Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-19 00:00:00

08 грудня 2017 року позивач звернувся з зазначеним позовом до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська. 28 грудня 2017 року ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська справа була передана за підсудністю до Красноокнянського районного суду Одеської області. 23 січня 2018 року зазначена справа надійшла до Красноокнянського районного суду Одеської області. У позовній заяві орган опіки та піклування посилався на те, що відповідач, будучи батьком малолітніх [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], від виконання своїх батьківських обов'язків ухиляється. Мати дітей вже позбавлена батьківських прав. Малолітні [PERSON] та [PERSON] згідно актів закладу охорони здоров'я та органу внутрішніх справ є покинутими дітьми. На підставі рішень виконкому Красногвардійської районної у місті ради, 30 липня 2015 року дітей влаштовано до КЗ «Дніпропетровський спеціалізований будинок дитини» ДОР», де вони перебувають до цього часу. Відповідач [PERSON] був засуджений та у період з 02.09.2008 року по 12.07.2015 року відбував покарання у Літинській виправній колонії №123. Після звільнення відповідача з місць позбавлення волі, йому було повідомлено місце перебування його дітей та роз'яснено необхідність виконання батьківських обов'язків. Разом з тим, до цього часу він дітей з дитячого будинку не забрав, їх в дитячому будинку не відвідував, не цікавився станом їх здоров'я, нічим їх не забезпечував. Тому позивач просив позбавити відповідача батьківських прав по відношенню до його малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Крім того, рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 28 січня 2016 року з відповідача стягнуто аліменти на дітей [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Так як Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017 року визначено, що аліменти на двох дітей може бути визначено у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) платника аліментів, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, то позивач просив змінити розмір аліментів на дітей [PERSON] та [PERSON], які стягнуто рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська та стягнути з відповідача аліменти на двох неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Представник позивача в судове засідання не з'явився, однак від нього до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, на задоволенні позову наполягає /а.с.54/. Тому справа розглянута у відсутність представника позивача, що відповідає положенням ст.223 ЦПК України. Відповідачу неодноразово направлялися судові повістки про виклик в судове засідання за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, як передбачено п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, однак до суду повернувся конверт з довідкою Укрпошти: «за зазначеною адресою не проживає» /а.с.81/. При цьому ч.1 ст.131 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Крім того, оскільки за інформацією, наданою службою у справах дітей Окнянської райдержадміністрації Одеської області, зі слів сестри відповідача, останній за місцем реєстрації фактично не проживає /а.с.70, 71/, то судом також поміщалося оголошення про виклик відповідача в судове засідання на офіційному веб-сайті судової влади України /а.с.80, зворот а.с.80/. Таким чином, відповідно до вищевказаних положень ЦПК України, відповідач вважається належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, однак в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Тому суд вважає причини неявки відповідача неповажними і тому відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, справа розглянута у його відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідач є батьком дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Матір'ю дітей є [PERSON] /а.с.8-11/. Наказами Управління-Служби у справах дітей виконавчого комітету Красногвардійської районної у місті Дніпропетровську ради від 06 травня 2015 року №№19, 20 дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] взято на облік дітей, які виховуються в сім'ї, де батьки ухиляються від виконання батьківських обов'язків /а.с.12, 13/. Згідно актів закладу охорони здоров'я та органу внутрішніх справ України про дитину, покинуту в пологовому будинку, іншому закладі охорони здоров'я від 20.07.2015 року, в КЗ «Дніпропетровська дитяча міська клінічна лікарня №2» ДОР» діти [PERSON] та [PERSON] є покинутими дітьми, так як за час їх перебування в лікарні, як дітей, які залишились без батьківського піклування, починаючи з 27.05.2015 року ними ніхто не цікавився /а.с.32, 33/. Рішеннями виконавчого комітету Красногвардійської районної у місті Дніпропетровську ради №114/1 та №114/2 від 24.07.2015 року, [PERSON] та [PERSON] тимчасово влаштовано до КЗ «Дніпропетровський спеціалізований будинок дитини» Дніпропетровської обласної ради», де вони перебувають з 30 липня 2015 року /а.с.34, 35, 36, 37/. Вироком Солом'янського районного суду м.Києва відповідач [PERSON] засуджений за ст.187 ч.4 КК України до 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю. Відбував покарання в Літинській ВК УДПтС у Вінницькій області (№123), звільнений 12.07.2015 року /а.с.17-19, 21/. Відповідно до заяви відповідача [PERSON] на ім'я начальника служби у справах дітей, станом на 17.09.2015 року останній не має можливості забрати дітей та забезпечувати їх, так як він лише звільнився з місць позбавлення волі і перебуває під наглядом до 12.07.2016 року /а.с.24/. Як вбачається з повідомлення Комунального закладу «Дніпропетровський спеціалізований будинок дитини» Дніпропетровської обласної ради» від 05 березня 2018 року, відповідач дітей з дитячого будинку не забрав, за час перебування дітей в дитячому будинку - з 30 липня 2015 року по теперішній час жодного разу їх не відвідав, не цікавився станом їх здоров'я ні особисто, ні по телефону, ніякої допомоги не надавав, не виявляв щодо них батьківської турботи та піклування /а.с.64/. Згідно акту обстеження умов проживання відповідача [PERSON] за місцем його реєстрації, складеного Службою у справах дітей Окнянської районної державної адміністрації Одеської області від 06.03.2018 року, в ході обстеження встановлено, що за вказаною адресою проживає сестра [PERSON] - [PERSON] з дитиною до 1 року у власному будинку, який складається з веранди та 3 жилих кімнат. В кімнатах тепло, чисто, є необхідні меблі. Зі слів сестри, [PERSON] не проживає з ними і вона не дозволяє йому приїжджати, на даний час він в місцях позбавлення волі. Сестра не хоче знати про [PERSON] нічого, так як він з місць позбавлення волі не виходить та негативно буде впливати на долю її дитини /а.с.71/. Згідно довідки, наданої Окнянським ВП Подільського ВП ГУНП в Одеській області, 29 листопада 2016 року [PERSON] засуджений Саратським районним судом Одеської області за ст.185 ч.2 КК України до 4 місяців 26 днів арешту. Відповідно до ч.5 ст.72 КК України до строку відбування покарання зараховано попереднє ув'язнення з 16.09.2016 року по 29.11.2016 року. Звільнений 29.11.2016 року по відбуттю строку покарання /а.с.82-84/. Висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Чечелівської районної у місті Дніпрі ради визнано доцільним позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до його малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], так як з часу звільнення відповідача з місць позбавлення волі по теперішній час він не забрав дітей з дитячого будинку, дітей не відвідував, їх долею та станом здоров'я не цікавився, матеріально не забезпечував /а.с.4/. Відповідно до п.п.1, 2 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування, а також ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблею ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дітей. Частиною 1 статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" встановлено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Визначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування і першочергова увага повинна приділятися якнайкращому забезпеченню інтересів дітей. Так, судом було встановлено, що після звільнення відповідача з Літинської ВК УДПтС у Вінницькій області після відбування покарання, а саме з 12 липня 2015 року, як і після закінчення строку адміністративного нагляду, який закінчився 12 липня 2016 року, до цього часу відповідач дітей з дитячого будинку не забрав, до них не навідувався, з ними не спілкувався, їх долею не цікавився і будь-яких дій на прийняття участі у їх вихованні та утриманні не вчиняв. Зазначені фактори суд розцінює як ухилення від виховання дітей саме у зв'язку з винною поведінкою батька - відповідача по справі, так як він свідомо нехтував своїми обов'язками протягом тривалого часу - понад 2 роки. За таких обставин, суд вважає, що на підставі п.п.1, 2 ч.1 ст.164 СК України, відповідача, як такого, що не забрав своїх малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] з дитячого будинку без поважної причини, і протягом тривалого часу - понад 2 роки не виявляв щодо них батьківського піклування, а також ухилявся від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей, виходячи із інтересів дітей, слід позбавити батьківських прав та позов в цій частині задовольнити. Що стосується збільшення розмір аліментів, суд прийшов до наступного. Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 28 січня 2016 року, [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно її малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON]; з відповідача [PERSON] стягнуто аліменти на двох неповнолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; в задоволенні частини позовних вимог щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав, відносно його малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] відмовлено /а.с.14-16/. Крім того, відповідно до ч.1 ст.192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналогічні положення містить і п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017 року внесено зміни до Сімейного кодексу України. Зокрема ст.183 СК України доповнено частиною 5, якою встановлено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Крім того, викладено у новій редакції ч.2 ст.182 СК України, якою встановлено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, ч.ч.7, 8 ст.7 СК України, визначено, що при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, оскільки після винесення рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 28 січня 2016 року, яким з відповідача стягнуто аліменти на двох неповнолітніх дітей, законом збільшено розмір аліментів на дітей, в тому числі мінімальний розмір аліментів на одну дитину, виходячи з якнайкращого забезпечення інтересів дітей, суд приходить до висновку, що позов в частині зміни розміру аліментів слід задовольнити. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» з відповідача слід стягнути судовий збір за позовні вимоги майнового та немайнового характеру в доход держави.

Outcome: approved