Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

[PERSON] звернувся в Берегівський районний суд з позовом до виконкому [PERSON] сільської ради та [PERSON] про скасування рішення [PERSON] сільської ради та визнання недійсним державний акт на право приватної власності на землю зазначивши, що рішенням Берегівської районної Ради від 14 листопада 1990 року № 251 позивачу надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку за адресою: Закарпатська обл., Берегівський р-н, с. Добросілля, вул. Леніна, 120. Рішенням виконавчого комітету Берегівської районної Ради видано паспорт на забудову земельної ділянки від 14 листопада 1990 року № 211, згідно якого позивачу надано дозвіл на забудову земельної ділянки площею 700 кв. м., що знаходиться за адресою: Закарпатська обл., Берегівський р-н, с. Добросілля, вул. Леніна, 120. На підставі вищевказаних документів районним архітектором Берегівської районної Ради видано дозвіл на право виконання будівельних робіт від 14 листопада 1990 року, на земельній ділянці, що знаходиться за адресою: Закарпатська обл., Берегівський р-н, с. Добросілля, вул. Леніна, 120. Таким чином, позивачу було надано в постійне користування земельну ділянку площею 0,07 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Сусідня земельна ділянка, що знаходиться за адресою: Закарпатська обл., Берегівський р-н, с. Добросілля, вул. Леніна, 118, належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЗК № 009297 від 26 червня 1997 року (далі оскаржуваний державний акт), який було видано на підставі рішення двадцятої сесії [PERSON] сільської ради Берегівського району Закарпатської області ХХІ скликання від 30 грудня 1995 року (далі оскаржуване рішення). Вважає, що з позивачем суміжним землекористувачем ніхто не погоджував межі земельної ділянки при передачі її у власність [PERSON]. Крім того, оспорюваний державний акт, є незаконним, адже таким посвідчено право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,44 га, що знаходиться за адресою: Закарпатська обл., Берегівський р-н, с. Добросілля, вул. Леніна, 118, при тому, що рішенням двадцятої сесії [PERSON] сільської ради Берегівського району Закарпатської області ХХІ скликання від 30 грудня 1993 року, на підставі якого було видано вищевказаний державний акт, [PERSON] було передано у власність лише 0,35 га землі. Враховуючи, що оскаржуваний державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЗК № 009297 від 26 червня 1997 року є похідним від оскаржуваного рішення двадцятої сесії [PERSON] сільської ради Берегівського району Закарпатської області ХХІ скликання від 30 грудня 1995 року, то з огляду на приписи статті 16 ЦК України та статті 152 ЗК України захист прав та інтересів позивача має здійснюватися шляхом визнання недійсними зазначених і рішення, і державного акту. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали з мотивів наведених в позовній заяві та відповіді на відзив, заперечив проти застосування строків позовної давності мотивуючи, що про існування рішення двадцятої сесії [PERSON] сільської ради Берегівського району Закарпатської області ХХІ скликання від 30 грудня 1995 року та виданого на підставі нього державного акту на право приватної власності на землю від 26 червня 1997 року позивачу стало відомо з адресованого його батькові листа Берегівської РДА від 18 березня 2004 року № П-113), який позивач знайшов напередодні подання позовної заяви. Представники відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав з підстав наведених у відзиві та просили суд застосувати строк позовної давності. Представник відповідача [PERSON] сільської ради [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що сторони є суміжними сусідами. У відповідача є державний акт про право приватної власності на землю в с. Бене, вул.. Раковці, 118, в у позивача жодного документа, який підтверджує право власності на земельну ділянку відсутній. З цих підстав сільська рада не визнає позов. Також ствердив, що визначити існування накладки земельної ділянки [PERSON], яка розташована поруч з ділянкою позивача [PERSON] неможливо, у звязку з відсутністю кадастрових номерів. Щодо розбіжностей площі ділянки [PERSON], а саме не відповідність виділеній земельній ділянці площі зазначеній в державному акті, мало місце в той час, оскільки виділялась орієнтовна площа земельної ділянки, а державний акт видався по факту. \~ \~ \~ \~ Крім цього, ствердив, що рішення двадцятої сесії [PERSON] сільської ради Берегівського району Закарпатської області ХХІ скликання від 30 грудня 1995 року можливо було прийнято з порушеннями. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що між земельними ділянками сторін завжди проходив канал. Даний канал в подальшому [PERSON] огородив та користуються по теперішній час. Також додав, що батько позивача підписав межу. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що раніше ніколи у власників спірних земельних ділянок не виникало жодного спору. Наскільки він памятає, земельні ділянки сторін належали їм весь час в такій площі. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, свідків та перевіривши матеріали справи суд приходить до наступного. Судом встановлено, що Рішенням Берегівської районної Ради народних депутатів Закарпатської області від 14 листопада 1990 року № 251 позивачу надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку за адресою: Закарпатська обл., Берегівський р-н, с. Добросілля, вул. Леніна, 120. На підставі вищезазначеного рішення виконавчий комітет Берегівської районної Ради народних депутатів Закарпатської області видано паспорт на забудову земельної ділянки в населеному пункті Української РСР від 14 листопада 1990 року № 211, згідно якого позивачу надано дозвіл на забудову земельної ділянки площею 700 кв. м., що знаходиться за адресою: Закарпатська обл., Берегівський р-н, с. Добросілля, вул. Леніна, 120. 14 листопада 1990 року архітектором Берегівської районної Ради видано дозвіл на право виконання будівельних робіт на земельній ділянці, що знаходиться за адресою: Закарпатська обл., Берегівський р-н, с. Добросілля, вул. Леніна, 120. З огляду на вищевказане, встановлено, що позивачу було надано в постійне користування земельну ділянку площею 0,07 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: Закарпатська обл., Берегівський р-н, с. Добросілля, вул. Леніна, 120. Суміжна земельна ділянка, що знаходиться за адресою: Закарпатська обл., Берегівський р-н, с. Добросілля, вул. Леніна, 118, належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЗК № 009297 від 26 червня 1997 року, який було видано на підставі рішення двадцятої сесії [PERSON] сільської ради Берегівського району Закарпатської області ХХІ скликання від 30 грудня 1995 року. Главою 2 ЗК України 1990 року (в редакції від 22 червня 1993 року, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення та видання оскаржуваного державного акту) визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності. За змістом\~частин першої,\~другої статті\~67\~ЗК України\~1990\~року (в\~редакції від\~22\~червня 1993\~року,\~яка діяла\~на час\~прийняття оскаржуваного\~рішення та\~видання оскаржуваного\~державного акту)\~громадянам за\~рішенням сільської,\~селищної,\~міської Ради\~народних депутатів\~передаються у\~власність або\~надаються у\~користування земельні\~ділянки для\~будівництва індивідуальних\~жилих будинків,\~господарських будівель,\~гаражів і\~дач. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах 0,25 гектара, селищах міського типу 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів не більше 0,25 гектара, у містах 0,1 гектара. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 102 ЗК України 1990 року (в редакції від 22 червня 1993 року, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення та видання оскаржуваного державного акту) проекти утворення нових землеволодінь і землекористувань після погодження із заінтересованими власниками землі та землекористувачами розглядаються і затверджуються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. [PERSON] погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками землі та землекористувачами при розробці землевпорядних проектів здійснюється з метою правильного визначення меж земельної ділянки. Відповідно до\~статті 22\~ЗК України\~1990\~року (в\~редакції від\~22\~червня 1993\~року,\~яка діяла\~на час\~прийняття оскаржуваного\~рішення та\~видання оскаржуваного\~державного акту)\~право власності\~на землю\~або право\~користування наданою\~земельною ділянкою\~виникає після\~встановлення землевпорядними\~організаціями меж\~земельної ділянки\~в натурі\~(на\~місцевості)\~і одержання\~документа,\~що посвідчує\~це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (ч. 1 ст. 23 ЗК України 1990 року). Державні акти на право власності на землю та державні акти на право постійного користування землею є документами, що посвідчують право власності та право постійного користування й видаються на підставі відповідних рішень органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, тому в спорах, повязаних із правом власності на землю та правом постійного користування землею, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі державні акти на право власності на землю та державні акти на право постійного користування землею. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності на землю та державних актів на право постійного користування землею може мати місце в разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Судом встановлено, що на момент передачі [PERSON] у власність земельної ділянки, що знаходиться за адресою: Закарпатська обл., Берегівський р-н, с. Добросілля, вул. Леніна, 118, та видачі йому відповідного державного акту на право власності на землю діяла Інструкція про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) (далі Інструкція), затверджена наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 квітня 1993 року № 28. Відповідно до пункту 1.6. названої вище Інструкції виготовлення державних актів на право приватної власності на землю, постійного користування землею та колективної власності на землю, що видаються садівницьким товариствам, провадиться після винесення в натуру (на місцевість) меж земельних ділянок за проектами їх відведення. Технічна документація при складанні державних актів на право приватної власності на землю і право постійного користування землею, що видаються громадянам на земельні ділянки, якими вони користуються, включає: виписку з рішення місцевої Ради народних депутатів про передачу земельної ділянки у власність або надання її у користування; абриси обміру земельної ділянки; план земельної ділянки, складений за результатами обміру; збірний план землевласників і землекористувачів; відомість обчислення площ; матеріали погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками землі і землекористувачами (п. 1.10. Інструкції). Разом з тим, з позивачем суміжним землекористувачем ніхто не погоджував межі земельної ділянки, що знаходиться за адресою: Закарпатська обл., Берегівський р-н, с. Добросілля, вул. Леніна, 118, при передачі її у власність [PERSON] Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі 22 березня 2017 року в справі № 495/3458/15-ц вказав, що згідно положень ст. ст. 122, 186, 198 ЗК України, а також постанови Кабінету\~Міністрів України\~№ 677\~від 26\~травня 2004\~року «Про\~затвердження Порядку\~розроблення проектів\~землеустрою щодо\~відведення земельних\~ділянок» обов'язковою складовою при відведенні земельної ділянки в натурі є підписання акту узгодження меж земельної ділянки суміжними власниками. Враховуючи, що суміжним землекористувачем є позивач, який не підписував акт погодження меж земельної ділянки, розташованої за адресою: Закарпатська обл., Берегівський р-н, с. Бене, вул. Леніна, 118, у [PERSON] сільської ради не було правових підстав для затвердження проекту відведення зазначеної земельної ділянки та передачі її у власність [PERSON] Судом встановлено і не заперечується сторонами, що 12 вересня 2004 року помер батько позивача. Після його смерті належний йому будинок, що знаходиться за адресою: Закарпатська обл., Берегівський р-н, с. Бене, вул. Раковці, 120, успадкував його син позивач. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із ч. 1 ст. 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 ЗК України 1990 року. Проте дію ст. 23 зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом. Пунктом 3 Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Отже, п. 3 Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах. Згідно з п. 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Такого самого по суті висновку дійшов і [PERSON] Суд України в постанові від 30 травня 2012 року в справі № 6-31цс12. Як вбачається з матеріалів справи і було встановлено судом за адресою: Закарпатська обл., Берегівський р-н, с. Бене, вул. Раковці, 120 є ще один будинок, який був побудований позивачем на підставі будівельного паспорта на забудову земельної ділянки індивідуального забудовника 1990 року. З вищевказаного будівельного паспорта на забудову земельної ділянки індивідуального забудовника 1990 року вбачається, що для будівництва будинку позивачеві була надана земельна ділянка площею 700 кв. м. Пункт 5 постанови Верховної Ради УРСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу УРСР» від 18 грудня 1990 року передбачав, що громадяни, які мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до відведення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Згідно із пунктом 7 Перехідних положень Земельного кодексу України 2001 року громадяни, які одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Відповідно до частини першої статті 29 Земельного кодексу України 1990 року та частин третьої, четвертої статті 142 Земельного кодексу України 2001 року припинення права користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача проводиться за його заявою на підставі рішення відповідної ради. Примусове припинення права користування земельною ділянкою, вилучення земельної ділянки могло відбуватись у судовому порядку, передбаченому частиною четвертою статті 29, частиною шостою статті 31 Земельного кодексу УРСР 1990 року та статті 143, частини десятої статті 149 Земельного кодексу України 2001 року. [PERSON] правову позицію висловив [PERSON] Суд України в постанові від 07 жовтня 2015 року в справі № 6-1275цс15. Таким чином, виходячи з положень вищенаведених норм законодавства, слід дійти висновку, що позивач є користувачем земельної ділянки, що знаходиться за адресою: Закарпатська обл., Берегівський р-н, с. Бене, вул. Раковці, 120. Крім того, оспорюваний державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЗК № 009297 від 26 червня 1997 року видано на підставі рішення двадцятої сесії [PERSON] сільської ради Берегівського району Закарпатської області ХХІ скликання від 30 грудня 1993 року. Зазначеним рішенням батькові відповідача [PERSON] [PERSON] передано у власність 0,35 га землі за адресою: Закарпатська обл., Берегівський р-н, с. Добросілля, вул. Леніна, 118, які знаходилися у його користуванні. Згідно ж державного акта на право приватної власності на землю серії І-ЗК № 009297 від 26 червня 1997 року [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,44 га, що знаходиться за адресою: Закарпатська обл., Берегівський р-н, с. Добросілля, вул. Леніна, 118. З наведеного випливає, що батькові відповідача [PERSON] [PERSON] фактично було передано у власність на 0,09 га більше землі, ніж він отримав на підставі рішення двадцятої сесії [PERSON] сільської ради Берегівського району Закарпатської області ХХІ скликання від 30 грудня 1993 року. З огляду на вищевикладене, оспорюваний державний акт, є незаконним, адже таким посвідчено право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,44 га, що знаходиться за адресою: Закарпатська обл., Берегівський р-н, с. Добросілля, вул. Леніна, 118, при тому, що рішенням двадцятої сесії [PERSON] сільської ради Берегівського району Закарпатської області ХХІ скликання від 30 грудня 1993 року, на підставі якого було видано вищевказаний державний акт, [PERSON] було передано у власність лише 0,35 га землі. При цьому, згідно вищезазначеного спірного рішення двадцятої сесії [PERSON] сільської ради Берегівського району Закарпатської області ХХІ скликання від 30 грудня 1993 року, батькові позивача [PERSON] було передано у власність земельну ділянку площею 0,38 га за адресою: Закарпатська обл., Берегівський р-н, с. Добросілля, вул. Леніна, 120. Поряд з цим, згідно кадастрового плану земельної ділянки по фактичному користуванню площа земельної ділянки, яка була передана у власність батькові позивача, становить лише 0,25 га. Відповідно до\~ст. 152 ЗК України, вимагати усунення\~порушень свого права на землю має право власник земельної ділянки або\~землекористувач. Згідно\~ст.155 ЗК України\~у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. За змістом\~ст.12 ЗК України, до повноважень сільських рад у галузі земельних відносин на території сіл належить\~передача\~земельних ділянок комунальної власності у власність громадянам\~та юридичним особам,надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вирішення земельних спорів. При цьому вказана норма вимагає, щоб\~вирішення\~питань у галузі земельних відносин здійснювалося\~відповідно до\~ЗК України\~та чинного законодавства України. Відповідно до\~ст.393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Таким чином, з огляду на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що оскаржуванний державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЗК № 009297 від 26 червня 1997 року виданий [PERSON] є незаконним, а тому такий підлягає визнанню недійсним. Що стосується вимоги позивача про визнання недійсним та скасування рішення [PERSON] сільської ради Берегівського району Закарпатської області ХХІ скликання від 30 грудня 1993 року, суд приходить до наступного. Частиною 1 ст. 56 Земельного кодексу Украхни 1990 року, передбачено, що для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара. Так, рішенням двадцятої сесії [PERSON] сільської ради Берегівського району Закарпатської області ХХІ скликання від 30 грудня 1993 року, [PERSON] було передано у власність земельну ділянку площею 0,35 га для обслуговування індивідуального будівництва, ведення особистого підсобного господарства. Згідно з вимогами ст. ст.\~12,\~13,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на те, що в судовому засіданні представником позивача не доведено факт незаконного прийняття оспорюваного рішення двадцятої сесії [PERSON] сільської ради Берегівського району Закарпатської області ХХІ скликання від 30 грудня 1993 року, яким [PERSON] було передано у власність 0,35 га землі, суд приходить до переконання, що підстави для визнання незаконним та скасування оспорюваного рішення - відсутні. За таких обставин, в задоволенні позову в частині вимог про визнання незаконним та скасування рішення двадцятої сесії [PERSON] сільської ради Берегівського району Закарпатської області ХХІ скликання від 30 грудня 1993 року, слід відмовити. У судовому засіданні представником відповідача в порядку ч.3\~ст.267 ЦК України\~заявлено про застосування строку позовної давності до заявлених позовних вимог. Відповідно до статті 256\~ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до частини першої статті 261\~ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом частин третьої, четвертої статті 267\~ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові лише у випадку, коли позов доведений. Положеннями статті 268\~ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється. Зокрема у частині четвертій цієї статті у редакції до 15 січня 2012 року зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється. Згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу І\~Закону №\~4176-VI пункт 4 частини першої статті 268\~ЦК України виключено. [PERSON] набрав чинності 15 січня 2012 року. Згідно із частинами першою та третьою статті 5\~ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність, але права й обов'язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства. Отже, відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 268\~ЦК України в редакції до 15 січня 2012 року позовна давність на вимоги власників та інших осіб на захист права власності або іншого речового права, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування не поширювалась. Відповідно до пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4176-VI протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, тобто з 15 січня 2012 року, особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Про існування рішення двадцятої сесії [PERSON] сільської ради Берегівського району Закарпатської області ХХІ скликання від 30 грудня 1995 року та виданого на підставі нього державного акту на право приватної власності на землю від 26 червня 1997 року позивачу стало відомо з адресованого його батькові листа Берегівської РДА від 18 березня 2004 року № П-113 (а.с. 114), який позивач знайшов напередодні подання позовної заяви. Судом встановлено, що при зверненні до суду позивач не подавав копії рішення двадцятої сесії [PERSON] сільської ради Берегівського району Закарпатської області ХХІ скликання від 30 грудня 1995 року та державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЗК № 009297 від 26 червня 1997 року в звязку з відсутністю у нього таких. Копії вказаних документів були надані відповідачем [PERSON] разом із відзивом на позовну заяву (а.с. 43-46). Наведене спростовує доводи відповідача [PERSON] про пропущення позивачем строку позовної давності. У справі «Пономаренко проти України» (рішення від 14 червня 2007 року, пункти 35-39) Європейський суд з прав людини зазначив, що звертаючись в 2001 році до суду, заявник оскаржував законність рішення Голопристанської міської ради від 10 грудня 1975 року та вимагав повернення земельної ділянки, яку забрали у його родичів у 1975 році. Уряд стверджував, що відповідно до національного законодавства суди не мали юрисдикції розглядати його скаргу, оскільки він не був власником земельної ділянки, на якій розташовувався його будинок. Суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики п. 1 статті 6 передбачає "право на суд", яке включає не тільки право ініціювати провадження, але також і право домогтися "вирішення" спору судом (див., mutatis mutandis, рішення у справі Multiplex v. Croatia, заява N 58112/00, від 10 липня 2003 року, п. 45). Для того, щоб це право було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка становить втручання у його чи її права (див. рішення у справі Bellet v. France, від 4 грудня 1995 року, п. 36). Суд зазначає, що у своїх поданнях до національних судів заявник скаржився на втручання у його право доступу до належних йому будинку та земельної ділянки. Він стверджував, що втручання мало триваючий характер та що органи місцевої влади незаконно відмовились вирішити цю проблему. Незважаючи на те, що заявник стверджував про незаконність рішення Голопристанської міської ради від 10 грудня 1975 року, він не просив суд його скасувати. Заявник просив суд вжити практичних заходів для вирішення проблеми щодо доступу до його власності. Суди вирішили, що вони не мають юрисдикції розглядати його скаргу. Суд зазначає, що визначати, зокрема, у світлі національного законодавства, чи мали суди юрисдикцію вирішувати скаргу заявника, не є його завданням. Однак він зазначає, що ні судові рішення, винесені у справі, ні зауваження Уряду не містять посилання на національні закони, чинні на той момент, які б передбачали виключення таких скарг з-під юрисдикції судів. Більше того, Суд зазначає, що відповідно до тлумачення, наданого Конституційним та [PERSON], відповідне національне законодавство та процесуальні норми мають бути такими, що не обмежують прав громадян у прямому доступі до судів, якщо його/її скарга стосується стверджуваних порушень або бездіяльності загальнодержавних або місцевих органів влади (див. пп. 17-20). У будь-якому випадку Суд вирішує, що йому не було надано прийнятного виправдання відмові прийняти скаргу заявника на національному рівні. На думку Суду, така ситуація прирівнюється до відмови у правосудді, що позбавляє самої суті права заявника на доступ до суду, гарантованого п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ). Відповідно у цій справі було порушення цього положення. На підставі викладеного,

Outcome: partial