Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, зазначивши, що в період шлюбу з [PERSON], вони збудували житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS]. Після розірвання шлюбу між сторонами, [PERSON] посилаючись на ст.ст.60, 61, 71 СК України, просить поділити спільну сумісну власність подружжя, виділивши йому ? частину житлового будинку з надвірними спорудами. В судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги, додатково вказавши, що крім розподілу майна, він просить встановити окремий порядок його використання сторонами. Відповідач в судовому засіданні не заперечувала проти заявлених вимог. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог і на підставі поданих ними доказів. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 03.11.1990 року по 05.12.2014 року, від якого мають двох дітей - повнолітнього сина - [PERSON], місце проживання якого зареєстровано у спірному будинку та неповнолітню доньку - [PERSON], яка проживає в м.Києві. В судовому засіданні сторони не оспорювали факт набуття нерухомого майна за час перебування у шлюбі та розмір їх часток у спільній власності. У відповідності до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст.70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1 ст.71 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В той же час, вимоги позивача про поділ нерухомого майна задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що позивачеві [PERSON] на підставі рішення Ріпкинської селищної ради № 83 від 18.11.1993 року було виділено земельну ділянку, площею 0,12 га., призначену для будівництва жилого будинку по [ADDRESS]. Право власності [PERSON] на земельну ділянку підтверджується Державним актом Серії ЧН, виданим 25.04.1994 року та зареєстрованим у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю. 24.10.1994 року державним нотаріусом посвідчено договір між [PERSON] та виконкомом Ріпкинської селищної ради, на будівництво одноповерхового житлового будинку, загальною площею 78,03 кв.м. за вказаною вище адресою. На виконання договору, технічним бюро архітектора Ріпкинського району було складено проект забудови. Статтею 380 ЦК України визначено, що житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Частиною 1 ст.381 ЦК України передбачено, що садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. Згідно ч.3 ст.375 ЦК України, право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил. В судовому засіданні [PERSON] пояснив, що будинок він споруджував не у відповідності до проекту забудови, звівши двоповерховий будинок більшої площі та не погодивши змін до проекту. Позивач не ввів в експлуатацію будинок, не зареєстрував право власності на нього і не отримав правовстановлюючого документу на нерухоме майно. Пояснення [PERSON] узгоджуються з матеріалами справи. З технічного паспорта, виготовленого Чернігівським МБТІ 20.03.2014 року вбачається, що житловий будинок та прибудинкові споруди по [ADDRESS], збудовано самочинно. Згідно ч.1 ст.182 ЦК України, право власності на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. У відповідності до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Статтею 331 ЦК України визначено, що право власності на новостворене нерухоме майно, виникає з моменту завершення будівництва, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно являється ознакою відсутності самого права на це майно. Згідно ч.1 ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Статтею 152 Житлового кодекс України передбачено, що переобладнання і перепланування жилого будинку, який належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів. Позивач не отримував у виконавчому комітеті Ріпкинської селищної ради дозволу на перепланування будинку, як на етапі його спорудження, так і на стадії вирішення спору про порядок користування нерухомим майном. Згідно ч.2 ст.376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. У відповідності до роз"яснень, викладених в п.6 Постанови № 6 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року, самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, не можуть бути предметом поділу та встановлення порядку користування ними. Правова позиція з даного питання викладена в постанові судових палат у цивільних та у господарських справах Верховного Суду України від 04.12.2013 року у справі N 6-130цс13. У відповідності до ч.1 ст.360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов"язковим для всіх судів України. Таким чином, за сторонами в рівних частинах підлягає визнанню право на будівельні матеріали та обладнання, які використані для самочинного будівництва. Інвентаризаційна варість самочинно спорудженого нерухомого майна, встановлена у розмірі 526073 грн. і цей розмір сторонами в судовому засіданні не оспорювався. Згідно ст.88 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати, пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial