Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-21 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Кобилецько-Полянської селищної ради, Рахівського району, Закарпатської област, [PERSON], Обласного об `єднання Церков Євангельських християн баптистів, третя особа без самостійних вимог: Реєстраційна служба Рахівського районного управління юстиції Закарпатської області, Рахівська Державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним, визнання Державного акту на землю недійсним, повернення земельної ділянки. Позовні вимоги мотивує тим, що йому на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,07 га. по вул..Вишневій №7 в смт. Кобилецька Поляна, Рахівського району. На вказану земельну ділянку ним отримано Державний акт І-ЗК №014213 від 16 червня 1998 року, виданий на підставі рішення 7 сесії 22 скликання Кобилецько-Полянської селищної ради від 22 квітня 1997 року. 18 червня 1998 року частину земельної ділянки площею 0,03 га. він подарував обласному об`єднанню церков Євангельських Християн-Бабтистів, Закарпатської області. Однак у серпні 2015 року в нього із Кобилецько-Полянською громадою християн-бабтистів виник спір стосовно меж земельної ділянки. При обмірі виявилось, що громада пригородила 0,0418 га., тобто більше ніж у договорі дарування. Тоді і стало відомо, що його дружина без його відома, виготовила Державний акт на землю площею 0,05 га. на земельну ділянку, розташовану в смт. Кобилецька Поляна, вул. Вишнева №2, для ведення особистого підсобного господарства та того ж 18 червня 1998 року подарувала цю ділянку Обласному об`єднанню християн-бабтистів. Вважає вищезазначені документи незаконними, оскільки він як власник, ніякої згоди на вилучення у нього земельної ділянки, не надавав. Державний акт на ім`я [PERSON], на його думку,виготовлений з порушенням діючого на той час законодавства, а тому є незаконним і договір дарування земельної ділянки від 18 червня 1998 року укладений між [PERSON] та ООЦ ЄХБ Закарпатської області. Враховуючи, що про існування вказаних у позові Державного акту про право власності на земельну ділянку на ім`я [PERSON] та договору дарування земельної ділянки йому стало відомо у серпні 2015 року, вважає за необхідне поновити йому строк для звернення до суду з даним позовом. Беручи до уваги заяву про збільшення позовних вимог від 28.01.2016 та заяву про розширення позовних вимог позивач [PERSON] просив суд винести рішення, яким поновити йому строк звернення до суду; Рішення сьомої сесії двадцять другого скликання Кобилецько-Полянської селищної ради від 22.04.1997 року на імя [PERSON] скасувати; Державний акт на право приватної власності на землю І-ЗК № 014217 від 16.06.1998 року скасувати; визнати Договір дарування земельної ділянки від 18.06.1998 року № 985 посвідчений [PERSON], завідуючою Рахівською державною нотаріальною конторою укладеного між [PERSON] та Обласним обєднанням ЦЄХБ Закарпатської області недійсним та повернути сторони в первісний стан, право власності Обласного обєднання ЦЄХБ Закарпатської області зареєстрованого в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно за індексним номером 46631434 від 30.10.2015 (ЕКМ № 523009) на земельну ділянку площею 0,05 га-для ведення особистого селянського господарства - скасувати, повернути у власність [PERSON] 0,0148 га земельної ділянки по вул. Вишнева, 7 в смт. Кобилецька-Поляна, Рахівського району, визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,05 га. розташовану за адресою: вул. Вишнева №2, смт. Кобилецька Поляна, Рахівського району за [PERSON] Степановичем, В свою чергу, [PERSON], звернулася в суд із зустрічним позовом до Кобилецько-Полянської селищної ради, Рахівського району, Закарпатської області, [PERSON], Обласного об`єднання Церков-Євангельських Християн-Бабтистів, Закарпатської області, третя особа без самостійних вимог: Реєстраційна служба, Рахівського районного управління юстиції, Закарпатської області, Рахівська Державна нотаріальна контора про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним, повернення земельної ділянки. Зустрічні позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,07 га. по вул. Вишнева №7, в смт. Кобилецька Поляна, Рахівського району. На вказану земельну ділянку видано Державний акт І-ЗК №014213 від 16.06.1998 року виданий на підставі рішення 7 сесії 22 скликання Кобилецько-Полянської селищної ради від 22 квітня 1997 року. 18 червня 1998 року частину земельної ділянки площею 0.03 га. [PERSON] подарував обласному об`єднанню церков Євангельських Християн-Бабтисітв, Закарпатської області. Однак, як вказано в договорі [PERSON] подарував земельну ділянку на яку виданий державний акт І-ЗК №14217 від 16.06.1998 року виконкомом Кобилецько-Полянської селищної ради та зареєстрований в книзі запису державних актів на право приватної власності на землю №9, тобто подарував земельну ділянку що належала їй на праві приватної власності. Враховуючи, що про існування вказаних у позові відомостей їй стало відомо з матеріалів первинного позову [PERSON] у жовтні 2015 року, вважає що строк позовної давності пропущено нею з поважних причин. Просила суд винести рішення, яким поновити їй строк для звернення до суду з даними вимогами. Договір дарування земельної ділянки площею 0,03 га. розташованої на території Кобилецько-Полянської селищної ради по вул..Вишневій №7, для будівництва та обслуговування житлового будинку, укладеного між [PERSON] та обласним об`єднанням Церков Євангельських Християн-Бабтистів, Закарпатської області від 18 червня 1998 року скасувати. Ухвалою Рахівського районного суду, Закарпатської області від 16 грудня 2015 року обидва позови об`єднано в одне провадження. Позивач за первісним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримали та показали суду, що відповідачка по спрві [PERSON] незаконно виготовила правовстановлюючі документи, на земельну ділянку по вул. Вишневій №2 в смт. Кобилецька Поляна, Рахівського району, Закарпатської області, подавши в органи місцевого самоврядування неправдиві відомості про те, що вказана земельніа ділянка була виділена їм спільно для будівництва житлового будинку під час перебування ними у шлюбі. Насправді вказана земельна ділянка була надана йому та його першій дружині [PERSON], ще до укладення шлюбу з [PERSON], тому остання не могла претендувати на земельну ділянку. В подальшому вона незаконно відчужила її оспорюваним договором дарування Обласному об`єднанню ЦЄХБ. Окрім того, він в 1998 році подарував ООЦЄХБ земельну ділянку площею 0,03 га. що по вул. Вишневій №7 в смт. Коб.Поляна, Рахівського району, Закарпатської області. Про те, об`єднання незаконно заволоділо ще 0,0118 га. вказаної земельної ділянки. Жодної згоди на вилучення такої [PERSON] не надавав, тому вважає, що таку йому слід повернути. Щодо строків позовної давності, то такий просить поновити як такий, що пропущений ним з поважних причини пояснивши наступне. Про існування договору дарування земельної ділянки від імені [PERSON] на користь ООЦЄХБ він дізнався тільки в 2015 році під час виникнення спору між ним та представниками об`єднання. Тоді ж йому й стало відомо й про існування оспорюваного рішення виконкому про передачу [PERSON] земельної ділянки та про існування Державного акту на її ім`я [PERSON] В тому ж році він звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав. А вже після звернення ним до суду обласне об`єднання церков ЄХБ зареєструвало своє право на земельну ділянку площею 0,05 га. згідно договору дарування від імені [PERSON]. Тому, саме з 2015 року йому слід рахувати початок перебігу строку позовної давностя для звернення до суду з позовом. Відповідачка - [PERSON], в судовому засіданні вимоги первісного позову визнала, та показала суду, що дійсно здійснила дарування земельної ділянки площею 0,05 га. по вул. Вишневій, в смт. Коб. Поляна на користь ООЦЄХБ без відома свого чоловіка [PERSON]. Виготовленням всіх правовостановлюючих документів та договорів дарування займалася вона без участі [PERSON]. Вимоги зустрічної позовної заяви підтримує, так як в договорі дарування від імені [PERSON], вказано державний акт на право приватної власності на землю виданий на її ім`я, отже він подарував земельну ділянку йому не належну. Також, просить суд поновити їй строк для звернення до суду, оскільки про існування оспорюваного договору вона дізналася 17 серпня 2015 року про що свідчить її особистий підпис на договрі дарування (а.с.13 т.1). Представники Кобилецько-Полянської селищної ради, Рахівського району, Закарпатської області [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні вимоги первинного та зустрічного позовів не визнали. Вважають, що не має жодних підстав для скасування вищевказаних оскаржуваних документів. Тому, просять суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник Обласного об`єднання Церков Євангельських Християн-Баптистів Закарпатської області в судове засідання не з`явився, однак представник по дорученню [PERSON] надав суду заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності Заяву мотивує тим, що обласне об`єднання Церков Євангельських Християн-Баптистів Закарпатської області ні вимоги первинного ні зустрічного позовів не визнає. На їх думку, як [PERSON], так і [PERSON] про існування оспорюваних договорів дарування земельних ділянок було відомо раніше, так як в оспорюваних договорах містяться їх особисті підписи. Окрім того, вказані особи 04.05.2000 року в присутності представника селищної ради [PERSON] особисто ставили свої підписи даючи письмову згоду на відпуск 0,04 га. земельної ділянки для будівництва церки. Тому, вважає, що ними пропущено строк позовної давності для звернення до суду без поважних причин, та просить відмовити в задоволенні як первісного так і зустрічного позовів. Представник Реєстраційної служби Рахівського районного управління юстиції Закарпатської області в судове засідання не з`явився, в.о. начальника реєстраційної служби [PERSON] надав суду заяву, в якій просить дану справу розглянути у їх відсутності, відповідно до чинного законодавства. Представник Рахівської Державної нотаріальної контори, Закарпатської області в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини їх неявки суду не відомі. Свідоки [PERSON]. та [PERSON] показали суду, що вони являються мешканцями смт. Кобилецька Поляна, Рахівського району, Закарпатиської області та являються добрими знайомими з [PERSON]. Їм відомо, що 18 червня 1998 року, [PERSON] цілий день був зайнятий на роботі, нікуда не відлучався. Про те, що він має намір їхати укладати якісь договори дарування він нікому не казав. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Увідповідності до положень ст.ст.10,11,58,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які брали участь у розгляді справи, а кожна сторона зобов'язана \~довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, \~крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно частин 1-2 статті 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини \~справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. \~\~\~ Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на \~\~\~всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (стаття 212 ЦПК України). Довідкою Кобилецько-Полянської селищної ради від 01.09.2015 року № 1505, стверджено, що вул. Вишнева в минулому називалась вул. Радянська (а.с. 15 т.1). Рішенням 7 сесії 22 скликання Кобилецько-Полянської селищної ради, Рахівського району, Закарпатської області передано у приватну власність громадянці [PERSON], земельну ділянку площею 0,05 га. для ведення особистого підсобного господарства в смт. Кобилецька Поляна по вул. Вишневій (а.с.91). На підставі даного рішення, було виготовлено Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЗК №014217 від 16 червня 1998 року, яким [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських споруд і будівель - площею 0,09 га та для ведення особистого селянського господарства площею - 0,05 га (а.с. 11 т.1). 18 червня 1998 року згідно договору дарування, [PERSON], подарувала земельну ділянку розміром 0,05 га., яка виділена їй вищевказаним рішенням - обласному об`єднанню Євангельських Християн-Бабтистів Закарпатської області (а.с. а.с.13 т.1). Вищевказані правовстановлюючі документи на земельну ділянку по вул. Вишневій №2 в смт. Кобилецька Поляна, Рахівського району, Закарпатської області являються предметом оскаржєення по первісному позову та підлягають скасуванню з наступних підстав. Земельна ділянка по вул. Вишневій, 2 (вул. Радянська, 2) була виділена [PERSON] та його колишній дружині [PERSON] а не [PERSON], на підставі рішення виконкому Рахівської районної Ради депутатів трудящих від 15.10.1976 року № 216/а (а.с.117 т.1) та протоколу № 2 зборів уповноважених колгоспників колгоспу «30 річчя Жовтня» від 01.04.1974 року, яким вирішили виділити [PERSON] земельну ділянку площею 0,07 га. (а.с. 133 т.1). Згідно даних рішень позивач та його колишня дружина [PERSON] виготовили будівельний паспорт. 24 травня 1979 року [PERSON] та [PERSON] розлучились, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 24.05.1979 року за № 54 (а.с. 161). Ті обставини, що дана земельна ділянка була надана [PERSON] та його колишній дружині [PERSON] також підтверджуються належним чином завіреними поясненнями [PERSON], його колишньої дружини від 14.03.2016 (а.с. 149 т.1). Суд не бере до уваги свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах, від 23 листопада 1976 року, як доказ того, що земельна ділянка по вул. Вишневій №2 в смт. Кобилецька Поляна виділялася [PERSON] та [PERSON], та не могло бути видане на ім`я [PERSON] та [PERSON] , оскільки таке датоване 23.11.1976 року, тобто під час перебування позивачем у шлюбі із [PERSON] (а.с.4-5). [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] лише 3 червня 1979 року ( а.с.14 т.1). Також, доказом того, що земельна ділянка належала [PERSON] та була надана йому ще до укладення шлюбу з відповідачкою є рішення восьмої сесії двадцять другого скликання від 28 серпня 1997 року, яким йому продовжено строк будівництва індивідуального житлового будинку в селищі Кобилецька-Поляна по вул. Вишнева, до завершення будівництва (а.с. 146). З даного вбачається ще одне порушення земельного законодавства селищною радою, яке полягає в тому, що селищна рада надавши ту саму земельну ділянку [PERSON] порушила цільове призначення землі, а саме з будівництва та обслуговування жилого будинку змінилось на ведення особистого підсобного господарства та змінилась площа земельної ділянки з 0,07 га (належала [PERSON]С.) на 0,05 га (належало [PERSON]В.). Зважаючи на наведені обставини, судом достовірно встановлено, що [PERSON] надали у власність земельну ділянку площею 0,05 га. на підставі незаконного рішення, оскільки земельна ділянка була надана [PERSON] та його колишній дружині. Земельною ділянкою по вул. Вишнева №2 [PERSON] постійно користувався, отже таке незаконне відібрання належної йому земельної ділянки є грубим порушенням законодавства, адже ст. 29 Земельного кодексу України (в редакції 1990 року, який діяв на той час) чітко встановлено, що припинення права власності на землю та права користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови власника землі або землекористувача проводиться за його заявою на підставі рішення відповідної Ради народних депутатів. Такої заяви про добровільну відмову від земельної ділянки [PERSON] не надавав. Натомість, в матеріалах справи міститься довідка селищного голови Кобилецько-Полянської селищної ради № 339 від 17.09.2015 року, з якої вбачається, що [PERSON] не надавав жодних заяв про згоду на вилучення у нього земельної діняки (а.с.7). Аналогічно, до вимог, що стосуються спірної земельної ділянки, мають застосовуватися норми Земельного кодексу України в редакції 1990 року, який діяв на час виникнення правовідносин. За вимогами Земельного кодексу 1990 року [PERSON] не мала права відчужувати земельну ділянку передану їй у власність незаконним рішенням селищної ради, тому укладений між нею та Обласним обєднанням ЦЄХБ Закарпатської області договір дарування земельної ділянки від 18 червня 1998 року повинен також бути визнаним недійсним згідно вимог ст.48 ЦК України 1963 року, оскільки він не відповідає вимогам закону. Так, згідно ст. 48 ЦК в редакції 1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Відповідно підлягає скасуванню і Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЗК № 014217 виданий на ім'я [PERSON] 16 червня 1998 року на підставі якого було вчинено даний договір дарування. Статтею 152 ЗК України 2002 року передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання угоди недійсною; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Частиною 1 та ч. 2 ст.393 ЦК України 2003 року передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. Крім того, в 1998 році Державне управління в галузі використання та охорони земель покладалося на Кабінет Міністрів України, Уряд Автономної Республіки Крим, місцеві ради і місцеві державні адміністрації, Державний комітет України по земельних ресурсах та його органи й Кодекс обмежував право власників земельних ділянок, переданих їм радами у власність щодо розпорядження цими земельними ділянками: вони протягом 6 років не могли будь-яким способом відчужувати ці земельні ділянки за винятком передачі їх у спадщину, або відчуження раді на тих же умовах, на яких ця земля була передана власникам. Власник мав право за наявності поважних причин, звернутися до суду з позовом про скорочення цього шестирічного строку. Однак, в порушення вищевказаних норм, [PERSON] отримавши у власність земельну ділянку згідно Державного акту від 16 червня 1998 року відчужила її вже за два дні, уклавши оспорюваний договір дарування земельної ділянки. Відповідно до п.5 Постанови Верховної Ради України № 562-ХП від 18 грудня 1990 року „Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР" громадяни, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. [PERSON] набув право на користування земельною ділянкою ще в 1976 році, а тому відповідно до вищенаведеного законодавчого акту, він зберіг своє право на оформлення права власності на цю земельну ділянку, проте це право порушене, у звязку з передачею цієї земельної ділянки безпідставно у власність [PERSON]. Відповідно до ст. 17 ЗК України 1990 року передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно зі ст. 56 цього Кодексу, будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка) у розмірах згідно зі ст. 57 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації тощо). Такий же перелік документів для передачі у власність земельних ділянок встановлений п.З „Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України", затвердженого Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 10 від 15 лютого 1993 року. Передавши у власність [PERSON] у 1997 році 0,05 га земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства сільська рада порушила земельне законодавство, оскільки перед цим не змінила цільового призначення присадибної земельної ділянки на землі сільськогосподарського призначення. Таким чином, зазначеними нормативними актами встановлений перелік документів, які необхідні для передачі земельної ділянки у приватну власність. Такі документи, а саме заяву та дані земельно-шнурової книги, копії наказів радгоспу про виділення земельної ділянки [PERSON] селищній раді не надала, а також не надала таких під час судового розгляду, що свідчить про вісутність останніх. Крім того, навіть якщо припустити, що [PERSON] правомірно отримала вищезазначену земельну ділянку у власність та мала право на укладення спірного договору дарування, то при такій обставині договір дарування також вважається не дійсним у звязку з тим, що згідно із частиною 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю УРСР 1969 року, чинного до 31 грудня 2003 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільно сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. За змістом ст. 23 КпШС УРСР 1969 року майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального посвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Окрім того, до 13 червня 2012 року законодавець відносив земельну ділянку, набуту внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, до обєктів спільної сумісної власності подружжя (частина 5 статті 61 Сімейного кодексу України у редакції до змін від 17 травня 2012 року). Таким чином, виходячи з положень дії закону в часі, якщо один із подружжя приватизував земельну ділянку до 13 червня 2012 року, то така земля є обєктом спільної сумісної власності, а якщо після вказаної дати, то така нерухомість є особистою приватною власністю того з подружжя, хто оформив приватизацію. Отже, з наведеної норми закону вбачається, що навіть якби [PERSON] правомірно отримала земельну ділянку у власність, то нотаріальна згода [PERSON] як чоловіка, для вчинення будь-якої угоди була обовязковою. Проте, такої нотаріальної згоди на укладення договору дарування від 18.06.1998 року він не давав і взагалі не був присутній під час підписання такого договору. Згідно п. 35 Наказу Міністерства юстиції України № 18/5 від 14.06.1994 року «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» (далі Наказ),угоди про відчуження або заставу майна подружжя, що належить їм на праві спільної сумісної власності, які потребують обов'язкового нотаріального посвідчення, можуть бути посвідчені нотаріусом при наявності письмової згоди другого із подружжя. Справжність підпису на заяві другого з подружжя про згоду на відчуження або заставу спільного майна повинна бути засвідчена в нотаріальному порядку або підприємством, установою, організацією, в якій він працює чи навчається, житлово-експлуатаційною організацією за місцем його проживання, або адміністрацією стаціонарного лікувально-профілактичного закладу, в якому він перебуває на лікуванні. Засвідчувати справжність підпису не потрібно, якщо чоловік або дружина відчужувача особисто подасть нотаріусу заяву про згоду на відчуження. У цьому випадку нотаріус встановлює особу заявника, перевіряє справжність його підпису, про що робить відмітку на заяві, і вказує назву документа, який посвідчує особу, номер, дату видачі і назву установи, що його видала. Якщо в заяві другого з подружжя про згоду на відчуження спільного майна вказано, кому персонально (прізвище, ім'я, по батькові громадянина, назва юридичної особи) він погоджується продати, подарувати, заставити, або з ким обміняти спільне набуте майно, чи вказано ціну продажу, інші умови його відчуження або застави, нотаріус при посвідченні договору про відчуження або заставу зобов'язаний перевірити додержання умов, вказаних у такій заяві. Окрім наведеного, п. 21 того ж Наказу встановлено, що при посвідченні угод про відчуження частки майна (або частки від частки) на правовстановлюючих документах, що повертаються відчужувачем, робиться напис про зміст посвідченого договору, наприклад: "Продано 1/4 частину цього будинку за договором, посвідченим 15 лютого 1993 року, за N 1231", дата, підпис нотаріуса, що скріплюється печаткою нотаріуса, так як в обох державних актах від 16.06.1998 року відчужувалась частка, то відповідний запис на оригіналах мав бути вчинений та скріплений печаткою, проте цього вчинено не було, Також судом встановлено, що починаючи з 1998 року Обласним обєднанням ЦЄХБ Закарпатської області так і не було проведено реєстрацію договору, лише після виникнення конфлікту і під час судового розгляду вони зареєстрували право власності на спірну земельну ділянку площею 0,05 га, тобто майже через 18 років. Отже, з наведеного вбачається, що у суду наявні всі правові підстави для визнання договору дарування від імені [PERSON] недійсним, а відповідно і Державного акту від 16.06.1998 року та рішення на підставі якого було видано оспорюваний акт, а отже і право власності Обласного обєднання ЦЄХБ Закарпатської області зареєстрованого в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно за індексним номером 46631434 від 30.10.2015 (ЕКМ № 523009) повинно бути скасованим. У відповідності до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його право власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, який засвідчує його право власності. Оскільки, право власності [PERSON] на земельну длянку площею 0,05 га. по вул. Вишневій №2 в смт. Кобилецька Поляна оспорювалося відповідачкою, що виразилось у виготовленні нею вищевказаних документів на спірну земельну ділянку, тому слід визнати за [PERSON] право власності на вищевказану ділянку. Поряд з цим, [PERSON], пред`явив позовну вимогу про повернення йому у власність 0,0118 га. земельної ділянки по вул. Вишневій №7 в смт. Кобилецька Поляна, Рахівського району, Закарпатської області, ця позовна вимога також підлягає до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЗК №014213 від 16 червня 1998 року [PERSON] належала земельна ділянка площею 0,07 га. по вул. Вишневій в смт. Кобилецька Поляна, Рахівського району, Закарпатської області, цільове призначення якої - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських споруд і будівель. 18 червня 1998 року [PERSON] та [PERSON], який діяв від імені обласного об`єднання цеков ЄХБ, уклали договір дарування, за яким [PERSON] подарував обласному ОЦ ЄХБ, земельну ділянку розміром 0,03 га., що по вул. Вишневій в смт. Кобилецька Поляна, Рахівського району, Закарпатської області. Однак в ході судового розгляду, зокрема матеріалами справи (а.с. 154 т.1, 22 т.2) та показами сторін, встановлено, що обласне об`єднання церков ЄХБ самовільно захопило 0,018 га. земельної ділянки, належної [PERSON], оскільки останній згідно договору дарування подарував їм земельну ділянку площею, 0,03 га., а згідно довідки Кобилецько-Полянської селищної ради, ООЦ ЄХБ огородило земельну ділянку площею 0,0418 га. Жодної згоди на вилучення земельної ділянки [PERSON] не надавав, що свтерджується довідками відповідних органів (а.с. 21, 23 т.2). Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права та обмежений у його здійсненні. Статті 386 та 387 ЦК України, передбачають, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Оскільки, з боку обласного об`єднання церков ЄХБ має місце самовільний захват земельної ділянки площею 0,0118 га. належної [PERSON], то таку слід повернути останньому, як законному власнику. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON], про скасування договору дарування земельної ділянки від імені [PERSON] , то такі також підлягають за задоволення виходячи з наступного. Відповідно до статті 243 Цивільного Кодексу Української РСР. за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому Як вже було встановлено, за договором дарування від 18 червня 1998 року [PERSON] подарував обласному об`єднанню церков ЄХБ земельну ділянку розміром 0,03 га., що розташована по вул. Вишневій №7 в смт. Кобилецька Поляна, Рахівського району, Закарпатської області. В пукті 3 договору вказано, що земельна ділянка належить [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЗК 014217 від 16.06.1998 року. та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №9 (а.с.48 т.1). Тоді як насправді, вказана земельні ділянка належала [PERSON] на підставі Державного акту Серії І-ЗК №014213 від 16 червня 1998 року (а.с.10 т.1), а Державний акт вказаний у договорі дарування належить [PERSON], з чого вбачається що [PERSON] подарував ООЦ ЄХБ земельну ділянку, яка йому не належала. Даний договір повинен також бути визнаним недійсним та підлягає скасуванню згідно вимог ст.48 ЦК України 1963 року, оскільки він не відповідає вимогам закону. Так, згідно ст. 48 ЦК в редакції 1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Як позивачем за первинним позовом так і за зустрічним ставилася вимога про поновлення строку для звернення до суду оскільки такий пропущено ними з поважних причин. У відповідності до ст. 257 ЦК України загальна позорвна давність встановлюється у три роки. Про застосування строків позовної давності заявлено представником Обласного об`єднання церков ЄХБ у письомвій заяві ( а.с. 217-218 т.1). Згідно частини 5 ст.267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропуску строків позовної давності, порушене право підлягає захисту. В судовому засіданні, зокрема, з пояснень сторін та з матеріалів справи, встановлено, що як позивач по первинному позову, так і по зустрічному, дізналися про порушення своїх прав 17 серпня 2015 року (а.с.13 т.1), строк позовної давності для звернення до суду пропущено ними з поважних причини, порушене право як [PERSON] так і [PERSON] підлягає судовому захисту. Окрім того, письмові пояснення щодо поважності причини пропуску строків позовної давності містяться в матеріалах справи (а.с.17-20 т.2). У відповідності до ст. 88 ЦПК україни судові витрати по даній справі слід віднести за рахунок Держави. Згідно ст. 154 слід скасувати заходи забезпечення позову вжиті Ухвалою Рахівського районного суду від 09 березня 2016 року. На підставі наведеного,

Outcome: approved