Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-05 00:00:00

1.Позиція позивача та обставини на підтвердження позову: Позивач звернулася з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору про надання споживчого кредитного № 11218082000 від 18 вересня 2007 року, що укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» та [PERSON], визнати недійсним іпотечний договір від 19.09.2007р. зареєстрований в реєстрі № 1436, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» та [PERSON], зупинити ПАТ «Укрсиббанк» нарахування пені, відсотків, штрафних санкцій за договором про надання споживчого кредиту № 11218082000 від 18 вересня 2007 року, виключити з реєстру обтяжень та заборон відчуження запис про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна за іпотечним договором від 19.09.2007р., а саме квартиру за адресою [ADDRESS] та зобов'язати ПАТ «Укрсиббанк», повернути [PERSON], у натурі все, що він отримав на виконання умов за договором про надання споживчого кредиту № 11218082000 від 18 вересня 2007 року . В обґрунтування зазначено підстави визнання недійсними договорів : - в кредитному договорі не зазначено, що відповідач є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій , не мав відпровідної генеральної ліцензії і ця інформація не була надана позивачу; - відсутність права на видачу споживчого кредиту іноземною валютою; - нечесна підприємницька практика , що вводить споживача в оману; - покладення валютних ризиків на споживача ; - несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, відсоткової ставки;. - не було повідомлено споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надані кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням , поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичні оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідної ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на я споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладній інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; - кредитний договір зі сторони Банку, був підписаний начальником відділення № 568 АКІБ «Укрсиббанк» Горішняковим Андрієм Іллічем на підставі довіреності від 24.05.2007р, але документального підтвердження повноважень даної особи на підписання договору споживчого кредиту не надано, як і не надано чи мала дана особа відповідні повноваження та чи надані відповідні повноваження юридичною особою відділенню № 568. Норми права на які посилається позивач та її представник: -п.3.3 Рішення Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10.11.11р.; -ст. 11,15,18, п. 2 ч. 1 ст. 19, ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»; -ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» ; - ч. 1 ст. 4, ч. 3 ст. 12 , пункт 2 статті 19 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків І фінансових послуг»; - ст. 3 п.6 , ст. 7, ч.3 статті 91,95, 203, 215, 227 ЦК України; - ст. ст. 1, 5, 11, 13 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" ; - п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9. Докази на які посилається позивач: -Відсутність Генеральної ліцензії в банку на час укладення договору; -Відсутність довіреності банку на представника , що підписував договір від імені банку -Висновок експерта. 2. Позиція відповідача щодо позову: В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнала та просить відмовити в задоволенні позову повністю, оскільки позивач перед підписанням договорів отримав повну та вичерпну інформацію про умови кредитування. Відповідач надав Позивачу кредит в іноземній валюті в сумі 23 626,00 дол. США., у порядку та на умовах, зазначених Кредитним договором. Відповідно до п.п. 1.1, 1.2.2, Кредитного договору позивач зобов'язався належним чином прийняти, використовувати і повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту. Банк виконав свої зобов'язання за Кредитним договором перед Позивачем , надавши кредит іноземній валюті в сумі 23 626,00 дол. США.,у порядку та на умовах, зазначених Кредитним оговором. Позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з додатком № 1 до Кредитного договору було зазначено графік погашення кредиту, а додатком № 2 до Кредитного договору графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту. Таким чином Позивач перед підписанням отримав повну та вичерпну інформацію про умови кредитування. Відповідно до п.9.13. Кредитного договору позичальник свідчить про те, що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношень до нього. Банк має право здійснювати операції в іноземній валюті. Незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена і ризик знецінення гривні чи іноземної валюти покладається на сторін Кредитного договору. 24 грудня 2001 р. Національний банком України видано AT «УкрСиббанк» банківську ліцензію №75 на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, та письмовій Дозвіл № 75-2 від 19 листопада 2002р. на право здійснювати операції з валютними цінностями. При укладенні Кредитного договору в іноземній валюті (доларах США) та беручи на себе певні обов'язки щодо погашення цього кредиту саме в доларах США, Позичальник повинен був усвідомлювати, що курс національної валюти України до долара США не є незмінним. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до п.5.6. Постанови Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 Про затвердження Положення про організацію операційної діяльності в банках України, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконання операцій. В матеріалах справи міститься виписка за Кредитним договором та розгорнуті розрахунки, які відображають детальну інформацію, розміри отриманих та повернутих коштів, залишку заборгованості за Кредитним договором. За результатами проведеної експертизи згідно умов Договору про надання споживчого кредиту № 11218082000 від 18.09.2007 року - (додаток 1 до експертизи) встановлено : реальна % ставка 12,86 % абсолютне значення подорожчання кредиту 43 140,69 долара США . Даний розрахунок приведено в валюті кредитного договору (USD в доларах США), однак він є відмінним від банківського розрахунку Графіку сукупної вартості кредиту, оскільки банківський екземпляр містить відображення сум у національній валюті позначених колонках 6 (6.1-6.4) -(платежі на користь третіх осіб), а експертом платежі на користь третіх осіб конвертовані у іноземну валюту - долар США. Висновок експерта розрахований не у відповідності до умов кредитного договору, помилковою конвертацією супутніх послуг у іноземну валюту, а також включення інших платежів, що не є супутніми послугами та наведення розрахунку в гривневому еквіваленті (за наявності - валюти кредиту - долара США), тому має бути критично оцінений судом. Норми права на які посилається представник відповідача: - ст.ст.202,215, ч.3 ст. 533, ст. ст. 1046, 1054 Цивільного кодексу України; - ст.47 та ст.49 Закону України «Про банки і банківську діяльність»; - Ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.93 р. за N 15-93; - Закон України «Про Національний банк України»; - п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою НБУ від 14.11.2004р. №483. Докази на які посилається відповідач: -Кредитний договір; -Графіки 1 та 2 до Договору; -Довідки-розрахунки заборгованості; -Порядок кредитування фізичних осіб від 15.06.2007 року з наступними змінами; 3. Судом встановлено наступні факти : 18 вересня 2008 року між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк», який відповідно до вимог Закону України «Про акціонерні товариства», змінив назву на Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк» (AT «Укрсиббанк») укладено кредитний договір № 11218082000 від 18 вересня 2007 року. Банк надав Позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті, Долар США (USD), в сумі 23626 доларів США. На виконання даного договору позивачем було сплачено згідно розрахунків позивача 26925 дол. США ( а.с. 96 т.2). Та згідно розрахунків банку станом на 12.05.2017року по кредиту - 3990,40 дол.США, по процентам за користування кредитом - 12561,78дол.США, по пені - 1883,71грн., по комісії - 101 грн. ( а.с. 194 т.2). 4.Норми права , що регулюють дані правовідносини: - ст. 99 Конституції України; - ст. ст.192,203,215 ЦК України, - ст. ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів»; - ст.ст. 2, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність»; - ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»; 5.Обставини встановлені судом: 18 вересня 2007 року між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк», який відповідно до вимог Закону України «Про акціонерні товариства», змінив назву на Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк» (AT «Укрсиббанк»), укладено кредитний договір № 11218082000 від 18 вересня 2007 року. Відповідно до пунктів 1.1.даного договору Банк надає Позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті, Долар США (USD), в сумі 23626 доларів США, а позичальник зобов'язується прийняти належним чином використовувати і повернути Банку кредиті кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у Договорі. Позивач має заборгованість по даному кредитному договору, але вважає, що є підстави для визнання данного договору недійсним , а враховуючи сплачені суми на виконання даного договору фактично не має заборгованості перед банком. 6. Висновки суду , щодо встановлених обставин: Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. В той же час, визначаючи правовий статус гривні, вказана норма Основного Закону не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Згідно з приписами статті 192 ЦК України законним платіжним засобом обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадку і порядку, встановленому законом. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до положень статей 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківську установи мають право здійснювати кредитні операції, у тому числі розміщувати залучені кредитні кошти від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, на підставі банківської ліцензії. Стаття 2 вищезазначеного Закону визначає банківський кредит як будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яку гарантію, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. При цьому, відповідно до приписів цієї статті, кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Таким чином, законодавство України чітко визначає правомочність банків на підставі відповідних ліцензій надавати кредити та бути суб'єктом кредитних зобов'язань, а спеціальне законодавство у сфері банківської діяльності не містить приписів, які забороняють банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентувати умови кредитування в іноземній валюті. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», стаття 1 якого відносить надання кредитів в іноземній валюті до валютних операцій. Відповідно до приписів ст. 5 вказаного Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. При цьому, генеральні ліцензії надаються на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання, а індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Пункт «в» ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачає вимогу щодо отримання індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. В той же час, на сьогодні законодавством не встановлені терміни та суми кредитів в іноземній валюті як критерій їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Ця обставина, з огляду на підсилюючий характер норми Декрету, не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті, згідно з вимогами ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, що отримана у встановленому порядку. Відповідно до п. 1.5 Положення «Про порядок видачі, Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу» (затверджене постановою Правління НБУ від 14.10.2004 р. № 483 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 р. за № 1429/100028), використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк, якому у встановленому порядку видано ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями. Крім того, статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що банківська ліцензія - документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність. У зв'язку з цим НБУ неодноразово роз'яснювалось питання, щодо правомірності укладання кредитних договорів в іноземній валюті (Лист НБУ від 07.12.2009 року № 13-210/7871-22612). Виходячи з наведеного, надання та одержання кредиту в іноземній валюті та сплата процентів за цим кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України жодної з сторін договору. 24.12.2001 року НБУ ПАТ «УкрСиббанк» була видана банківська ліцензія № 75 а також дозвіл № 75-2 від 09.11.2002 року. Згідно із п. 9.13. Договору про надання споживчого кредиту № 11218082000 від 18 вересня 2007 року перед підписанням даного Договору Позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Додатком № 1 до Кредитного договору було зазначено графік погашення кредиту, а додатком № 2 до Кредитного договору графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту. Таким чином Позивач перед підписанням отримав повну та вичерпну інформацію про умови кредитування. Відповідно до п.9.13. Кредитного договору позичальник свідчить про те, що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношень до нього. Згідно із ч. 1 ст. 36 Закону України «Про Національний банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком України. Частиною 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» визначено, що валютні курси встановлюються Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. За змістом Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 496 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 листопада 2003 року за № 1094/8415, а також додатку № 1 до нього, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема: долару США, евро та швейцарського франку, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату. Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена і ризик знецінення гривні чи іноземної валюти покладається на сторін Кредитного договору. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Згідно ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Позивач, підписавши спірний кредитний договір засвідчив те, що всі умови договору йому зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього в момент підписання, а після спливу більш ніж семи років, звернувся до суду із позовом про визнання його недійсним. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що вказаний вище кредитний договір є несправедливим до позивача, оскільки при підписанні договору позивач мав реальну можливість ознайомитись з його умовами і за умови непогодження з його положеннями - відмовитися від укладання такого договору. Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Отже, правочин може бути визнана недійсним, якщо: його зміст суперечить законодавству, а також моральним засадам суспільства; при укладенні договорів у сторін не було необхідного обсягу дієздатності; волевиявлення учасника договору не було вільним і не відповідало його внутрішній правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ) ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) суперечать правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Положення правочину що оспорюються (та й всі інші його положення) повністю відповідають вимогам законодавства, жодної з наведених обставин немає, а отже відсутні підстави для визнання їх недійсними з вказаних підстав. Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, яз яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Згідно положень ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. В даному випадку , позивач намагався довести суду , що реальна процентна ставка на момент укладення договору про надання споживчого кредиту є вищою від зазначеної в договорі у зв»язку з чим мало місце підвищення абсолютного значення подорожчання кредиту за договором, що міститься у висновку судового експерта і у зв»зку з цим мають місце порушення прав споживача в розумінні Закону України «Про захист прав споживача». Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позову повністю, оскільки при підписанні вказаного договору всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладенні договору були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства, на що посилається у своїй позовній заяві позивач. Висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи спростовано представником банку в додаткових поясненнях - запереченнях проти позову , оскільки дійсно експертом вказано на те, що реальна процентна ставка на момент укладення договору про надання споживчого кредиту є вищою від зазначеної в договорі, у зв»язку з чим мало місце підвищення абсолютного значення подорожчання кредиту за договором, та вказано, що згідно умов Договору про надання споживчого кредиту № 11218082000 від 18.09.2007 року - (додаток 1 до експертизи) встановлено : реальна % ставка 12,86 % абсолютне значення подорожчання кредиту 43 140,69 долара США . Даний розрахунок приведено в валюті кредитного договору (USD в доларах США), однак він є відмінним від банківського розрахунку Графіку сукупної вартості кредиту, оскільки банківський екземпляр містить відображення сум у національній валюті позначених колонках 6 (6.1-6.4) -(платежі на користь третіх осіб), а експертом платежі на користь третіх осіб конвертовані у іноземну валюту - долар США. Висновок експерта розрахований не у відповідності до умов кредитного договору, з помилковою конвертацією супутніх послуг у іноземну валюту, а також включення інших платежів, що не є супутніми послугами та наведення розрахунку в гривневому еквіваленті (за наявності - валюти кредиту - долара США), тому критично оцінюється судом, так як жодним чином не підтверджує порушень прав позивача та порушень його прав як - як споживача в розумінні Закону України ««Про захист прав споживачів». Так само , недоведеним є і та обставина , що договір від імені банку підписано не уповноваженою на те особою, так як обов»язок доказування покладено на сторони, дана обставина не була доведеною позивачем. Таким чином , позов є необгрунтованим та безпідставним і задоволенню не підлягає повністю. У зв»язку з відмовою в задоволенні позову та згідно ст.ст. 134-142 ЦПК України , судові витрати залишити по фактично понесеним сторонами. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed