалася. Тому суд вважає що вони набули право користування цим житлом на законних підставах. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Крім того, суду не було надано належних та допустимих доказів того, що діти там не проживають. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження №61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). Суд вважає, що малолітні [PERSON] та [PERSON] не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх тимчасового не проживання у спірному будинку не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітні діти набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Оцінюючи ступінь втручання в право особи, зокрема в право малолітніх дітей на мирне користування майном, суд вважає, що визнання їх такими, що втратили право користування житлом не буде переслідувати "суспільний інтерес", та такий захід не є пропорційним визначеним цілям. Суд вважає, що такі критерії відносно ступеню втручання у права позивача мають більш вагоме значення з огляду на необхідність судового захисту прав дитини. Суд, не заперечуючи право [PERSON] згідно положень ст. 391 ЦК України вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, вважає, що обраний спосіб захисту більшою мірою порушуватиме права малолітніх дітей аніж захищати права позивача, а тому підстави для задоволення позову в цій частині відсутні. На підставі викладеного, та

Outcome: partial