Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-07 00:00:00

12 липня 2017 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська із позовом до Обслуговуючого кооперативу «Гаражний кооператив «Новий» про визнання рішення недійсним, зобовязання вчинити дії (а.с.2-6). Неодноразово уточнивши свої вимоги, посилаючись на викладені обставини та обґрунтування позову, позивач просить суд стягнути із відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 65\~078,60 грн. та моральну шкоду в сумі 40\~000,00 грн.; вирішити питання щодо судових витрат. В ході судового розгляду справи до участі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору залучено [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Учасники справи про день, час та місце судового розгляду повідомлялись відповідно до вимог ст..ст.128-129 ЦПК України. \~ \~ \~ \~Позивач до суду надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі. Вимоги позову підтримує та просить задовольнити. Відповідач в особі свого представника у судове засідання не зявився. Про причини неявки свого представника не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи без участі представника не надсилав. Третя особа [PERSON], в судове засідання не зявився. До суду надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї присутності, вимоги позову просить задовольнити. Треті особи - [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявились. Про причини своєї неявки не повідомили. Письмових заяв про розгляд справи без своєї участі не надавали. У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до ст.. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що згідно статуту Обслуговуючого кооперативу «Гаражний кооператив «Новий» від 2011 року визначено, що Кооператив є юридичною особою, яка створена для задоволення потреб громадян в будівництві гаражів за рахунок власних засобів і зберігання в них особистого автотранспорту. [PERSON] здійснено платежі до ОК ГК «Новий» за користування ділянками №655, 656 в сумі 422,00 грн. та 420,00 грн., що підтверджується квитанціями №26 від 23.08.2011 року, №31 від 15.10.2011 року (а.с.43,44). Згідно протоколу правління ОК ГК «Новий» №11/04 від 11 квітня 2014 року було прийнято рішення позбавити права на будівництво гаражів осіб, які не здійснюють будівництво на виділених ділянках більше двох років. За письмовою згодою правління ОК ГК «Новий» дозволено повторне будівництво гаражів. Дозволено [PERSON] будівництва гаражів на місцях №654, 655, 656 (а.с.15). Із відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, зо власником гаража №655 розташованого в ОК ГК «Новий» на праві приватної власності належить [PERSON] (а.с.53). Захист права власності гарантується Конституцією України, а саме згідно ч. 3 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Також, відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст.. 2 Закону України «Про кооперацію», кооператив - юридична особа, утворена фізичними та/або юридичними особами, які добровільно об'єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування. Так, із п.5.1. Статуту ОК ГК «Новий» вбачається, що членами Кооперативу можуть бути юридичні особи, а також громадяни, які досягли 18-річного віку, мають гараж (гаражний бокс), побудований ними при будівництві Кооперативу. Або успадкований ними від померлих близьких, родичів, або якщо вони отримали їх в результаті купівлі-продажу, за дорученням або внаслідок дарування та мають автотранспортний засіб в ньому, якщо він зареєстрований на його імя, і якщо вони сплатили вступний внесок. Згідно із п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 28.06.1991 року «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов'язаних з діяльністю гаражно-будівельних кооперативів» у справах про право на пай і на гараж судам належить виходити з того, що член ГБК, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатись ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом (ст.15 Закону України "Про власність". У відповідності до ст.. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 1166 ЦК України - майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Суд зауважує, що позивачем взагалі не надано жодних належних, достовірних, достатніх доказів у підтвердження факту членства його у ОК «ГК «Новий», також, набуття ним права користування чи то власності на спірні гаражі, ведення ним будівництва на ділянках №655, №656, а тому підстав задля відшкодування майнової шкоди взагалі не має, що є наслідком для відмови в задоволенні позову в цій частині. Щодо вимог позову про відшкодування моральної шкоди суд виходить із наступного. Згідно із п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"- „...Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб". Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. За правилами ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Враховуючи вищевказане, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди, оскільки саме по собі посилання позивача на те, що йому завдано таку шкоду, не може бути достатньою підставою для стягнення моральної шкоди, у звязку із чим, відмовляє у задоволенні цих вимог. Згідно до ст.. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно із ст..263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними, недоведеними у повному обсязі, а тому не підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, вирішуючи питання щодо судових витрат, згідно статті 141 ЦПК України, враховуючи те, що позовні вимоги не підлягають задоволені, то сплачений судовий збір не відшкодовується. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed