Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] , якою просить визнати відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] , а також примусово зняти [PERSON] та [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання сторони не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Позивач подала заяву, в якій просила розглянути справу без її участі. Не заперечувала проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. Відповідачі у встановлений їм строк правом на подачу відзиву на позов не скористались. За таких обставин, а також в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Позиції учасників у справі. Позиція позивача полягала в тому, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Вона як власниця цієї квартири надала членам своєї сім`ї, право користування цією квартирою. Однак відповідачі не проживають у вказаній квартирі. А реєстрація місця проживання відповідачів у цій квартирі, заважає їй, як власниці вільно розпоряджатись та користуватись квартирою і тому відповідачів слід визнати такими, що втратили право користування зазначеною квартирою та примусово зняти їх з реєстрації. Відповідачі правом на подачу відзиву на позов не скористались, і будь-які докази суду не надали; були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, але не з`явились без повідомлення причин; позивач не заперечує проти розгляду справи та вирішення справи у заочному порядку. Тому суд, на підставі частини 1 статті 280 ЦПК України, здійснював розгляд справи за відсутності відповідачів, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати. Оцінка суду щодо фактів. І на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини: Четвертого вересня 2006 року, [PERSON] та [PERSON] прождали, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] (а.с. 6). І 24 жовтня 2006 року [PERSON] зареєструвала своє право приватної власності на квартиру (а.с. 62). Відповідно до свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] , [PERSON] змінила своє прізвище на « [PERSON] », про що в Книзі реєстрації зміни імені 26 квітня 2007 року зроблено відповідний актовий запис № 13 (а.с. 7). Восьмого листопада 2019 року [PERSON] надала своїй сестрі [PERSON] та її чоловіку [PERSON] право користування вказаною квартирою, і того ж дня вони зареєстрували своє місце проживання у квартирі [ADDRESS] (а.с. 17,18,26,27). Проте, відповідно до акту про встановлення фактичного місця проживання від 27 липня 2020 року, складеного в присутності сусідів-свідків ( [PERSON] та [PERSON] ), за адресою: [ADDRESS] , проживає тільки [PERSON] (а.с. 19). Оцінка судом правовідносин учасників спору Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачами виникли цивільні правовідносини у сфері права власності, в межах яких між ними виник спір щодо наявності у відповідачів, як членів сім`ї власниці, права користування квартирою у зв`язку з їх відсутністю у квартирі. Оцінка суду щодо права. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини першої статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з частиною першою статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Також положення частин перших статей 383 і 405 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) прямо встановлюють, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. При цьому житлове приміщення, яке члени сім`ї мають право займати визначається власником. Отже, члени сім`ї власника квартири можуть отримати право користування ним від власника, який при цьому, може визначити конкретне житлове приміщення у квартирі якою можуть користуватись члени його сім`ї. Судом встановлено, що відповідачі отримали право користування квартирою [ADDRESS] , саме як члени сім`ї власниці, оскільки відповідачі являється сестрою позивачки та чоловіком сестри (а.с. 17,18,26,27). Однак згідно з положеннями частини другої статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Разом з цим, надана позивачкою довіреність (а.с. 28) свідчить про те, що 21 травня 2020 року позивач та відповідачі домовились про фактичне припинення їх права користування житловим приміщенням, раніше ніж сплинув рік їх відсутності у квартирі, оскілки надали право [PERSON] представляти їх інтереси з питань зняття їх з обліку за адресою: [ADDRESS] . Тож з огляду на те, що відповідачі продовжують бути зареєстрованими у квартирі [ADDRESS] , але позивачем доведена їх домовленість про фактичне припинення їх права користування житловим приміщенням, відповідачів, як членів сім`ї позивача, слід визнати такими, що втратили право користування цією квартирою. А тому, позовні вимоги в частині визнання [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] , слід визнати обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивача про примусове зняття [PERSON] та [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] , то тут суд виходить з наступного. Відповідно до положень частини першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно з частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З огляду на положення частини першої статті 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року №1382-IV та пункту 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207, судове рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо воно набрало законної сили, є достатньою правовою підставою для реалізації права власника житлового приміщення на звернення до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) з урахуванням вимог Закону України "Про адміністративні послуги", для проведення цим органом відповідних реєстраційних дій щодо зняття з реєстрації місця проживання особи, яка втратила право користування житловим приміщенням на підставі рішення суду. За таких обставин, та враховуючи недоведеність позивачем порушення, невизнання чи оспорювання його зазначеного права, вимога про примусове зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] та [PERSON] у квартирі [ADDRESS] є передчасною, та такою, що не підлягає задоволенню. Тому, позов слід задовольнити частково. Таким чином,

Outcome: partial