Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

19 лютого 2021 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОП МОТОРС» (далі - ТОВ «ТОП-МОТОРС») про розірвання договору купівлі-продажу від 24.12.2020 року № 20-02/20, укладеного між сторонами, в якому просив суд стягнути з відповідача на користь позивача: грошові кошти, сплачені на виконання умов договору - 12000,00 грн., штраф за порушення умов договору - 52600,00 грн., моральну шкоду - 1200,00 грн., витрати на професійну правничу допомогу - 4000,00 грн. Позов мотивовано тим, що 24 грудня 2020 року між ним та ТОВ «ТОП-МОТОРС» досягнута домовленість стосовно придбання запчастин для автомобіля «Мазда СХ5», а саме -блоку АВS № KNOW 43 7 AO. З метою укладання відповідного договору купівлі-продажу, ТОВ «ТОП-МОТОРС» направлено на електронну адресу [PERSON] електронний примірник договору купівлі-продажу від 24.12.2020 року № 20-02/20, а також рахунок на оплату № 94/9 від 24.12.2020 року. 16 грудня 2020 року, на виконання умов вказаного договору купівлі-продажу, [PERSON] сплатив на банківський рахунок ТОВ «ТОП-МОТОРС» (продавця) грошову суму в розмірі 12000,00 грн. Відповідно до п.3.1. договору купівлі-продажу продавець зобов`язаний передати покупцю товар у повному обсязі протягом 6-ти днів з моменту отримання оплати. Останнім днем виконання умов договору було 01.01.2021 року. Відповідач покладені за договором зобов`язання не виконав, товар покупцю не передав. Позивач та його представник у судове засідання не з`явились, представник позивача подав до суду заяву, відповідно до якої просить проводити розгляд справи за відсутності позивача та представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти прийняття заочного рішення не заперечує. Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судових засідань повідомлявся належним чином шляхом направлення судових повісток про виклик разом із копією ухвали про відкриття провадження, копією позовної заяви та доданих до неї документів за зареєстрованим місцезнаходженням юридичної особи. Відповідач не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутності до суду не надходило. Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача. Беручи до уваги ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і біль оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлявся про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вимогами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно положень ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини і відповідні ним правовідносини. 24 грудня 2020 року між ТОВ «ТОП-МОТОРС» (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу № 20-02/20 блоку АВS № KNOW 43 7 AO до автомобілю «Мазда СХ5 » 2018 року, згідно рахунка-фактури. Згідно п.3 договору, продавець зобов`язаний передати товар покупцю у повному обсязі протягом 6-ти днів з моменту отримання оплати згідно умов п.4.1, 4.2. договору. Ціна за товар становить 12000,00 грн. Покупець здійснює оплату на умовах рахунку-фактури (далі - договір). Відповідно до п.6.4 договору за порушення строків передачі товару продавець сплачує штраф у розмірі 1000,00 грн. за кожен день прострочення передачі. Відповідно до п.6.5. договору у разі не поставки товару продавець оплачує покупцеві штраф у розмірі 30 процентів від загальної суми непоставленого товару та компенсує покупцеві його вартість. Відповідно до п.6.6 договору за односторонню необґрунтовану відмову від виконання своїх зобов`язань, що випливають з цього договору, винна сторона несе відповідальність у вигляді штрафу в розмірі 0,1 процент від ціни товару, зазначеної в п. 4 цього договору. Згідно п. 7.1, 7.2. договору договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань по цьому договору. Договір дійсний до 30.01.2021 року. Електронна копія договору (переслана через електронну пошту) має юридичну силу оригіналу (а.с.11-13). 24 грудня 2020 року на ім`я покупця - [PERSON] засобами електронної пошти направлений рахунок-фактура № 94/9 на оплату за вказаним договором на загальну грошову суму, що становить 12000,00 грн. (а.с. 14). Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру підприємств установ та організацій і фізичних осіб - підприємців, відповідач як на час укладення оскаржуваного договору так і на час розгляду справи зареєстрований як Товариство з обмеженою відповідальністю «ТОП-МОТОРС» (ТОВ «ТОП-МОТОРС»), з видом діяльності, у тому числі - клас КВЕД - 45.32 «Роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів», 47.99 - інші види роздрібної торгівлі поза магазинами» (а.с.15) 26.12.2020 року [PERSON] сплатив на користь ТОВ «ТОП-МОТОРС» грошову суму в розмірі 12000,00 грн. за блок АВS № KNOW 43 7 AO, згідно рахунку № 94/9 від 24.12.2020 року, виданого продавцем на виконання умов договору, що підтверджується дублікатом квитанції АТ КБ «Приватбанк» № 0.0.1958305910.1. (а.с. 16). Представник позивача в судовому засіданні надав пояснення, відповідно до яких ТОВ «ТОП-МОТОРС» грошові кошти в розмірі 12000,00 грн. отримало своєчасно та у повному розмірі, проте, станом на час розгляду справи в суді не поставило визначений за договором товар, грошові кошти, отримані в рахунок його вартості, не повернуло. Визначаючи характер спірних правовідносин між сторонами та виходячи з дійсних обставин справи, доказів, що містяться в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що фактично між позивачем та відповідачем укладено договір купівлі-продажу, зважаючи на що правовідносини, що виникли між ними регулюються положеннями глави 54 ЦК України , Законом України «Про захист прав споживачів», що також відповідає п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів». При вирішенні спорів про захист прав споживачів тягар доказування обставин, які звільняють від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання, в тому числі й за спричинену шкоду, лежить на продавцеві (виготівникові). Відповідно до п.7 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами (далі - розрахунковий документ). Згідно ч.1 ст.2 Закону України «Про захист прав споживачів» законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів. Так, згідно зі ст.13 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладанням договорів на відстані продавець повинен надати споживачеві інформацію, зокрема, про: найменування продавця, його місцезнаходження та порядок прийняття претензій; основні характеристики продукції, ціну, включаючи плату за доставку, та умови оплати; гарантійні зобов`язання та інші послуги, пов`язані з утриманням чи ремонтом продукції; інші умови постачання або виконання договору; порядок розірвання договору. Відповідно до положень ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. У відповідності до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до вимог ст. 525 та 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як передбачено ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положеннями ч. 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Обов`язок продавця передати товар встановлений ст. 662 ЦК України, а саме продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі - продажу. Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ст. 663 ЦК України). Окрім зазначеного вище, ст. 7 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що продавець (виконавець, постачальник) товарів, робіт, послуг в електронній комерції під час своєї діяльності та у разі поширення комерційного електронного повідомлення зобов`язаний забезпечити прямий, простий, стабільний доступ інших учасників відносин у сфері електронної комерції до інформації про: повне найменування юридичної особи або ПІБ фізичної особи-підприємця, місцезнаходження юридичної особи або місце реєстрації та місце фактичного проживання фізичної особи - підприємця, адресу електронної пошти та/або адресу інтернет - магазину. Частина 1 статті 8 Закону України «Про електронну комерцію» визначає права та обов`язки покупця (замовника, споживача) товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції визначаються законодавством України, зокрема Законом України "Про захист прав споживачів". Покупець (замовник, споживач) товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції за обсягом своїх прав та обов`язків прирівнюється до споживача у разі укладення договору поза торговельними або офісними приміщеннями та у разі укладення договору на відстані відповідно до Закону України "Про захист прав споживачів". Частина 3 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Згідно ч. 7 ст. 11 цього Закону, електронний договір укладається і виконується в порядку передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Стаття 13 Закону України «Про електронну комерцію» встановлює, що розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або сплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в іншій спосіб, передбачений законодавством України. За умовами пункту 3.1. спірного договору, сторони погодили, що продавець зобов`язаний передати покупцю товар протягом 6-ти днів з моменту отримання ним відповідної оплати. Таким чином має місце порушення відповідачем умов спірного договору, укладеного у встановлений законодавством спосіб між сторонами, а також зобов`язання за договором не було виконано відповідачем у встановлений строк. Частина 3 ст. 612 ЦПК України передбачено, що якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків. Згідно ч. 1 ст. 665 ЦК України, у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Правові наслідки порушення зобов`язання встановлені статтею 611 ЦК України, відповідно до якої, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. У відповідності до вимог ст.9 Закону України «Про захист прав споживачів» - при розірванні договору купівлі-продажу розрахунки із споживачем провадяться виходячи з вартості товару на час його купівлі. Гроші, сплачені за товар, повертаються споживачеві у день розірвання договору, а в разі неможливості повернути гроші у день розірвання договору - в інший строк за домовленістю сторін, але не пізніше ніж протягом семи днів. Частиною 2 ст. 653 ЦК України встановлю, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Відповідно до ч.2 ст. 693 ЦК України продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Частиною 1 статті 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла у себе за рахунок іншої особи (потерпілого), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Таким чином, невиконання зобов`язань продавцем є істотною підставою для розірвання договору та стягнення з відповідача на користь позивача грошової суми, в розмірі 12000,00 грн., сплаченої останнім на виконання умов договору. Позивач у позивній заяві просить стягнути з відповідача за порушення п.6.4. договору штраф у розмірі 49000,00 грн, за прострочення виконання зобов`язання за договором за період з 02.01.2021 року (перший день, що слідує за спливом шестиденного строку після оплати товару) по 19.02.2021 року (день пред`явлення позову до суду), а саме за 49 днів, а також штраф за порушення п.6.5. договору, у розмірі 3600,00 грн., що дорівнює 30 процентам від суми непоставленого товару, а всього 52600,00 грн. Згідно ч.1 ст. 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Судом встановлено, що у даному випадку, відповідальність відповідача підпадає під п.6.5. договору, яким передбачено, що у разі не поставки товару продавець сплачує покупцеві штраф у розмірі 30 відсотків від загальної суми непоставленого товару та компенсує його вартість. Факт порушення строків передачі товару за п.6.4. не можна застосувати, оскільки його необхідно застосувати лише тоді, коли товар було передано з порушенням строків. Зважаючи на те, що товар за договором покупцеві переданий не був, застосування до спірних правовідносин п. 6.4. договору є необґрунтованим. Крім того, у разі задоволення п.6.4. та п.6.5. договору виникає подвійне стягнення штрафу, а чинним законодавством запроваджено заборону одночасного застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до статті 549 ЦК України штраф є одним із видів цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - непоставку товару, свідчить про недотримання імперативних положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Судом встановлено, що відповідач належним чином не виконав умови, передбачені договором купівлі-продажу від 24.12.2020 року, не передав позивачу своєчасно товар, а саме: запчастини для автомобіля «Мазда СХ5» 2018 року, блок АВS № KNOW 43 7 AO, тому він несе відповідальність перед позивачем за п.6.5. договору, яким передбачена відповідальність за не поставку товару, зважаючи на що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню штраф в розмірі 3600,00 грн. В частині позовних вимог щодо стягнення штрафу, передбаченого п.6.4 договору, за порушення строків передачі товару, суд відмовляє. Відповідно до ч.1,2 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно із ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю її вини. Згідно із роз`ясненнями, що містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування передбачено безпосередньо нормами Конституції, законами України, а також при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного суду України, викладених в п. 1 Постанови № 5 від 12 квітня 1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», із змінами, доповненнями, при вирішенні цих справ суди мають насамперед виходити із положень Закону «Про захист прав споживачів». З роз`яснень, які містяться в п. 23 вищезазначеної постанови, вбачається, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, яких споживач зазнав унаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, що настали через незаконні винні дії продавця, виготівника, виконавця або через їх бездіяльність. Розмір відшкодування моральної шкоди встановлюється судом і визначення його не ставиться в залежність від наявності матеріальної шкоди, вартості товару (робіт, послуг), суми неустойки, а має ґрунтуватися на характері й обсязі моральних і фізичних страждань, заподіяних споживачеві у кожному конкретному випадку. Позивач вказує на те, що внаслідок порушення прав позивача протиправною поведінкою відповідача, йому було завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що товар, намір придбати який мав позивач у обумовлені сторонами строки, є необхідним для експлуатації позивачем транспортного засобу. В свою чергу, відповідний транспортний засіб наразі не експлуатується позивачем з вини відповідача, адже у ньому бракує важливої деталі, яка і була замовлена позивачем за договором. Ця обставина створила для позивача додаткові складнощі, вимагала від нього внесення змін у звичайний уклад життя, що завдало позивачу моральної шкоди. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як вже встановлено судом, відповідачем порушене право позивача (споживача), що полягло у порушенні цивільно-правового договору, не поставці товару, відмові у здійсненні останнім його права розірвати договір купівлі-продажу товару та повернення сплаченої вартості товару. Враховуючи обставини справи, суд вважає дії відповідача такими, що спричинили позивачеві душевні та моральні страждання, оскільки відповідач отримавши кошти за товар та усвідомлюючи досягнуті добровільно домовленості щодо умов його повернення навмисно ухилився від спілкування з позивачем, знехтував умови договору купівлі-продажу та змусив позивача звертатися до суду. На підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, суд повинен керуватися засадами розумності, виваженості та справедливості. Зважаючи на викладене, вимога позивача про стягнення моральної шкоди є обґрунтованою та такою що підлягає стягненню в повному розмірі. Вирішуючи питання щодо розподілу витрат на правову допомогу, суд керується наступним. З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в суді правнича допомога [PERSON] надавалась адвокатом Гріньовим Р.О. на підставі ордеру серії АХ № 1040329 про надання правової допомоги № 01/02-15 від15 лютого 2021 року, договору про надання правової допомоги від 15.02.2021 року №01/02-15, квитанції № 01/02-15 про сплату гонорару від 15.02.2021 року, у розмірі 4000,00 грн., виданої на виконання умов договору про надання правової допомоги від 15.02.2021 № 01/02-15, звіту про виконання договору від 19.02.2021 року (а.с.17-20, 21,22). Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у числі інших, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно до ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Ст. 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи фактичний обсяг наданої правничої допомоги адвокатом Гріньовим Р.О., з врахуванням вимог розумності і справедливості, складності справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог про стягнення витрат на правничу допомогу (пропорційно розміру задоволених вимог), в загальній сумі 1020,00 грн., що становить 25,5 відсотків задоволених позовних вимог (ціна позові - 65800,00 грн., задоволені позивні вимоги - 16800,00 грн. (25,5 відсотків від 65800,00 грн.), витрати на професійну правничу допомогу - 4000,00 грн., 25,5 відсотків від 4000,00 грн. = 1020,00 грн.). Згідно положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог позивача, що становить 231,54 коп.

Outcome: partial