Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-12 00:00:00

16 листопада 2020 року Орган опіки та піклування Окнянської районної державної адміністрації Одеської області звернувся до суду в інтересах малолітньої дитини [PERSON] до [PERSON] , про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідач [PERSON] [INFO] народила дитину [PERSON] , і працівниками закладу охорони здоров`я та поліції складено акт за формою затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства внутрішніх справ України 17 грудня 2013 року №1095/1239, про дитину, яку батьки (матір або батько), інші родичі або законний представник відмовилися забрати з пологового будинку, іншого закладу охорони здоров`я, а відповідач 09.04.2020 року написала відповідну заяву. Новонароджену дитину 16 квітня 2020 року, передано до державного дитячого закладу на виховання. [PERSON] з моменту народження дитини і по 12 листопада 2020 року , жодного разу не відвідувала останню та не цікавилась станом її здоров`я, ніякої допомоги не надавала. Тому позивач просив позбавити відповідача батьківських прав, а також стягнути аліменти. 24.11.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Представник позивача повідомлений належним чином у підготовче судове засідання не з`явився, про поважність своєї неявки не сповістив, однак надав заяву, згідно якої просила розглянути справу у її відсутність, на задоволені позову наполягала /а.с.22/. Тому підготовче судове засідання проведено у відсутність представника позивача, що відповідає положенням ст.223 ЦПК України. Відповідач, також у підготовче судове засідання не з`явилася, про поважність своєї неявки не сповістила, однак надала заяву, згідно якої позов визнала повністю та просила розгляд провести у її відсутність /а.с.23/. Тому підготовче судове засідання проведено у її відсутність, що відповідає положенням ст.223 ЦПК України. Оскільки у підготовче судове засідання не з`явилися всі особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд прийняв рішення про розгляд справи без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи та відповідні їм правовідносини, суд прийшов до такого. Відповідач [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] /а.с.5/. Відомості про батька дитини, при здійсненні державної реєстрації її народження проведено за рішенням органу опіки та піклування відповідно до ч.2 ст. 135 СК України, та зазначено [PERSON] /а.с.6/. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Окнянської райдержадміністрації Одеської області, визнано доцільним позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] по відношенню до її малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , так як вона після народження дитини написала про відмову від дитини, участі у її вихованні не приймає, матеріально не допомагає, і взагалі не цікавиться її станом здоров`я та життям, у зв`язку з чим дитину передано на виховання до державного дитячого закладу /а.с.3/. Довідкою №859 від 12.11.2020 року, виданою КНП «БІЛГОРОД-ДНІСТРОВСЬКИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ БУДИНОК ДИТИНИ» ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСНОЇ РАДИ» на ім`я начальника служби у справах дітей Окнянської РДА, підтверджено, що малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , з 16.04.2020 року перебуває на вихованні та утриманні КНП «БДСБД» ООР». За період перебування дитини в закладі, її мати [PERSON] жодного разу не відвідала доньку, не цікавилась її станом здоров`я та розвитком, матеріальної допомоги не надавала, а також не висловила своїх бажань та намірів з повернення дитини у свою родину /а.с.8/. Як вбачається з довідки №240 від 13.04.2020 року, виданої виконкомом Федосіївської сільської ради Окнянського району Одеської області, що [PERSON] , [INFO] , проживає разом з батьками в с. Новокрасен Окнянського району Одеської області /а.с.7/. Відповідач по справі, за місцем свого проживання характеризується з негативної сторони, веде аморальний спосіб життя, її родина перебуває на обліку, як сім`я, яка опинилася в складних життєвих умовах, підсобне господарство не ведеться, присадибна ділянка не оброблюється, у зв`язку з чим сім`я не забезпечена продуктами харчування, умов для проживання та виховання дітей не створено /а.с.9/. Працівником закладу охорони здоров`я [PERSON] , спільно з працівником органу внутрішніх справ України [PERSON] складено акт, про те що 08.04.2020 року [PERSON] , [INFO] , відмовляється забирати з пологового будинку КНП «Окнянська ЦРЛ» новонароджену [PERSON] /а.с.10/. 09.04.2020 року [PERSON] написала заяву, згідно якої вона повідомила, що відмовляється від своєї новонародженої доньки і в подальшому не матиме претензій, ані до дочки, ані до її усиновителів /а.с.11/. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дітей. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування і першочергова увага повинна приділятися якнайкращому забезпеченню інтересів дітей. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Пунктами 1, 2 ч.1 ст.164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування, а також ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Частиною 1 статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Визначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Так, судом було встановлено, що відповідач не забрала свою новонароджену дитину з пологового будинку, ухилялася від виконання своїх обов`язків щодо її виховання, за станом здоров`я не слідкувала, зловживає алкогольними напоями, матеріальної допомоги не надає. Підстави для позбавлення батьківських прав, які зазначені в ст.164 СК України, є вичерпними, і жодні інші обставини не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав одного з батьків. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо позбавлення відповідача батьківських прав є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Частиною 3 ст.166 СК України передбачено, що при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Частиною 1 ст.183 СК України передбачено, що суд визначає частку заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину. За таких обставин, суд вважає, що на підставі п.1 ч.1 ст.164 СК України, відповідач, як така, що не забрала дитину з пологового будинку без поважної причини і протягом шести місяців не виявляла щодо неї батьківського піклування, то її слід позбавити батьківських прав, що не позбавляє її батьківських обов`язків, тому відповідно до ст.180, 182 Сімейного Кодексу України, з відповідача слід стягнути аліменти на утримання дитини. Крім того, ч.5 ст.167 СК України передбачено, що якщо дитина не може бути передана бабі, дідові, повнолітнім братам та сестрам, іншим родичам, матусі, вітчиму, вона передається на опікування органу опіки та піклування. Тому малолітню дитину слід передати на опікування органу опіки та піклування. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» з відповідача слід стягнути судовий збір за позовні вимоги майнового та немайнового характеру в доход держави. Разом з тим, ч.1 ст.142 ЦПК України встановлено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення по справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, оскільки відповідач визнала позов до початку розгляду справи по суті, то з неї слід стягнути на користь держави 50 відсотків розміру судового збору за позовні вимоги майнового та немайнового характеру, а саме 2102 грн. (50% від 4204 грн.).

Outcome: approved