Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] про поділ спільного рухомого майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Мотивуючи його тим, що 18.07.2009 р. між ним та відповідачем було укладено шлюб, під час якого 25.06.2011 р. між ним та третьою особою [PERSON] в інтересах сім`ї позивача було укладено договір позики на суму 238 000 грн. для купівлі легкового автомобіля марки Mitsubishi ASX 1.8 Intence AT в цілях сімейного використання. Кошти в обумовленому розмірі були надані третьою особою та використані позивачем та відповідачем на придбання автомобіля 2011 року випуску в автосалоні «Автоцентр-Ужгород». Придбаний автомобіль (д.н.з. [NUMBER] ) було зареєстровано на відповідача, з правом керування позивачем. Позивач зазначає, що оскільки автомобіль було придбано під час шлюбу, за спільні кошти сім`ї, даний автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності позивача і відповідача. 12.07.2013 р. шлюб між ним та [PERSON] було розірвано у судовому порядку, питання про поділ спільного майна одночасно з розірванням шлюбу сторонами не ставилося. Позивач в позові вказує на те, що оскільки позика, отримана для придбання сімєю автомобіля, не була повернута третій особі [PERSON] , останній звернувся з позовом до позивача і відповідача про її стягнення. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 19.01.2016 р. залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 01.12.2016 р. позов було задоволено частково, стягнуто з позивача і відповідача по 163978,74 грн., з кожного та судові витрати. Оскільки автомобіль є неподільною річчю, а згоди між позивачем та відповідачем щодо передачі його у власність комусь одному з колишнього подружжя (з грошовою компенсацією іншому члену подружжя) немає, єдиним можливим варіантом є перехід з відносин спільної сумісної власності на вказаний автомобіль до відносин спільної часткової власності та визначення частки власності позивача у такому майні, що дозволить позивачу юридично здійснити відчуження своєї частки на користь третьої особи задля виконання рішення суду про стягнення суми позики. В ході розгляду справи, позивач скориставшись своїм правом подав до суду 08.10.2018 року заяву про зміну підстав позову. Згідно якої позивач зазначив, що під час перебування сторін у шлюбі ними було придбано автомобіль, який є обєктом права спільної сумісної власності позивача і відповідача і кожен із співвласників вправі ставити питання про поділ спільної сумісної власності у будь - який час. Враховуючи наявність у нього боргів за рішенням суду, та враховуючи те, що автомобіль є неподільною річчю, згоди щодо передачі його у власність комусь одному із подружжя не має, просить позовні вимоги задовольнити. В зв`язку з вищенаведеним позивач просить ухвалити рішення, яким : поділити між ним та [PERSON] майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме автомобіль , визнавши за ним, [PERSON] право власності на Ѕ частку автомобіля марки Mitsubishi ASX 1.8 Intence AT, 2011 року випуску, д.н.з. [NUMBER] у звязку з поділом спільної сумісної власності позивача та відповідача. В судове засідання позивач не зявився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Надіслав на адресу суду 09.01.2019 року заяву про розгляд справи у його відсутності та відсутності представника. Позовні вимоги в останній редакції підтримує. Представник позивача [PERSON] надав суду заяву відповідно до якої позовні вимоги підтримує повністю та просить суд розглянути справу у їх відсутності. В судовому засіданні відповідач та його представник заперечили проти задоволення позову та просили відмовити у задоволенні позову, з підстав викладених у відзиві до позовної заяви. Представник відповідача наголосила на тому, що позивачем не надано доказів яке право і коли порушено відповідачем, не зрозуміло , якою дією відповідача порушено право позивача, відсутні докази що даний автомобіль є спільним майном подружжя. Відсутні докази, що відповідач відмовилась в добровільному порядку про поділ майна подружжя. Вважає, що не доведено , що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя. Окрім того звернула увагу суду на те, що автомобіль хоча і зареєстровано за відповідачем, проте після розірвання шлюбу між сторонами у відповідача автомобіль не знаходиться, він перебуває у третьої особи. Вважає позовні вимоги передчасними, та такими , що не є ефективним способом захисту . Також просить суд застосувати строк позовної давності, оскільки шлюб між сторонами було розірвано ще у 2013 році, а відтак строк позовної давності сплив. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вказала, що оспорюваний автомобіль не є спільним майном, а є її особистою власністю, оскільки вона придбала його за особисті кошти, він є зареєстрований за нею, однак після розірвання шлюбу автомобіль знаходиться у користуванні третьої особи. Просила суд відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечив. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності вказав на те, що така є безпідставною. 04.12.2017 позивачем подано до суду клопотання про надання нової редакції позовної заяви. 14.09.2018 представником позивача подано заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача; 14.09.2018 р. відповідачем через канцелярію подано до суду заяву про ознайомлення з матеріалами справи. 01.10.2018 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву. 08.10.2018 року позивачем подано до суду заяву про зміну підстав позову. 08.10.2018 року представником третьої особи [PERSON] подано до суду пояснення щодо позову та відзиву. 22.10.2018 року позивачем подано до суду заяву про зміну підстав позову. 04.12.2018 року відповідачем подано до суду заперечення. 14.01.2019 року відповідачем подано до суду клопотання про ознайомлення з матеріалами справи. 09.01.2019 року позивачем подано до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності. 23.01.2019 року відповідачем подано до суду клопотання про визнання явки позивача обов`язковою та призначення врегулювання спору за участю судді. 01.04.2019 року відповідачем подано до суд клопотання про ознайомлення з матеріалами справи. 23.04.2019 року позивачем подано до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності. В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії: 10.11.2017 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду позовну заяву залишено без руху. 20.12.2017 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду відкрито провадження по справі № 308/10781/17 та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; 14.05.2018 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду вирішено перейти від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду цивільної справи за правилами загального позовного провадження. 13.05.2019 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Згідно ст. ст. 13, 81ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або запе-речень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Судом встановлено, що 18.07.2009 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду від 12.07.2013 року №308/9039/13-ц ( повторне заочне рішення) шлюб між подружжям було розірвано (а.с.8-9), що також стверджено поясненням відповідача в судовому засіданні. Питання про поділ спільного майна одночасно з розірвання шлюбу сторонами не ставилося. За період перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] було придбано автомобіль марки Mitsubishi ASX 1.8 Intence AT, державний номерний знак [NUMBER] , що стверджується даними договору № 372 від 25.06.2011р. між ТОВ " Автоцентр - Ужгород" та [PERSON] . Згідно акту приймання - передачі автомобіля № 1106-372 від 01.07.2011р. ТОВ " Автоцентр - Ужгород" передав , а [PERSON] прийняла автомобіль марки Mitsubishi ASX 1.8 Intence AT. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , автомобіль марки Mitsubishi ASX 1.8 Intence AT, державний номерний знак [NUMBER] зареєстровано 06.07.2011 року за [PERSON] ( а.с.7) Судом встановлено, що 25.06.2011 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики , відповідно до умов якого позикодавець зобов`язався надати позичальнику цільову позику на придбання автомобіля марки Mitsubishi для сім`ї позичальника у розмірі 238 000,00 грн., а останній зобов`язався повернути гроші у строк до 31.12.2014 року, вказані факти доведені судовим рішенням , постанова ВС від 18.07.2018 року і в силу ст. 82 ЦПК України доведення не потребують . Верховний Суд надаючи оцінку правомірності оскаржуваних судових рішень , прийшов до висновку , який викладено у постанові ВС від 18.07.2018 року, що договір позики від 25.06.2011 р. укладено [PERSON] не в інтересах сім`ї, за відсутності письмової згоди його дружини. Відносини, що склалися з приводу поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя регулюються Цивільним кодексом України, Сімейним Кодексом України. На підставі ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення час-ток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або за-коном. Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ набута, за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Отже, норми сімейного законодавства презумують спільність майна подружжя, набутого у шлюбі, якщо не буде доведено, що це майно є особистою приватною власністю одного зних. Отже, автомобіль марки Mitsubishi ASX 1.8 Intence AT, державний номерний знак [NUMBER] , який придбаний 01 липня 2011 року, дата реєстрації - 06.07.2011 року, є спільною сумісною власністю, оскільки набутий подружжям за час шлюбу. За таких обставин, позивач та відповідач мають рівні права на володіння, користуванняі розпорядження автомобілем марки Mitsubishi ASX 1.8 Intence AT, державний номерний знак [NUMBER] . Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а у випадку, коли дружина та чоловік не домовилися між собою про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом. Відповідно до правових позицій ВСУ висловлених у постановах від 30.03.2016 року № 6-2811цс15, від 18.01.2017 року № 6-2565цс16, від 05.07.2017 року № 6- 2405цс16, від 07.06.2017 року № 6-2670цс16, за змістом частини четвертої статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Згідно із частиною п`ятою цієї статті присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що кошти на придбання спірного автомобіля були її особистими коштами, а відтак доводи відповідача про те, що автомобіль придбаний за її власні кошти , на думку суду, не заслуговують на увагу . Аргументи відповідача про те, що спірне майно придбане за її особисті кошти у судовому засіданні жодними доказами не підтверджені. За роз`ясненнями, викладеними у пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передба-чених статтею 365 ЦК України, за умови зверненняподружжя (одного з них) до суду з таким позо-вом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі колижоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Про застосування наведеного правила щодо визнання ідеальних часток у разі поділу неподільних речей, наприклад таких як автомобіль, зазначено також у постановах Верховного суду України, зокрема, від 30.03.2016 р. у справі № 6-2811цс15, від 18.01.2017 р. у справі № 405/343/15-ц. Окрім того, доводи відповідача - [PERSON] про те, що автомобіль перебуває у користуванні третьої особи , відхиляються судом, оскільки сам факт звернення в 2016 році до ГУНП в Закарпатській області із заявою про вчинене кримінальне правопорушення не є належним та допустимим доказом на підтвердження зазначених доводів. В матеріалах справи наявний лист заступника начальника ГУНП в Закарпатській області від 24.02.2016 року № 6/1-К-45 , згідно якого за заявою [PERSON] проводиться перевірка. Враховуючи те, що автомобіль марки Mitsubishi ASX 1.8 Intence AT, державний номерний знак [NUMBER] , є спільною сумісною власністю, оскільки набутий подружжям за час шлюбу, позивач та відповідач мають рівні права на володіння, користування і розпорядження автомобілем , зважаючи на відсутність згоди жодного з колишнього подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, автомобіль є неподільною річчю, суд приходить до висновку, що позивач має право на 1/2 частку майна, що перебувало у спільній сумісній власності (на 1/2 частку спірного автомобіля) без його реального поділу, а відтак позовні вимоги є обгрунтованими. До ухвалення рішення суду відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності. Оцінюючи заяву відповідача про застосування строків позовної давності, суд прийшов до висновку, що за приписами ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до положення ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Крім цього, згідно з вимогами ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За принципами, закріпленими п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Крім цього, Європейський суд з прав людини роз`яснив, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, №22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або і нтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах -процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можутьреалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Відповідно до положення ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст.261 ЦК України, ст. 72 СК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Cуд вважає доведеним факт, що позивачу було достеменно відомо, що право власності на спірний автомобіль оформлено на його колишню дружину. Позивач в позовній заяві не зазначає коли саме дізнався про порушення свого права власності . Як встановлено судом шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано рішенням суду від 12.07.2013 року , а позов про поділ майна було подано позивачем як вбачається з штампу на позовній заяві 30.10.2017 р., тобто на думку суду , з пропуском передбаченого законом строку для подачі позову, а відтак суд відмовляє у задоволенні позову у звязку зі спливом строку позовної давності. Хоча сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного з подружжя, суд вважає, що саме з часу розірвання шлюбу позивач зобов`язаний був знати про стан своїх майнових прав, зокрема на майно набуте в період шлюбу, та яке зареєстроване за другим з подружжя. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача проте, враховуючи, що позивач пропустив строк позовної давності, у позові необхідно відмовити за спливом строку позовної давності. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається,виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з підстав та мотивів викладених вище. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати покладаються на позивача. Оскільки в позові відмовлено, підстав для присудження на користь позивача з відповідача судових витрат суд не вбачає.

Outcome: dismissed