Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про розподіл спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частину спільного майна, в якій зазначає, що 29.08.2009 року відділом РАЦС Тростянецького РУЮ Сумської області зареєстровано їх шлюб з відповідачем, актовий запис №150. Від шлюбу сторони мають дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] На даний час сторони проживають окремо оскільки між ними стали виникати непорозуміння з побутових відносин, у зв'язку з чим позивачка подала до суду позов про розірвання шлюбу. Відповідач примусив позивачку з дітьми покинути будинок та перейти проживати у будинок її матері. У їхньому спільному будинку відповідач проживає разом з іншою жінкою та малолітньою дитиною. Під час шлюбу сторони придбали жилий будинок загальною площею 58,8 кв.м. з надвірними будовами та спорудами, що розташовані по [ADDRESS], який зареєстровано за відповідачем. Вказане домоволодіння розташоване на приватизованій земельній ділянці розміром 0,064 га за вищевказаною адресою. Державний акт на право власності виданий на ім'я попереднього власника [PERSON], до цього часу відповідач не оформив свої права на вказану земельну ділянку. Рухоме майно сторони фактично поділили, однак не можуть досягти згоди з приводу поділу житлового будинку та земельної ділянки. Тому позивачка звернулася до суду та просить провести поділ спільного майна, набутого з відповідачем під час шлюбу, а саме визнати за нею право власності на 1/2 частину жилого будинку та господарчих побудов, а також на 1/2 частину приватизованої земельної ділянки, що розташовані по [ADDRESS]. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити, при тому пояснила, що після укладення шлюбу із відповідачем вони проживали у однокімнатній квартирі, належній дідусю відпповідача. У тій квартирі був зроблений ремонт, який робили для сім'ї позивачки та відповідача бабуся і дідусь позивача, після чого квартиру продали за більш вигідною ціною і за ті кошти придбали будинок по [ADDRESS] для її сім'ї. Після придбання будинку почали у ньому робити ремонт- кошти на який витрачали спільні сімейні, так, відповідач працював та заробляв гроші, вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною і отримувала соціальну допомогу при народженні дитини. Крім того, частину коштів на придбання побутової та сантехніки, матеріалів на ремонт давали її родичі: тітка позичала 6000 грн., бабуся давала гроші на плитку. Бабуся відповідача придбала для них пластикові вікна, за які повертати кошти не вимагала. Оскільки відповідач створив їй неможливі умови для проживання у вказаному будинку, через здійснення психічного тиску, тому вона була вимушена виїхати разом із дітьми звідти. Під час придбання будинку вона у нотаріуса давала письмову заяву, що дає згоду чоловікові на придбання будинку на його ім'я, та вважає, що вказане будинковолодіння належить їм спільно із чоловіком, як набуте за час шлюбу. Ділити реально спірне будинковолодіння вона не має наміру на даний час через відсутність коштів для оплати будівельної експертизи . Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та показав, що спірний будинок вони придбали у [PERSON] за 54000 грн. - за кошти, отримані від продажі однокімнатної квартири, належної його дідусю та зі згоди дідуся. У будинку почали ремонт на кошти відповідача - близько 6000 грн., та кошти дідуся та бабусі, які вони позичали для його сім'ї у розмірі близько 30000 грн., за які провели воду, каналізацію, поставили нові вікна, поклеїли шпалери у кімнатах, поклали плитку у кухні. За кошти позивачки купили плитку для санвузла. Потім він разом із дружиною перебували у м.Москва РФ на заробітках, після повернення відповідача - дружина залишалась іще там, а коли повернулась - стосунки погіршились через сімейні непорозуміння. Позивач забрала свої речі та виїхала проживати до своєї бабусі. Під час шлюбу у вказаному господарстві відповідач почав будівництво похідного погребу, але недобудував. Дослідженим у судовому засіданні доказами встановлено, що між сторонами 29.08.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Тростянецького районного управління юстиції Сумської області був зареєстрований шлюб, актовий запис №150 (а.с.7), від якого сторони мають дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.7). Відповідно до договору купівлі-продажу від 29.11.2012 р. [PERSON] придбав у власність у [PERSON] житловий будинок з належними до нього будівлями і спорудами за 44300 грн. (а.с.22-23), а також приватизовану земельну ділянку розміром 0,0640 га за 200 грн. (а.с.27-28), що розташовані по [ADDRESS], про що внесені відомості до Державного реєстру правочинів (а.с.26). Право власності на вказаний будинок по [ADDRESS] за [PERSON] зареєстроване в КП "Охтирське МБТІ" 10.12.2012 р. (а.с.24,25), та інвентаризаційна вартість домоволодіння станом на 06.10.2014 р. становить 108527 грн. (а.с.8). Вказане також підтверджується копією технічного паспорту (а.с.11,54-58). Держаний акт на спірну земельну ділянку відповідач на своє ім'я не виготовляв, та має правовстановлюючий документ на вказану земельну ділянку - державний акт на ім'я попереднього власника [PERSON] (а.с.29). Згідно витягу з технічної документації нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 0,064 га по [ADDRESS] складає 29585,63 грн. (а.с.9). Як вбачається з будинкової книги - у будинку по [ADDRESS] зареєстровані із 30.11.2012р. [PERSON], [PERSON], [PERSON] та із 14.12.2012. р. [PERSON] (а.с.52-53). Заперечуючи проти позову, відповідач зазначав, що свідки у суді показами підтвердять факт належності саме йому вказаного спірного нерухомого майна. Як встановлено показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], що не заперечувалось і самою позивачкою, квартира [ADDRESS] дійсно належала діду відповідача [PERSON], у якій у 2012 р. був проведений ремонт, після чого квартира була продана [PERSON]. Свідок [PERSON] пояснив, що він дійсно придбав за 53600 грн. однокімнатну квартиру у [PERSON], у якій був проведений якісний ремонт, та надав суду копію договору купівлі-продажу квартири ( а.с.129-135). Допитані у якості свідків дід та баба відповідача [PERSON] та [PERSON] показали, що у належній на праві власності [PERSON] квартирі [ADDRESS] проживав їх онук [PERSON] із дружиною [PERSON] та їх старшим сином [PERSON], та коли позивач чекала на народження другої дитини, їх онук звернувся із проханням про продаж вказаної квартири та купівлю більшого житла для його сім'ї. За власні кошти [PERSON], силами свідка [PERSON], баби позивачки [PERSON] та діда позивачки був проведений ремонт у вказаній квартирі, після чого вона була продана [PERSON]. Оскільки на той час вже була домовленість про купівлю будинку по [ADDRESS] у [PERSON] - [PERSON] віддала останній чотири тисячі доларів США, як завдаток, і власниця дозволила робити ремонт у будинку, поки не були готові документи на землю. Всі кошти на придбання будівельних матеріалів надавали [PERSON] та [PERSON] із власних заощаджень, у підтвердження чого суду були надані оригінали платіжних документів на придбання вказаних матеріалів та обладнання, копії яких маються на аркушах справи 67-106. Свідки не заперечують, що фізично надавали допомогу і родичі позивача - її баба та дід, однак коштів вони не надавали. Потім свідок [PERSON] віддала решту 20000 грн. коштів [PERSON], крім того, за оформлення договору свідок [PERSON] ще надав 4000 грн. та був оформлений договір купівлі-продажу спірного будинку. Під час укладення договорів свідок [PERSON] звертала увагу нотаріуса [PERSON] на те, що власне вона передає гроші продавцеві за спірний будинок, але нотаріус таку інформацію відмовився вказувати у договорі. Свідки вирішили, що вони одразу оформлять будинок на онука, яким вони опікувалися із малечку та відносились до нього як до сина, а на оформлення договору дарування вказаного будинку у них не було коштів. Разом із тим, суд приймає покази свідка [PERSON], яка являлась попереднім власником спірного будинку та земельної ділянки, та у судовому засіданні надала покази щодо обставин укладення договору купівлі-продажу між нею та [PERSON] Так, після того, як вона дала об'яву про продаж будинку у 2011 р. - до неї звернулась [PERSON] із невісткою, яким сподобався будинок, але на той час не була оформлена земельна ділянка. Одразу свідкові було зрозуміло, що будинок придбається для сім'ї [PERSON] та [PERSON], так як ця сім'я їй дуже сподобалась, вона вирішила, що продасть будинок саме їм. Вже влітку 2012 р. вона взяла завдаток від [PERSON] у розмірі 4000 доларів США, та дозволила їм робити ремонт. Свідкові було відомо, що кошти за будинок [PERSON] отримали від продажу їх квартири . В подальшому, після оформлення нею документів на землю, вона отримала від [PERSON] залишок коштів у гривнях, загальна сума отриманих нею коштів - та, що зазначена у договорах купівлі-продажу. Під час укладення договору у нотаріуса [PERSON] вказувала, що це саме вона платить гроші, але договір був укладений на [PERSON]. Свідок [PERSON], бабуся позивача, показала, що після укладення шлюбу її онука із чоловіком проживали у неї, потім пішли жити у квартиру, належну дідусеві [PERSON] - [PERSON] У цій квартиру був зроблений якісний ремонт, в тому числі і силами родини свідка, щоб сім'ї [PERSON] було комфортно проживати а потім її подорожче продати. Після продажу квартири на отримані кошти був придбаний спірний будинок. Родина свідка вкладували свої кошти на придбання матеріалів на ремонт будинку, крім того, своїм силами надавали допомогу у ремонті. Гроші на цей ремонт вона позичала, але їй ніхто не вертав, загальна сума матеріальної допомоги, яку вона надала сім'ї онуки, складає, на її думку, близько 30000 грн. Позивачем надано копії квитанцій про придбання нею матеріалів та обладнання у спірний будинок ( а.с.36-38), та довідки про розмір отриманої нею соціальної допомоги на дітей, за період із лютого 2010 р. по листопад 2014 р. (а.с.39-50). Відповідачем не було надано суду доказів щодо його доходів. Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Ст.65 СК України встановлено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч.1 ст.68 СК України). Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За положеннями ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно вимог ч. 2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК України). Пунктом 30 вказаної Постанови Пленуму ВСУ передбачено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, судом встановлено, що спірний будинок та земельна ділянка придбані за кошти, отримані за рахунок продажу квартири, належної [PERSON] (спадщина від матері). Як встановлено показами свідків та не заперечувалось сторонами - у вказаній однокімнатній квартирі були зроблені значні поліпшення, та участь у тому приймали і позивач із відповідачем та їх родичі. Як було ними зазначено - після проведеного ремонту вдалось більш вигідно продати квартиру для придбання будинку по [ADDRESS] та земельної ділянки за тією ж адресою. Таким чином, метою продажі квартири, належної [PERSON] було бажання родини [PERSON] поліпшити свої житлові умови, так як родина чекала на народження другої дитини - вказане як підтвердженого сторонами так і свідченнями їх рідних та свідка [PERSON] Свідок [PERSON] зазначив, що перед купівлею будинку обговорювали питання щодо його оформлення, та з урахуванням побажання саме позивачки, яка бажала мати частку у спільному майні подружжя, було прийняте рішення про придбання будинку на його онука [PERSON]. Жодного доказу, що [PERSON] позичав гроші онукові на придбання будинку - суду не надано. Отже, як встановлено судом - така допомога сім'ї [PERSON] була надана зі сторони рідних відповідача [PERSON] як звичайна безповоротна допомога сім'ї онука. Крім того і в подальшому [PERSON] надавали матеріальну та посильну фізичну допомогу сім'ї [PERSON], як і родичі позивачки - сім'я [PERSON] Отже судом встановлено, що саме для сім'ї позивачки і відповідача та їх дітей було придбане спірне нерухоме майно. Після придбання і до припинення подружніх відносин будинок використовувався подружжям [PERSON] та їх дітьми. Під час укладення договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна були присутні [PERSON], які були обізнані про умови укладених договорів, як вони самі про те пояснили, однак не висловили бажання придбавати спірне нерухоме майно на [PERSON]. Під час укладення договорів позивач подавала письмову заяву 29.11.2012 року до нотаріуса, згідно якої вона надала згоду своєму чоловіку [PERSON] на купівлю на його ім'я спірного житлового будинку з господарчими будівлями і спорудами та земельної ділянки, при тому підтвердила, що гроші які витрачаються на придбання об'єкта нерухомості, є спільною сумісною власністю подружжя, а придбані житловий будинок та земельна ділянка також будуть об'єктами права спільної сумісної власності як такі, що набуваються ними за час шлюбу (а.с.150). Знаючи про природу цих укладених договорів, [PERSON] не оспорили їх у судовому порядку та не звертались до суду із позовними вимогами про визнання за ними права власності на спірне майно. Будь-яких домовленостей чи договорів про порядок користування спільним майном подружжя між сторонами не було укладено. Належних і допустимих доказів того, що кошти, за які було придбане спірне майно належали особисто відповідачеві - також надано не було. Суд не вважає подані відповідачем та свідком [PERSON] докази - квитанції про придбання матеріалів та обладнання, а також фотознімки будинку (а.с.145-147), такими, що спростовують обставини набуття спільної власності подружжям, на які посилається позивач. Враховуючи наведені обставини, а також положення законодавства про те, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, з урахуванням інтересів малолітніх дітей, які на даний час проживають із матір'ю, суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання за нею права власності на 1/2 частину спірного домоволодіння та на 1/2 частину приватизованої земельної ділянки підлягають задоволенню, оскільки вказане домоволодіння та земельна ділянка були придбані сторонами у період шлюбу за спільні кошти, а тому кожен з них має право на частку у спільному майні. За таких обставин суд вважає, що позивачка довела у суді свої позовні вимоги у повному обсязі та її вимоги підлягають задоволенню. Крім того, з відповідача відповідно до 88 ЦПК України підлягають стягненню на користь позивача понесені нею судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved