Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-23 00:00:00

27 серпня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, в якому зазначила, що їй на праві власності належить будинок [ADDRESS]. 11 жовтня 2013 року за вказаною адресою позивач зареєструвала за вказаною адресою свого чоловіка [PERSON], який з червня 2014 року в зазначеному будинку мешкати припинив, особистих речей не має, комунальні послуги не сплачує. Формальна реєстрація відповідача в будинку змушує позивача нести додаткові витрати по утриманню житла, як-то плата за комунальні послуги, у зв'язку з чим позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала заяву в якій підтримала заявлені позовні вимоги, просила справу розглянути за її відсутністю, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з*явився, про час і місце його проведення був повідомлений належним чином, в порядку, передбаченому ч. 9 ст. 74 ЦПК України шляхом друкування оголошення в газеті "Урядовий кур'єр". Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі договору міни житлового будинку на квартиру від 10 жовтня 2013 року (а.с.13) належить будинок [ADDRESS], що також підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 14). Як вбачається з акту про перевірку паспортного режиму, сформованого КП «СЄЗ» від 01 жовтня 2015 року (а.с.25) за адресою: [ADDRESS] значаться зареєстрованими [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], який за даною адресою не мешкає з квітня 2014 року. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Конституцією (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 р. відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.97р. "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (стст.379, 382 ЦК). Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналізуючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки [PERSON] не є власником будинку, в ньому не проживає, будинком не цікавиться, його необхідно визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням - будинком [ADDRESS] На підставі ст.ст. 317, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved