Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-14 00:00:00

09.09.2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами, якими просить визнати за ним як за спадкоємцем за заповітом після смерті бабусі [PERSON], померлої 28.01.2012 року, на квартиру [ADDRESS], мотивуючи тим, що нотаріусом йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у звязку з тим, що з відсутністю будинкової книги, в якій містяться відомості про реєстрацію спадкодавця [PERSON] на день її смерті та реєстрацію разом з нею її спадкоємців, неможливо встановити місце відкриття спадщини та коло всіх спадкоємців, що проживали разом зі спадкодавцем. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав та проти їх задоволення не заперечував. У судовому засіданні були допитані свідки [PERSON], [PERSON], які є сусідами позивача та померлої [PERSON] Свідки пояснили, що на момент смерті [PERSON] проживала за адресою: квартира [INFO]. Разом з нею постійно проживав онук [PERSON] Інші особи на момент смерті із спадкодавцем не проживали. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло №2033 від 11.08.1998р. власниками квартири [ADDRESS] були [PERSON], [PERSON], [PERSON] (за кожним по 1/3 частини). Після смерті 16.12.2004р. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] стали власниками 1/3 (кожний 1/6) частки вказаної квартири, що підтверджено свідоцтвами про право на спадщину за законом від 02.08.2005р, Витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №8138754 та №8138656 від 23.08.2005р. Відповідно до інформаційної довідки КП «Ізмаїльське МБТІ» № 1603 від 17.10.2016р. згідно до матеріалів інвентаризаційної справи на обєкт нерухомості по вул. Ціолковського, 2 в м. Ізмаїл Одеської області станом на 31.12.2012р. власниками квартири №46 зареєстровані [PERSON] (1/2 частка) та [PERSON] (1/2 частка) на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.08.2005р., посвідчене державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори [PERSON] в реєстрі №2-1421, зареєстроване в реєстрі прав власності на нерухоме майно в реєстровій книзі за №68а/187 від 23.08.2005р.; свідоцтва про право власності №2033 від 11.08.1998р., видане Ізмаїльським МБТІ, зареєстроване в реєстрі прав власності на нерухоме майно в реєстровій книзі за №68а/157 від 11.08.1998р. Після смерті 04.10.2008р. [PERSON] власником квартири стала його дружина [PERSON] (1/2 частка - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.08.2005р., свідоцтва про право власності №2033 від 11.08.1998р.; 1/2 частка - в порядку спадкування після смерті чоловіка, яку вона фактично прийняла шляхом проживання за однією адресою зі спадкодавцем, але юридично оформити не встигла). Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 291054 від 31.01.2012 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області, [PERSON] померла 28.01.2012 року. Після смерті [PERSON], згідно ст.1220 ЦК України, відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить квартира [ADDRESS]. Відповідно до заповіту, посвідченого 03.08.2005 року державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №3-1423, [PERSON] усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що на день смерті їй буде належати і на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON]. Вказаний заповіт є чинним, що підтверджується Витягом зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №45807102 від 16.11.2016 року. Осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту після смерті [PERSON], відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 ст. 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Частиною 1 статті 1234 ЦК України визначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Згідно ч. 1 ст. 1235 ЦК України встановлено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Як встановлено судом, позивач [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] прийняв, оскільки на день смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, та протягом шести місяців, проживав та був зареєстрований зі спадкодавцем за однією адресою, що підтверджено прибудинковою книгою. Іншій спадкоємець за законом дочка спадкодавця [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] не прийняла, оскільки до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не зверталася, на день смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, та протягом шести місяців, не проживала та не був зареєстрована зі спадкодавцем за однією адресою, в судовому засіданні пояснила, що не претендує на спадщину та не заперечує проти оформлення квартири на позивача. На звернення [PERSON] до Ізмаїльської державної нотаріальної контори з приводу видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку квартири, державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області [PERSON] за № 1969/02-14 від 16.11.2016р. йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у звязку з відсутністю будинкової книги, в якій містяться відомості про реєстрацію спадкодавця [PERSON] на день її смерті та реєстрацію разом з нею її спадкоємців, неможливо встановити місце відкриття спадщини та коло всіх спадкоємців, що проживали разом зі спадкодавцем. Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Так, судом встановлено, що на імя позивача спадкодавцем складено заповіт; позивач прийняв спадщину після померлої, осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту після смерті [PERSON] немає, іншій спадкоємець за законом спадщину не прийняв та не претендує на неї, оформити в нотаріальному порядку право на спадщину позивач не зміг, у звязку з тим, що за життя спадкодавець юридично не встиг оформити своє право власності. З огляду на встановлене позивач обґрунтовано вимагає визнання за ним права власності на спадкове майно. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved