Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

16 липня 2021 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом. Свій позов обґрунтовувала тим, що 02 квітня 1997 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Нікополю реєстраційної служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 218. Від спільного подружнього життя мають доньок: повнолітню - [PERSON] , [INFO] та неповнолітню - [PERSON] , [INFO] . Упродовж тривалого часу, понад 12 років, шлюбні відносини між ними припинені, вони мають різні погляди на життя та майбутнє, спільне господарство не ведеться, кожен з них проживає своє власне життя. Їх сім`я перестала існувати, у них відсутні спільні сімейні інтереси і плани на подальше сумісне життя. Спільного сімейного бюджету та господарства вони не ведуть. За таких обставин збереження шлюбу та подальше спільне життя з відповідачем стало неможливим. 29 липня 2021 року ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Радзівіл А.Г. справу прийнято до свого провадження та призначено судове засідання до розгляду по суті на 22 жовтня 2021 року. 10 листопада 2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якій він посилався на те, що позов в частині розірвання шлюбу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 02.04.1997 року. Відповідач не заперечує та просить суд задовольнити позов в цій частині. Позовні вимоги [PERSON] про стягнення з нього на її користь аліментів на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] [INFO] , 1/2 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи стягувати від дня подання позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття є безпідставними та необгрунтованими. Дійсно, між відповідачем та [PERSON] офіційно було зареєстровано шлюб, в період перебування в якому у них народилася донька - [PERSON] [INFO] , та донька - [PERSON] , [INFO] . Твердження позивача, щодо згоди стосовно місця проживання дітей після фактичного розірвання шлюбу, які зі слів [PERSON] , як завжди продовжують проживати з нею не відповідає дійсності. Спільне проживання з дружиною, дійсно фактично припинили з 2010 року, але неповнолітня дитина - [PERSON] [INFO] весь час з 2010 року і до закінчення школи в 2021 році залишилась проживати з матір`ю відповідача - [PERSON] та перебувала на повному утриманні відповідача. Окрім того, що дитина проживала з матір`ю відповідача, яка є пенсіонером та не має достатньо фінансів на утримання дитини, так як отримує лише пенсію, тобто не в змозі забезпечувати дитину, то [PERSON] повністю забезпечував матеріально та гідними умовами проживання не тільки свою матір - [PERSON] , яка додатково потребує лікування та купівлю ліків, але й доньку - [PERSON] . [PERSON] , в свою чергу, протягом 2010-2021 років не приймала участі у розвитку, навчанні та матеріальному утриманні своєї доньки [PERSON] . Більш того, вона весь час проживала в м.Бровари, навіть не відвідуючи свою молодшу неповнолітню доньку. Крім того, з даних, що стали відомі відповідачу в процесі спілкування з [PERSON] в грудні 2017 року вона поїхала за кордон та перебувала там тривалий час - близько 6 місяців. Причина від`їзду за кордон відповідачу не відома. Весь час перебування позивача за кордоном, матеріальна відповідальність за підтримку старшої доньки - [PERSON] та утримання молодшої доньки - [PERSON] була на плечах [PERSON] , який перебуває на строковій службі в Збройних силах України в м.Дніпро, але періодично відвідував доньку- [PERSON] , яка проживала в м.Нікополь. Про [PERSON] турбувалась бабуся - [PERSON] , яка не зважаючи на свій похилий вік займалась навчанням та вихованням дитини, кошти на забезпечення гідних умов проживання отримувала від свого сина- Відповідача, який періодично відвідував доньку та щомісячно віддавав частину доходу на забезпечення життєдіяльності своєї доньки та матері. Твердження позивача, що молодша донька повністю перебуває на її утриманні, а угоди про добровільну сплату аліментів відносно неповнолітньої доньки не було досягнуто, так як батько на контакт з доньками не йде не підтверджено жодним доказом або фактом та вводить суд в оману. [PERSON] не тільки забезпечував умовами проживання свою доньку [PERSON] , турбувався про її здоров`я, але й давав кошти на власні потреби дівчинки щомісячно, які перераховував на її особистий банківський рахунок що підтверджується збереженими виписками з банківських установ за 2019-2021 р. За 2019 рік, відповідач, окрім коштів на забезпечення дитини продуктами харчування та умовами проживання перерахував на рахунок своєї доньки - [PERSON] 17120 грн.00 коп. на її власні потреби (кишенькові кошти), а за 2020 рік, - 75500 грн.00коп. на її власні потреби (кишенькові кошти). Зазначена сума не враховує готівкових коштів, які були надані Єлизаветі особисто - орієнтовна сума - 20000 грн. 00коп. Оскільки мати - [PERSON] проживала весь час з 2010 до 2021 року в м.Бровари, то після закінчення навчання в школі [PERSON] вирішила вступати до ВНЗ в м. Києві. Після того, як донька відповідача переїхала до м.Києва, то зв`язок з батьком обірвала, станом на сьогодні номер [PERSON] , який відомий відповідачу не дійсний, на контакт не виходить, дружина не повідомляє про місцезнаходження їх доньки. Але, навіть не зважаючи на ці обставини [PERSON] , розуміючи важливість забезпечення своєї доньки перераховує кошти на банківський рахунок [PERSON] , що підтверджується копіями виписок з банку, щодо останніх платежів за 2021 рік. За 2021 рік доньці на банківський рахунок було перераховано коштів у сумі 15000 грн.00 коп., всі інші кошти в сумі - 5000 грн. 00 коп. Відповідач щомісячно до 5- го числа перераховував [PERSON] через платіжний термінал готівкою для використання на її власні потреби, таким чином загальна сума коштів, що були надані доньці Відповідача становить за 2021 рік - 50000 грн.00 коп., що вже значно перевищує розмір аліментів визначених ЗУ "Про Державний бюджет України на 2021 рік", а саме мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину від 1 липня 2021 року становить: для дітей віком від 6 до 18 років - 1 255 грн.00коп. [PERSON] 18 років виповнюється в листопаді 2021 року, тобто у разі сплати аліментів на дитину Відповідач мав би сплатити орієнтовно 13805 грн.00 коп. Станом на сьогодні, [PERSON] самостійно за власним бажанням, без судового провадження, не зважаючи на повне забезпечення дитини до липня 2021 року (до закінчення школи та переїзду до м.Києва) вже надав на утримання та задоволення власних потреб своєї дитини [PERSON] коштів у сумі за 2021 рік - 50000 грн.00.кой. В силу свого віку [PERSON] самостійно - одноосібно не приймає рішень, так як існує певна матеріальна і психологічна залежності від піклування, а вплив матері - [PERSON] , яка активно налаштовує дітей проти батька, призвів до даних нелогічних дій та відстороненої поведінки дитини. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Оскільки неповнолітня донька - [PERSON] з 2010 по липень 2021 року перебувала на повному утриманні батька, при цьому не отримуючи допомоги від матері, а з липня Відповідач не зважаючи на всі обставини продовжував фінансово забезпечувати дитину, то обов`язок, щодо не належного утримання та забезпечення неповнолітньої дочки був порушений саме зі сторони [PERSON] - Позивача. 22 листопада 2021 року [PERSON] виповнюється 18 років, з вищевикладеного чітко зрозуміло, що батько виконував повністю свої обов`язки, щодо утримання та спілкування з неповнолітньою дитиною та в подальшому прагне продовжувати спілкування та допомогу своїй вже повнолітній доньці. Позивач систематично бере участь в матеріальному забезпеченні неповнолітньої доньки - [PERSON] , коли старша донька - [PERSON] була неповнолітньою, він аналогічно перераховував їй кошти на банківський рахунок та надавав готівкові кошти. Вимога Позивача про стягнення аліментів взагалі є надуманою та передчасною, оскільки це рідні доньки [PERSON] , яких він матеріально забезпечував і забезпечує та продовжує допомагати незалежно від того є рішення суду чи ні, що підтверджено наданими квитанціями з банку. Позивач не надала належних та допустимих доказів, які б свідчили про матеріальне становище та необхідність сплачувати аліменти [PERSON] , який і так утримував неповнолітніх дітей по рішенню суду. Враховуючи вищенаведене, відповідач не відмовляється від утримання своєї неповнолітньої доньки, однак, вважає за необхідне визначити, що достатньо забезпечував потреби та бажання своєї доньки - [PERSON] у розмірі, що значно перевищує прожитковий мінімум для дітей та продовжує перераховувати кошти доньці та в будь-якому випадку не має бажання відмовитись від спілкування з дітьми. Тому просив в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утриманнг неповнолітньої дитини - [PERSON] [INFO] , 1/2 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не більше 10 розмірі] прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи стягувати від дня подання позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття повністю відмовити. 23 листопада 2021 року від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в яких позивач посилається на те, що наведені аргументи Відповідача є такими, що не відповідають дійсності та направлені лише на те, щоб ?очорнити? її ім`я, як жінки з якою він прожив багато років, та яка є матір`ю його дітей. Так, відзив містить інформацію та докази, які вказують на те, що їх молодша донька [PERSON] , [INFO] упродовж тривалого часу проживала з матір`ю відповідача - [PERSON] , це дійсно правда. Так як чоловік вирішив не виділяв кошти на сім`ю, як то зведено в більшості родин, вона змушена була шукати підробітки, тимчасові роботи в столиці, в м. Бровари, а вже згодом з метою ?кращих заробітків? вимушена була залишити дітей та час від часу їздити за кордон на роботу. Про це знав і Відповідач і його мати, її рідні. Тому, забрати дівчаток, які добре навчалася в школі де було багато друзів в них, та де вони зарекомендувала себе з гарного боку, як відмінниці у навчанні до орендованих помешкань вона не могла, так як бажала добра своїм дітям і боялася завдати їм стресу. Водночас, у відзиві зазначено, те, що молодша донька [PERSON] повністю перебувала на утриманні відповідача та його матері, вказаний факт не відповідає дійсності та є надуманим. Адже в той час і відповідачу це відомо, що вона змушена була працювати за кордоном і усіляко допомагати своїм донькам, шляхом пересилання нею коштів дітям, спочатку [PERSON] , [INFO] (як старшій), яка в свою чергу переказувала частину коштів [PERSON] на картку. Проте не всі квитанції в неї збереглись. Разом з тим, у відзиві міститься інформація про скрутне матеріальне становище матері Відповідача - [PERSON] , яка є пенсіонеркою та перебуває на утриманні Відповідача, який купує їй ліки та усіляко дбає про неї. Вказаний факт спростовується інформацією про наявність придбаного [PERSON] нового автомобіля, цей факт свідчить про те, що вона не перебуває в скрутному матеріальному становищі та не потребує допомоги сина. 29 листопада 2021 року ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області прийнято відмову від позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, провадження у справі закрито. Позивач надалі наполягала на позовних вимогах про розірвання шлюбу. 22 листопада 2021 року відповідачем до суду були подані заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач посилається на обставини, зазначені у відзиві. В судовому засіданні позивач позовні вимоги в частині розірвання шлюбу підтримала, просила їх задовольнити. Представник відповідача не заперечував проти задоволення клопотання, визнав позовні вимоги про розірвання шлюбу. Суд, вислухавши позивача та представника відповідача, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, дослідивши надані докази, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 02 квітня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Нікополю реєстраційної служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 218. Від спільного подружнього життя мають доньок: повнолітню - [PERSON] , [INFO] та неповнолітню - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що упродовж тривалого часу, понад 12 років, шлюбні відносини між сторонами припинені, вони мають різні погляди на життя та майбутнє, спільне господарство не ведеться, кожен з них проживає своє власне життя. Їх сім`я перестала існувати, у них відсутні спільні сімейні інтереси і плани на подальше сумісне життя. Спільного сімейного бюджету та господарства вони не ведуть. За таких обставин збереження шлюбу та подальше спільне життя з відповідачем неможливе. Так, відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч. 5 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Водночас, положеннями ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням прав дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. У відповідності до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст. 110 цього Кодексу. За положеннями ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Також, у п.п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21.12.2007 року роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бут розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитина-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. У рішенні суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дата й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС. Таким чином, виходячи з аналізу вищенаведених положень законодавства, шлюб має добровільний характер, ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання. При цьому, незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвати шлюбу. Отже, встановивши не бажання позивача продовжувати шлюбні стосунки та відсутність будь-яких переконливих доказів того, що сторони вчиняють дії, направлені на збереження сім`ї, суд дійшов висновку про те, що подальше збереження шлюбу без взаємної згоди є неможливим та буде суперечити інтересам сторін. Враховуючи вищевикладене та враховуючи ті обставини, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач цьому не заперечував, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, а шлюб між позивачем та відповідачем розірванню, оскільки подальше збереження шлюбу без взаємної згоди - є неможливим.

Outcome: approved