Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

26.02.2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Лиманської міської ради Донецької області, про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач та представник позивача зазначили, що 25 березня 2016 року позивач зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON]. На теперішній час в проваджені Краснолиманського міського суду Донецької області знаходиться цивільна справа за позовом позивача до [PERSON] про розірвання шлюбу. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO]. У свідоцтві про народження дитини батьком вказано [PERSON]. Відповідач є громадянином Російської Федерації. Він приїзжав в Україну в березні 2016 року для реєстрації шлюбу, а потім в липні 2016 року, коли народився син. А через два тижні після народження сина, відповідач поїхав до Росії для того щоб заробити гроші та повернутися в Україну для подальшого сумісного проживання. З цього моменту шлюбні відносини між сторонами фактично припинені. З моменту фактичного припинення шлюбних відносин відповідач матеріальної допомоги на утримання сина не надає, ніяких відносин зі позивачем чи дитиною не підтримує, участі у вихованні сина не бере, відмовляється від спілкування. Всі питання по вихованню дитини позивач вимушена вирішувати самостійно, без участі та підтримки з боку відповідача. Син знаходиться на повному утриманні матері. Відповідач ніяким чином навіть не намагався з'ясувати, де знаходиться його дитина у такий скрутний час, що з сином, чи є в нього їжа та одежа. Крім того, він спекулює своїм правом надавати дозвіл на виїзд дитини за межі України, позивач позбавлена можливості вивезти дитину на відпочинок навіть на батьківщину батька, тобто в Російську Федерацію. Тому змушена звернутися до суду з позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав. Ухвалою суду від 02 березня 2018 року, провадження по справі відкрито, призначено до підготовчого судового засідання. Крім того, ухвалою суду від 02 березня 2018 року у зв'язку з тим, що відповідач є громадянином Російської Федерації та за інформацією позивача проживає на її території, було вирішене питання, щодо доручення компетентному суду Російської Федерації проведення процесуальних дії. Провадження у цивільній справі зупинено до надходження відповіді від іноземного суду на судове доручення про надання правової допомоги. 17.10.2018 року до суду повернулися матеріали судового доручення компетентному суду Російської Федерації, яким приймалися всі можливі заходи для вручення відповідачу [PERSON] позовної заяви з додатками та його допиту. Мотовіліхінським районним судом м. Пермі, Пермьського краю неодноразово направлялися повістки про виклик до суду [PERSON] за адресою його реєстрації, яка зазначена у копії паспорту, проте [PERSON] за викликами до суду не прибував. Отже, судове доручення повернулося без виконання (а.с. 41-70). Ухвалою суду від 18 жовтня 2018 року у зв'язку з надходженням 17.10.2018 року до суду відповіді від іноземного суду на судове доручення про надання правової допомоги, провадження по справі відновлено, закрито підготовче провадження по справі, справу призначено до судового розгляду на 30.10.2018 року. Позивач [PERSON] у судовому засіданні, надала пояснення, аналогічні викладеним у позові, просила задовольнити, оскільки відповідач ухилився від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні просила позовні вимоги задовольнити, постановити рішення, яким позбавити батьківських прав [PERSON]. Відповідач [PERSON] повідомлений про час та місце розгляду справи, шляхом опублікування оголошення на офіційному сайті Краснолиманського міського суду Донецької області, згідно з вимогами ч.11 ст. 128 ЦПК України, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив не надав. В судовому засіданні представник третьої особи - органу опіки та піклування Краснолиманської міської ради Донецької області Роменська В.В. (діє за довіреністю від 03.05.2018 року, а.с. 80) позов визнала, вважала за можливе задовольнити його. Суд, вислухавши позивача, представника позивача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, зазначає наступне. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 25 березня 2016 року, про що свідчить свідоцтво про реєстрацію шлюбу серії [NUMBER], видане відділом державної реєстрації пктів цивільного стану Краснолиманського міського управління юстиції у Донецбкій області, актовий запис № 18. Після реєстрації шлюбу прізвище позивача - [PERSON] (а.с. 12). Відповідно до свідоцтва про народження, яке видане Краснолиманським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 27 липня 2016 року, [PERSON] є батьком, а [PERSON] матір'ю [PERSON], [INFO] (а.с. 9). Згідно довідки № 720 від 15.12.2016 року про реєстрацію особи громадянином України [PERSON], [INFO], набув громадянство України (а.с. 10) та зареєстрований за адресою [ADDRESS] про що свідчить довідка про реєстрацію місця проживання особи від 21.12.2016 року (а.с. 11). Позивач [PERSON], та її малолітній син [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 04.08.2018 року № 1166 (а.с. 15) Згідно акту обстеження спільного проживання громадян [PERSON] та [PERSON], який складено 04 серпня 2017 року комісією у складі голови мікрорайону «Заводський» [PERSON] та сусідів [PERSON] та [PERSON] виявлено, що [PERSON] разом із своїм малолітнім сином [PERSON], який перебуває на її повному утриманні, тимчасово проживає за адресою: [ADDRESS]. Батько дитини [PERSON] за зазначеною адресою не проживає з 05 серпня 2016 року, не забезпечує родину та не приймає участь у вихованні дитини (а.с. 13). Згідно акту обстеження спільного проживання громадян [PERSON] та [PERSON], який складено 02 серпня 2017 року комісією у складі депутата міської ради Козацької Н.А. та сусідів [PERSON] та [PERSON] виявлено, що [PERSON] разом із своїм малолітнім сином [PERSON], який перебуває на її повному утриманні, зареєстрована проживає за адресою: [ADDRESS]. Батько дитини [PERSON] за зазначеною адресою не проживає з 05 серпня 2016 року, не забезпечує родину та не приймає участь у вихованні дитини (а.с. 14). Згідно акту обстеження спільного проживання громадян [PERSON] та [PERSON], який складено 23 січня 2018 року комісією у складі голови мікрорайону «Заводський» [PERSON] та сусідів [PERSON] та [PERSON] виявлено, що [PERSON] разом із своїм малолітнім сином [PERSON], який перебуває на її повному утриманні, тимчасово проживає за адресою: [ADDRESS]. Батько дитини [PERSON] за зазначеною адресою не проживає з 05 серпня 2016 року, не забезпечує родину та не приймає участь у вихованні дитини (а.с. 13) Статтями 9, 18 Конвенції "Про права дитини", прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України 27.02.1991року № 780-Х11, передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов'язок матері і батька - це обов'язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції «Про права дитини» передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх з відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Стаття 150 Сімейного Кодексу України встановлює обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини та передбачає, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя. Вичерпний перелік підстав позбавлення батьківських прав визначений ст. 164 СК України, якою передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя (не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти). Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Разом з тим, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківські обов'язки, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей (п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»). При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов'язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, не зважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов'язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так в рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" (заява №39948/06, п. 48,49) встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи грунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. В рішенні Європейського суду з прав людини від 7 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява №31111/04, п.57) зазначено, що питання позбавлення батьківських прав має грунтуватися на оцінці особистості особи, яку позбавляють батьківських прав та її поведінці. Відповідно до ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. 29.10.2018 року Виконавчим комітетом Лиманської міської ради Донецької області до суду був наданий висновок про можливість позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітньої дитини [PERSON], [INFO], в якому зазначено, що відповідно до актів обстеження спільного проживання [PERSON] та [PERSON], за адресою: [ADDRESS] від 02.08.2017 року, факт сумісного проживання не встановлено, родина не проживає за вищезазначеною адресою з 05.08.2016 року. На сьогоднішній день позивач [PERSON] разом із своєю малолітньою дитиною проживає за адресою: [ADDRESS], що підтверджується актом обстеження умов проживання від 26.10.2018 року, де встановлено, що в будинку створені належні умови для проживання дитини, дитина забезпечена всім необхідним для виховання та розвитку, має окреме спальне місце, є дитяче ліжко, є місце для дозвілля. В достатній кількості дитячої літератури, іграшок, є засоби особистої гігієни. Дитина достатньо забезпечена дитячим одягом, взуттям. Окрім [PERSON] та [PERSON] за цією адресою також проживають: [PERSON], [INFO], мати [PERSON], бабка [PERSON] та [PERSON], [INFO], чоловік [PERSON] В актах органів місцевої самоорганізації зазначено, що батько дитини [PERSON] не проживає з родиною з серпня 2016 року, участі у вихованні дитини не приймає, матеріально забезпечує. На підставі вищезазначеного, виконавчий комітет (орган опіки та піклування Лиманської міської ради вважає можливим позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO] відносно його малолітнього сина [PERSON], [INFO], так як він повністю відсторонився від виховання та матеріального забезпечення дитини. З зазначеним висновком суд не може погодитися з тих підстав, що висновок не містить в собі оцінки особистості [PERSON] та його поведінки, грунтується лише на «актах органу місцевої самоорганізації» щодо непроживання його з родиною. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази з власної ініциативи. Стаття 496 ЦПК України зазначає, що іноземні особи мають процесуальні права та обов'язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією України та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язкоість яких надана Верховною Радою України. В якості доказів, що підтверджують ті обставини, що відповідач ухилився від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини позивачем надані акти про обстеження спільного проживання громадян [PERSON] та [PERSON] та довідка про місце реєстрації дитини, інших письмових доказів суду не надано. Суду не надано жодного доказу про місце перебування відповідача громадянина Російської Федерації [PERSON], про те на яких підставах він перебував (перебуває) на території України, коли він в'їхав (виїхав) до (за межі) України. На час ухвалення рішення суду, шлюб між сторонами не розірвано. Згідно пояснень позивачки в судовому засіданні з приводу стягнення аліментів на утримання дитини та на утримання дружини вона до суду не зверталася. З клопотаннями про витребування доказів, про виклик свідків позивач до суду не зверталася. Згідно вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Крім того, умовою по ухиленню від обов'язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов'язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідачем відносно своєї дитини в матеріалах справи відсутні. Акти обстеження сумісного проживання сторін підтверджують факт не проживання відповідача з дружиною та дитиною. Судом було ужито всі можливі заходи, щодо сповіщення відповідача [PERSON] про розгляд справи. Оскільки відповідач є громадянином Російської Федерації та проживає на її території, було вирішене питання, щодо доручення компетентному суду Російської Федерації проведення процесуальних дії. Проте, зазначене доручення повернулося до суду без виконання, через те, що незважаючи на неодноразові спроби Мотовіліхінським районним судом м. Пермь, Пермьського краю виклику до суду [PERSON] за адресою його реєстрації, яка зазначена у копії паспорту та за номером телефону, який зазначила позивач, за викликами до суду [PERSON] не прибував, позовну заяву з додатками не отримав. Враховуючи те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а крім того позивачем не подано достатніх доказів ухилення відповідача від своїх обов'язків по вихованню дитини, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову треба відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України оскільки позов залишений без задоволення, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed