Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-30 00:00:00

Адвокат Невмержицька І.М., яка діє в інтересах [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом та просить визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] . В обґрунтування позову зазначила, що позивач [PERSON] з 25 липня 2015 року проживала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . Під час перебування в шлюбі, у сторін народилась дитина [PERSON] [INFO] . Позивач в 2019 році переїхала до м. Київ, де працевлаштувалась на роботу для того, щоб допомогти хворій матері матеріально. 28.06.2019 позивач повернулась до м. Переяслав, однак відповідач відмовився впустити її додому за адресою [ADDRESS] . [PERSON] зверталась до поліції із повідомленнями про погрози з боку [PERSON] , 28.06.2019 та 02.07.2019. З серпня 2019 позивач спілкувалась з дитиною в присутності батьків відповідача та з його дозволу. Рішенням Переяслав - Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 14.11.2019 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. З початку листопада 2019 до середини грудня 2019 року, малолітній [PERSON] проживав з матір`ю в [ADDRESS] . На протязі 2020 року, дитина проживала з позивачем та відповідачем за їх домовленістю. На день звернення до суду з позовом, [PERSON] проживає з позивачем. Зарахований в ДНЗ №455 в м. Києві. Крім того, в позовній заяві [PERSON] вказує, що позивач має умови для виховання та розвитку дитини. Піклується про фізичний та духовний розвиток дитини. Не має шкідливих звичок. Просить задовольнити позов та визначити місце проживання дитини разом із матір`ю. Позивач підтримала позовні вимоги та зазначила, що з лютого 2019 року вона виїхала з м. Переяслав до м. Києва і працевлаштувалась, бо була потреба в допомозі її матері. Лютий та березень 2019 дитина проживала з батьком в м. Переяслав, з їх спільної згоди. В квітні 2019, перед святом Великодня, відповідач забрала дитину до м. Києва на свято. Після свята Великодня, померла матір відповідача, та дитина знаходилась з [PERSON] . Наприкінці липня 2019 дитину забрав відповідач та [PERSON] проживав з батьком в м. Переяслав. При цьому, позивач зазначила, що надала дитину відповідачу на два тижні для оздоровлення та можливості поїхати на море, однак [PERSON] не повернув [PERSON] , а забрав його до себе в м. Переяслав. Наприкінці серпня 2019 року, позивач звернулась до Служби у справах дітей Переяслав - Хмельницької РДА з приводу визначення місця проживання дитини. Комісією було запропоновано звернутись до суду з даним питанням та визначити місце проживання малолітньої дитини, разом із батьком до рішення суду. Малолітня дитина відвідувала дитячий садок в м. Переяслав. Після цього, позивач бачила дитину у вересні 2019 року, на свій день народження в присутності відповідача. В жовтні 2019 у відповідача померла бабуся, та позивач забрала дитину до м. Києва, та [PERSON] пішов в дитячий садочок в м. Києві. Відповідач знову забрав дитину до місця свого проживання в м. Переяслав. [PERSON] відвідувала дитину 14.12.2019, однак відповідач не погодився відпустити дитину до м. Києва. В лютому 2020 позивач відвідала дитину в м. Переяслав, а в березні 2020 [PERSON] дозволив забрати дитину до позивача, однак через декілька днів повернув до м. Переяслав, оскільки на території України був запроваджений карантин. На початку травня 2020 [PERSON] забрала дитину до м. Києва, а наприкінці липня [PERSON] знов забрав батько. З серпня 2020 до 17 березня 2021 року [PERSON] проживав з матір`ю в м. Києві. З січня 2021 року, [PERSON] перебуває в декретній відпустці, зазначила, що проживає в м. Кременець, в Київ виїжджає по роботі. Позивач вказала, що влаштувала [PERSON] в дитячий садочок № 455 в м. Кременець. Додала, що 13.03.2021 [PERSON] знов забрав з дитячого садка батько. Відповідач та його представник заперечили проти заявлених позовних вимог. Відповідач пояснив, що [PERSON] перебувала з ним в зареєстрованому шлюбі, в якому [INFO] у них народилась дитина [PERSON] . Дружина часто залишала дитину на нього, займаючись пошуками роботи. В червні 2018 [PERSON] повідомила відповідачу, що знайшла роботу в м. Києві, де їй потрібно буде знаходитись. З дитиною позивач спілкувалась у вихідні дні, коли приїздила з м. Києва до м. Переяслав. Малолітній [PERSON] перебував з батьком (відповідачем) періодично. З червня 2018 по 04.11.2018, лютого 2019 по 26.04.2019, з 03.06.2019 по 06.09.201, з середини жовтня 2019 по квітень 2020 року. Зазначенні періоди дитина перебувала з батьком з дозволу позивача. В періоди, коли дитина була з матір`ю, відповідач приїздив до м. Києва та відвідував дитину. З березня 2019 по вересень 2019 [PERSON] відвідував в м. Переяславі дитячий садочок «Сонечко», який відвідує і в даний час, оскільки з 16.03.2021 року і дотепер проживає з батьком. Додатково відповідач пояснив, що позивач постійно змінює місце проживання, та не відповідає на його дзвінки. Дитина за півтора роки змінила три дитячих садочки, два з яких в м. Києві, а один в м. Тернопіль. В дитячий садочок в м. Тернопіль дитину приводила і забирала двоюрідна сестра позивачки, оскільки [PERSON] постійно проживає в м. Києві. З цього садочка відповідач забрав дитину до м. Переяслав 16.03.2021. Звернення до служби у справах дітей Переяславської міської ради, щодо їх сприяння спілкуванню дитини з батьком не давали результату. [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що визнання позову суперечитиме інтересам дитини, оскільки постійна зміна колективу в дошкільних закладах, зміна місця проживання може негативно вплинути на психіку дитини. В м. Переяслав, дитина проживає разом із ним. Постійно відвідує садочок, з якого [PERSON] забирає батько, відвідує дитячу спортивну секцію « Матадор », в якій тренером працює відповідач. Також [PERSON] пояснив, що позивач зверталась до поліції з приводу того, що він не віддає матері дитину, однак кожного разу, коли вона приїздила, він дитину віддавав та не перешкоджав і не перешкоджає їх спілкуванню. Додав, що він також звертався до поліції, коли 16.03.2021 невідомі особи та двоюрідна сестра позивача перешкоджали [PERSON] забрати дитину з дитячого садка. Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи без участі представника Служби. Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї виконкому Переяславської міської ради в судовому засіданні не заперечила проти задоволення позову. Начальником служби у справах дітей та сім`ї виконкому переяславської міської ради надано висновок про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] в якому представник третьої особи вважає доцільним визначити місцем проживання малолітнього [PERSON] з матір`ю (а.с.93-94). Заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, судом встановлено наступе. Позивач відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , батьком є [PERSON] (а.с. 9). Рішенням Переяслав - Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 14.11.2019 (справа №373/1782/19) шлюб між сторонами розірвано (а.с.10). З акту №255 обстеження умов проживання від 18.12.2019 року складеного завідувачем сектору служби у справах дітей Дніпровської РДА в м. Києві Ісаєвою І.М. встановлено, що позивачка проживає в орендованій двокімнатній квартирі, по [ADDRESS] , разом з [PERSON] в належних умовах, що також підтверджується договором оренди житлового приміщення (а.с.13, 22-24). З акту №40 обстеження умов проживання складеним головним спеціалістом юрисконсультом Наумовим В.В. вбачається, що в будинку за адресою [ADDRESS] , який складається з двох поверхів та чотирьох кімнат, проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Дитина проживає з мамою в окремій кімнаті, одягом та взуттям забезпечена, продуктами та іграми для розвитку також (а.с. 14). З акту №160 обстеження умов проживання від 18.09.2020 року складеного завідувачем сектору служби у справах дітей Дніпровської РДА в м. Києві Ісаєвою І.М. встановлено, що позивачка проживає в орендованій двокімнатній квартирі, по [ADDRESS] в належних для проживання умовах (а.с. 81). Талонами повідомленнями №3607 та №3683 позивач підтверджує факти звернень до правоохоронних органів з приводу погроз з боку відповідача та конфліктів між сторонами (а.с. 15,16). [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] (а.с.21). З консультативного висновку психолога ТОВ «Християнський адвентистський медичний центр» [PERSON] від 09.12.2020 дитина демонструє негативне ставлення до батька (а.с.74). Судом за клопотанням представника відповідача, викликалась до суду в якості спеціаліста, психолог «Християнський адвентистський медичний центр» Черняєва І.В., з приводу наданого нею висновку, однак остання до суду не з`явилась. Суд, з урахуванням позиції представника позивача та сторони відповідача не бере до уваги даний консультативний висновок та інформацію, що викладена в ньому. [PERSON] відвідує дитячий садок з 01.09.2020, що вбачається з довідки №127 від 26.10.2020 виданою ДНЗ №455 управління освіти Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації (а.с.80). Позивач не має не знятої чи не погашеної судимості (а.с. 25). З акту обстеження умов проживання, будинку за адресою [ADDRESS] (адреса реєстрації дитини та адреса проживання відповідача) вбачається, що санітарно-гігієнічні та побутові умови в будинку є добрими та достатніми для перебування дитини (а.с. 113). З довідки №40 від 16.03.2021 виданою директором ДНЗ №5 вбачається, що [PERSON] 2016 р.н., відвідує ДНЗ№5 м. Кременця тернопільської області з 14.12.2020 року. Дитину приводить та забирає із садочка двоюрідна тітка [PERSON] (а.с.121). В акті обстеження від 04.02.2021 зазначено, що малолітній [PERSON] із 08 грудня 2020 року по день складання акту проживає в [ADDRESS] , в приватному будинку, який належить рідному дядьку по матері хлопчика - [PERSON] (а.с.122). Відповідач вертався із заявами до органів поліції та служби у справах дітей вказуючи, що колишня дружина приховує дитину не повідомляючи її місцезнаходження (а.с.124-129). Вирішуючи спір, суд виходить з наступного. Суд враховує пріоритетне положення частин восьмої та дев`ятої статті 7 СК України про те, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї, на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє ві д обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно у п.8 ст.7 СК України та у ст.11 Закону України "Про охорону дитинства", згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Згідно з положеннями ст. 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.ч.1, 2 ст. 155 СК України). Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено у п. 1 ст. 3, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. В рішенні Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі Хант проти України зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v. Sweden (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі Johansen v. Norway від 07 серпня 1996 року, § 78). Таким чином, оцінка найкращих інтересів дитини повинна здійснюватися з врахуванням усіх вищенаведених елементів з оцінкою значимості кожного з них у порівнянні з іншими. Отже, із вищевикладеного, суд робить висновок, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків та опікунів чи осіб, що їх замінюють. Окрім того, суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме, статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Так, Велика Палата Верховного Суду зазначала, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Тому при відхиленні доводів позивачки суд виходить виключно з інтересів малолітнього [PERSON] [INFO] , оскільки зміна усталеного способу життя дитини, її звичайного оточення може вкрай негативно впливати на несформовану психіку дитини. Окрім того, відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Однак, як зазначено в ч.6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Судячи з висновку від 23.02.2021 року № 39 про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , складеного виконавчим комітетом служби у справах дітей Переяславської міської ради, представник служби вважає доцільним визначити місцем проживання малолітнього [PERSON] з матір`ю [PERSON] (а.с.93-94). Виходячи з вище вказаного висновку, він є однобічним, ґрунтується лише на доводах однієї сторони - матері дитини, при цьому викладені в ньому факти нічим не підтверджені, відповідач з цього приводу взагалі не був заслуханий і його пояснення не були враховані комісією, під час його підготовки, що підтверджується заявою адвоката Миколаєнка Є.В. про складання іншого висновку з урахуванням пояснень батька дитини (а.с. 127-129), відповіддю начальника служби у справах дітей та сім`ї №58 від 07.04.2021 в якому [PERSON] рекомендовано висловити свою думку при розгляді справи (а.с.112). Адвокат Миколаєнко Є.В. додав, що висновок від 23.02.2021 року № 39 всупереч частини п`ятої статті 157 Сімейного кодексу України, пункту 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 р. № 866, не затверджений міським головою або ж комісією виконавчого органу міської ради, а відтак є незавершеним. До того ж такий висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду, а тому суд не може взяти його до уваги. Тому, оцінюючи пропорційність втручання, суд бере до уваги позицію ЄСПЛ у Справі "М.С. проти України" (Заява N 2091/13), який повторив свої загальні принципи щодо того, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. З урахуванням цього, суд вважає неможливим нехтування другою умовою визначення інтересів дитини, висловленою в прецедентному рішенні ЄСПЛ, в той час як докази по справі свідчать про те, що позивачка, на противагу відповідачу, в зв`язку із постійною зміною місця проживання, не спроможна забезпечити дитині спокійне та стійке середовище. Окрім того, при вирішенні спору суд бере до уваги, що згідно акту обстеження умов проживання, за місцем проживання [PERSON] , де зареєстрована дитина, [PERSON] створені умови для навчання і виховання, останній має власну окрему кімнату, умебльовану, забезпечений всім необхідним для навчання і проживання, відповідач забезпечує йому належне харчування (а.с 113). Дитина відвідує ДНЗ за місцем проживання в м. Переяслав та спортивний гурток, потреби дитини задовольняються у повному обсязі, батько приділяє сину достатньо уваги та часу. У той же час, позивач винаймає житло та змінює місця проживання в зв`язку із зміною роботи. В позовній вимозі [PERSON] просить суд визначити місце проживання [PERSON] разом із матір`ю, не вказуючи при цьому адреси місця проживання. При цьому, позивач зареєстрована за адресою [ADDRESS] , тобто за місцем реєстрації і проживання відповідача та малолітнього [PERSON] . Наведене викликає сумніви в можливостях позивачки забезпечити малолітньому сину [PERSON] кращі умови ніж ті, які у нього є. Доводи матері щодо порушення її прав на виховання дитини суд вважає неспроможними, оскільки остання не позбавляється батьківських прав та має змогу добровільно утримувати та виховувати дитину у спосіб, що відповідає її інтересам. За таких обставин, оцінюючи зібрані докази в їх сукупності шляхом повного і всебічного дослідження, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини і в першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже потім права батьків чи осіб, що їх замінюють, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог сплачений позивачкою судовий збір стягненню з відповідача не підлягає. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed