Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-12 00:00:00

16.12.2013 р. [PERSON] звернулася до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди до ПАТ „Північний ГЗК» /далі ПАТ/, яким просить стягнути відповідно до ст.ст.23, 1167 ЦК України, ст.237-1 КЗпП України з ПАТ - 243 600 грн. моральної шкоди, у зв'язку з отриманим професійним захворюванням на виробництві, стійкою втратою професійної працездатності. В обгрунтування вказує, що з 21.07.1977р. по 15.04.1986 р. працювала машиністом конвеєра РЗФ-2, з 16.04.1986р. по 26.06.2012р. машиністом крана рудозбагачувальної фабрики № 2 на ПАТ. Тривалий стаж роботи в умовах тяжкої фізичної праці, призвели до стійкої втрати його професійної працездатності та професійного захворювання. Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання №13 від 23.04.2012 р. причиною професійного захворювання стало те, що в процесі виконання роботи вона підпадала під дію вібрації та виробничого пилу, параметри яких перевищують ГДК та ГДР, через недосконалість технологічного процесу та конструктивні недоліки обладнання. Причиною професійного захворювання стала робота на протязі 34 років 9 місяців в шкідливих умовах виробничого середовища та трудового процесу. Висновком профпатологічної МСЕК м. Кривого Рогу від 25 червня 2012р. їй первинно визначена стійка втрата професійної працездатності у розмірі всього 40 % , з них: 25 % по вібраційній хворобі, 15 % по ХОЗЛ безстроково. Виходячи з характеру захворювання, позивачу важко виконувати будь-яку роботу, він відчуває стійкий біль та обмеження рухів в шийному та поперековому відділах хребта, фізичних навантаженнях, турбує утруднення ходи, запаморочення, зниження слуху, набряки гомілок, потребує амбулаторного та стаціонарного лікування, вона обмежена в спілкуванні з оточуючими, вирішенні своїх побутових потреб, що порушує її нормальні життєві зв'язки, просить стягнути з ПАТ 243 600 грн. моральної шкоди. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про місце, день та час розгляду справи повідомлена належним чином. Представник позивача [PERSON] надав заяву про підтримання позову та розгляд справи за його відсутності. Представник ПАТ за довіреністю Доценко Т.Ю. надала письмові заперечення, в яких вказує, що у позивача відсутні законні підстави для відшкодування моральної шкоди. Позивач хоча і перебував в трудових відносинах з ПАТ, але шкода заподіяна працівникові при виконанні трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Оскільки позивач є застрахованою особою, страховий випадок встановлено згідно акту розслідування, то в данному випадку діє законодавство про страхування - спеціальний Закон України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань", і відповідальність несе страховик - Фонд. Позивач свідомо обрав професію зі шкідливими умовами праці, був попереджений та обізнаний з вказаними умовами, користувався пільгами та гарантіями і у всякий час міг змінити роботу. Наявність шкідливих умов праці є об'єктивною на деяких робочих місцях згідно законодавства, гігієнічної класифікації праці. З вказаного видно, що діяльність ПАТ по використанню праці працівників у шкідливих умовах, не є протиправною, що також вказує на відсутність підстав для стягнення моральної шкоди. Крім того, позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду за вирішенням трудового спору відповідно до ст.233 КЗпПУкраїни. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено актом розслідування хронічного професійного захворювання а.с.14-16, що позивачу [PERSON] - 23.04.2012 р. встановлені хронічні професійні захворювання - вібраційна хвороба другого ступеню з церебрально-периферичним ангіодистонічним синдром з рідкими акроангіоспазмами в сполученні з полірадікулопатією, з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим синдромом, двобічним плечолопатковим пері артрозом (ПФС першого ст..), остеоартрозом ліктьових суглобів (ПФ першого ст..) та колінних (ПФ першого-другого ст..), хронічний бронхіт, ЛН першого ст. Позивачу вперше встановлена стійка втрата професійної працездатності в розмірі всього 40 % , з них: 25 % по вібраційній хворобі, 15 % по ХОЗЛ безстроково, згідно висновку МСЕК від 25.06.2012р.,а.с.19. З 01.04.2001 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Ст.ст.21, 28, 34 цього Закону було передбачено обов'язок Фонду по відшкодуванню моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, професійним захворюванням застрахованим та членам їх сімей. Законами України про Державний бюджет України на 2006 рік та 2007 рік, зупинялась дія на 2006 -2007 р.р., абзацу 4 ст.1, підпункту «є» ч. 1 ст. 21, ч. З ст. 28, ч.3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим та членам їх сімей. Крім цього, Законом від 28.12.2007 року № 107 з п.3 Прикінцевих положень вказаного Закону виключені слова, які свідчили про відшкодування за умов, зазначених у цьому пункті, моральної шкоди потерпілим на виробництві і крім того з 01.01.2008 р. припинено відшкодування моральної шкоди Фондом, незалежно від часу настання страхового випадку. Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 Рішення №20-рп/2008 (справа про страхові виплати) зазначив, що положеннями п.1, абзацу 3 п.5, п.9, абзацу 3 п.10, п.11 розділу 1 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.02.2007 року №717, скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції вказаного Закону. Проте Конституційний Суд України вважає,що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст.1167 Цивільного кодексу України та ст.237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу. Встановлений законодавством розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві не суперечить вимогам ст.22 Конституції України. З огляду на викладене, Конституційний Суд України не вбачає підстав для визнання не конституційними положень п.1, абзацу 3 п.5, п.9, абзацу 3 п.10, п.11 розділу 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що при вирішенні спору по відшкодуванню моральної шкоди, завданої позивачу [PERSON] внаслідок отриманого нею професійного захворювання та втрати у зв'язку із цим професійної працездатності, слід застосовувати норми трудового законодавства України, які регулюють спірні правовідносини. Згідно ст.153 КЗпП України - на всіх підприємствах створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці, безпека технологічних процесів, стан засобів захисту, санітарно побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці, на власника покладається обов'язок впровадження сучасних засобів безпеки, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України - власником проводиться відшкодування моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивачу [PERSON], як вказувалося раніше згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання від 23.04.2012р., а.с.14-16, встановлено хронічні професійні захворювання - вібраційна хвороба другого ступеню з церебрально-периферичним ангіодистонічним синдром з рідкими акроангіоспазмами в сполученні з полірадікулопатією, з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим синдромом, двобічним плечолопатковим пері артрозом (ПФС першого ст..), остеоартрозом ліктьових суглобів (ПФ першого ст..) та колінних (ПФ першого-другого ст..), хронічний бронхіт, ЛН першого ст. Виробничими факторами, що спричинили захворювання є робота на протязі 26 років в умовах дії на організм загальної вібрації та 34 роки 9 місцяв в умовах дії на організм виробничого пилу. Рівень загальної вібрації перевищує ГДР, запиленість повітря робочої зони перевищує ГДК. Умови праці, машиніста конвеєра відносяться до 3 класу 2 ступеню шкідливості, важкість праці до 3 класу 2 ступеню шкідливості, згідно санітарно-гігієнічної характеристики умов праці, а.с.11-13. Позивач працювала у вказаних умовах на ПАТ протягом 34 років 9 місяців в умовах впливу шкідливих факторів - пил, в умовах впливу загальної вібрації 26 років. Встановлена вина роботодавця в пошкодженні здоров'я, рекомендовано розробити заходи по зменшенню рівнів виробничого пилу та загальної вібрації на робочих місцях машиністів кранів. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд вважає, що слід врахувати роз'яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, " Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров"я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Таким чином суд враховує, що при первинному огляді 23.10.2012 р. позивачу встановлено 30 % втрати професійної працездатності, коли відповідальність за заподіяну моральну шкоду на Фонд вже не поширювалася, тому відповідальність повинен нести роботодавець. При встановленні розміру моральної шкоди суд враховує характер захворювання, пов'язаного з обмеженням в пересуванні та фізичних навантаженнях, постійних болях у суглобах та хребті, постійних головних болях, фізичних і моральних страждань позивача в зв'язку з цим, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках. Відповідно до наслідків що наступили, які підтверджуються медичними документами а.с.14-16, 19, 23-38, позов [PERSON] слід задовольнити частково та стягнути з ПАТ на користь позивача 14 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, вважаючи суму що вимагає позивач в 243 600 грн. завищеною. Посилання відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду за захистом свого права суд вважає безпідставним, так як відповідно до ст.268 ч.1 п.3 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я. У відповідності зі ст.79, 88 ЦПК України при частковому задоволенні позову, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, слід стягнути з ПАТ на користь держави судові витрати в сумі 121,80 грн. Відповідно до ст.79 ЦПК України, до витрат пов'язаних з розглядом судової справи належать: витрати на правову допомогу, витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду, витрати пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз, витрати пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження, витрати пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Відповідно до положень ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 % встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні». Таким чином, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати на час розгляду справи - 1218 грн., а також з урахуванням того, що розгляд справи відбувався за відсутності представника позивача, не надано розрахунку стосовно часу та вартості послуг адвоката за складання позовної заяви, суд вважає, що оплата послуг адвоката [PERSON], який надавав правову допомогу позивачу, має складати 300 грн., яку слід стягнути з відповідача, відповідно до вимог ст. 84,88 ЦПК України. На підставі ст.ст.153, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial