Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] звернулися в суд з позовом до [PERSON] про стягнення 10 000 доларів США, судових витрат та витрат на надання правової допомоги, посилаючись на те, що [PERSON] в період з листопада 1997 року по 2015 рік очолював Івано-Франківську торгово-промислову палату. В червні 2015 року до нього звернувся член їхньої палати підприємець (фермер) [PERSON] та попросив посприяти йому у придбанні через торгово-промислову палату зернозбиральний комбайн, який йому необхідний для здійснення фермерської діяльності. Згідно домовленості 02 липня [PERSON] приніс [PERSON] в кабінет 10 000 доларів США, як аванс для придбання комбайну. В присутності свідків, працівників - [PERSON] та [PERSON] , передав на зберігання віце-президенту палати [PERSON] 10 тисяч доларів США, які [PERSON] передав [PERSON] в присутності останнього. При цьому був складений акт прийому передачі коштів на зберігання, який підписав [PERSON] , як керівник, з одної сторони та [PERSON] з другої сторони. Таким чином, між ними був укладений договір зберігання коштів. При цьому строк зберігання обумовлювався усно - не більше двох тижнів. 09 липня, через 7 днів після укладення договору зберігання, в кабінет [PERSON] увірвалась група невідомих осіб 20-25 чоловік на чолі з п.[PERSON] з Делятина , які погрозами примусили [PERSON] написати заяву на звільнення. В результаті цього нападу [PERSON] отримав серцевий приступ. Після цього, виникла необхідність повернути 10 тисяч доларів США його власнику [PERSON] . Вийшовши з лікарні [PERSON] по телефону звернувся до відповідачки з вимогою повернути кошти, які передані їй на зберігання в зв`язку з службовим становищем, власнику. Але [PERSON] відмовилась з ним розмовляти як і з [PERSON] . По цій причині вони звернулись в правоохоронні органи з заявою про вчинення кримінального правопорушення і просили внести дані до ЄРДР відносно [PERSON] за ознаками ч.3 ст.191 КК України. Так, як відповідачка своєї вини не визнає і досудове слідство затягується, виникла необхідність стягнути з [PERSON] 10 тисяч доларів США, які вона привласнила, в судовому порядку. 16.02.2018 року відповідачка подала відзив на позовну заяву, в якій зазначила, що позивачі не надали суду належних та допустимих доказів укладення між сторонами договору зберігання коштів в сумі 10 000 доларів США. А наданий позивачами акт прийому-передачі коштів від 02.07.2015 р. є підробленим, так як підпис в графі « отримала» мені не належить, а виконаний від її імені іншою особою, а тому вимоги про стягнення з відповідачки коштів в зазначеній сумі задоволенню не підлягають (а.с. 49-52, т.1). Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, 01.03.2021 року представник позивача подав до суду заяву про відкладення розгляду справи. Суд звертає увагу, що у період з 18.02.2020 року, 17.03.2020 року, 10.06.2020 року та 21.09.2020 року від представника позивача на адресу суду надходили заяви про відкладення судового засідання, які були задоволені судом. Суд вважає, що позивач та представник позивача зловживає правом на відкладення розгляду справи, що призводить до безпідставного відкладення та затягування розгляду справи. Також, суд звертає увагу, що позивач чи його представник міг скористатися своїм правом на участь в судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Тому, суд вважає, що немає підстав для відкладення розгляду справи. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, представник відповідачки подала заяву про розгляд справи без участі відповідачки та її представника, позов не визнала, просила в його задоволенні відмовити, та стягнути з позивачів на користь відповідачки понесені нею витрати на проведення судової експертизи та витрати на правову допомогу(т.2 а.с.175). Суд, ознайомившись з матеріалами справи, дослідивши надані сторонами докази, вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Відповідно до частини першоїстатті 4 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зістаттею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 15 ЦК Українипередбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Устатті 3 ЦК Українисеред загальних засад цивільного законодавства значаться справедливість, добросовісність та розумність. Саме власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст.264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує такі питання: які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Позивач [PERSON] обгрунтовує свою вимогу тим, що зі своєї волі на підставі акту прийому-передачі коштів, передав відповідачу на тимчасове зберігання кошти, тобто стверджує про наявність між сторонами цивільно -правових відносин. Як вбачається з матеріалів справи, 02.07.2015 року на підставі акту прийому-передачі коштів, [PERSON] президент Івано-Франківської ТПП передав на тимчасове зберігання віце-президенту палати [PERSON] 10 000 тисяч доларів США (а.с.5). Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Частиною першою статті 936 ЦК України визначено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. За положеннями ч.1 ст. 937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян належить вчиняти у письмовій формі. Договір зберігання, за яким зберігач зобов`язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. У відповідності до ст. 953 ЦК України зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився. Відповідно до висновку експерта №3376 криміналістичної судово-почеркознавчої екпертизи від 23.08.2019 року, підпис від імені [PERSON] , розташований біля запису " Прийняла [PERSON] " в Акті прийому-передачі коштів від 02.07.2015 року, виконаний не [PERSON] , а іншою особою (а.с.160-162, т.1). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що не стосуються предмета доказування. При цьому, посилання позивача у позовній заяві на ст. 387 ЦК України, за змістом якої власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним суд вважає неправильним виходячи з наступного. Застосовуючи положення статті 387 ЦК потрібно виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Велика Палата Верховного Суду впостанові від 04.07.2018 р. у справі /16-цвказала, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, що незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Важливою умовою звернення з віндикаційним позовом як одним із способів захисту права власності - є відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин. Позивачі, стверджуючи про те, що вони передали відповідачці грошові кошти в розмірі 10 000 тис. дол. США на зберігання, заперечують тим самим факт незаконного вибуття майна з їхнього володіння та незаконого заволодіння цим майном відповідачем. Позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідачки коштів, а не про витребування майна його з чужого незаконного володіння. У постанові від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків: "суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)). Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (пункти 85, 86)". На підставі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Виходячи з вищенаведених норм цивільного законодавства, дослідивши надані суду докази, беручи до уваги заперечення відповідачем факту отримання коштів на зберігання та висновок експерта, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не подано суду належних та допустимих доказів укладення договору зберігання з відповідачем та наявність між ними цивільно-правових відносин. Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно вимог ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. 23.06.2017 року між [PERSON] та адвокатом Яремчук М.Є. було укладено угоду про надання правової допомоги (а.с. 13, т.2). Згідно акту здачі-приймання виконаних робіт за договором про надання правової допомоги адвокат виконав, а клієнт прийняв та оплатила юридичні послуги (згідно договору про надання правової допомоги від 23.06.2017 року). Вартість виконаних робіт складає 7 850 грн.(а.с.8, т.2). Згідно квитанцій №477902 від 28.11.2019 року, №0009750 від 30.01.2018 року, №0009705 від 23.06.2017 року вартість послуги, яку сплатила [PERSON] . Складає 7 850 грн.(а.с.9,10,11, т.2). Крім того, відповідачкою згідно квитанції № 0.0.1419909212.1 від 25.07.2019 року оплачено 7 065,00 грн. витрат на проведення судово-почеркознавчої експертизи (а.с.7а, т.2). Таким чином, з позивачів слід стягнути на користь відповідачки понесені нею судові витрати в розмірі 7 850,00 грн. за надання правової допомоги та 7 065,00 грн. витрат на проведення судово-почеркознавчої експертизи.

Outcome: approved