Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною. Позивач та представник позивача свої позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити та пояснили, що позивач з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі, який у липні 2013 року був розірваний. Від шлюбу мають спільних неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Діти проживають з відповідачкою, але позивач за власною заявою з жовтня 2013 року сплачує аліменти. Між сторонами по справі існують непорозуміння щодо визначення способів участі батька у спілкуванні з сином. Рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 21.03.2014 року №146 визначений порядок спілкування [PERSON] з сином [PERSON] за адресою проживання батька без присутності матері та за попередньою з нею домовленістю. Але, починаючи з серпня 2015 року відповідачка його не виконує та чинить перешкоди у спілкуванні з сином. У серпні 2015 року відповідачка подала до служби у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради заяву про скасування рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області №146 від 21 березня 2014 року. Свої дії відповідачка мотивувала наявністю кримінального провадження №12015160240002203 в СВ Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області щодо причетності [PERSON] до скоєння злочину відносно доньки [PERSON], але, належних доказів причетності відповідачка не надала. 15 вересня 2015 року за результатом розгляду заяви [PERSON] було прийнято рішення про призупинення дії рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області №146 від 21 березня 2014 року до вирішення питання по кримінальному провадженню №12015160240002203. Ухвалою колегії суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області від 02.02.2017 року рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.11.2016 року за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа без самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про позбавлення батьківських прав залишено без змін. Таким чином, між сторонами виник спір з приводу спілкування батька з малолітнім сином, добровільно сторони не дійшли згоди щодо встановлення порядку зустрічі та спілкуванні, відповідачка чинить перешкоди, не виконує рішення органу опіки, не враховує думку позивача, зовсім відмовляє у спілкуванні, без поважних причин відмовляє в побаченнях з дитиною, в звязку з чим, позивач був змушений звернутись до суду. Відмова у спілкуванні з дитиною, суттєво впливає на позивача, викликає душевний біль, моральні страждання, внаслідок чого позивач перебуває у стресовому стані, заподіяну моральну шкоду оцінує у розмірі 10000 грн.. Крім того, що оскільки позивач іншим шляхом не може поновити свої порушені права, він змушений звертатись за юридичною допомогою, сплачувати судовий збір. Відповідачка та представник відповідачки в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, заперечували щодо їх задоволення, вказавши, що неповнолітня дитина [PERSON] не має бажання спілкуватись з батьком та всі свої обґрунтування щодо відмови у задоволенні позовних вимог посилались на обставини, які викладені у кримінальному провадження. Думка представника третьої особи щодо позовних вимог на розсуд суду, але надане раніше рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 21.03.2014 року №146 про визначений порядок спілкування [PERSON] з сином [PERSON] за адресою проживання батька без присутності матері та за попередньою з нею домовленістю підтримала. Суд повно, всебічно та об'єктивно оцінивши наявні у справі матеріали та докази, прийнявши до уваги думку та пояснення сторін та їх представників, викладені ними в судовому засіданні, свідчення свідка, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за таких підстав. Відповідно до ст.3 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог ч.1\~ст.11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, які беруть участь у справі. Згідно\~ст.213 ЦПК України\~рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, яке ухвалено на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено. Позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який у липні 2013 року на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області по справі №495/4197/13-ц був розірваний. Від шлюбу мають спільних неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу та до теперішнього часу неповнолітні діти проживають з матірю та з її другим чоловіком. Позивач [PERSON] за власним бажанням систематично сплачує аліменти на утримання двох дітей, заборгованості не має, крім того, організовує мандрівки та надає грошові кошти на особисті витрати. Але, між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] як батьками існують непорозуміння щодо визначення способів участі батька у спілкуванні з сином [PERSON], добровільно сторони не дійшли згоди щодо встановлення порядку зустрічі батька з сином. Позивач неодноразово звертався до відповідачки з проханням встановити порядок його участі у вихованні та спілкуванні з сином, проте відповідачка відмовляла без поважних в побаченнях з дитиною. Відповідно до ч.2\~ст.15 Закону України «Про охорону дитинства»\~батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (ст.141 СК України). Діти мають рівні права та обов'язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою (ст.142 СК України).\~\~ Обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені\~статтею 150 СК України. Відповідно до\~ст.150 СК України, батьки мають обов"язки щодо виховання та розвитку дитини та, відповідно до частини четвертої цієї статті, батьки зобов"язані поважати дитину. Повага до дитини має базуватися на визнанні незаперечної істини: дитина - це маленька людина, зі своїм внутрішнім світом, своїми уподобаннями, своїми бажаннями та потребами. Згідно до ч.2\~ст.150 СК України\~батьки зобов"язані піклуватися про здоров"я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Права батьків щодо виховання дитини передбачені\~статтею 151 СК України, зокрема, відповідно до яких батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Відповідно до\~ст.153 СК України\~мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою крім випадків, коли це право обмежене законом. З метою врегулювання порядку зустрічей батька з сином позивач звернувся до органу опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради. Рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 21.03.2014 року №146 був визначений порядок спілкування [PERSON] з сином [PERSON] за адресою проживання батька без присутності матері та за попередньою з нею домовленістю. -щосуботи забирати [PERSON], [INFO] о 10.00 годині ранку з адреси проживання дитини та повертати матері до 11.00 години ранку в неділю, а в інші дні за домовленістю сторін. Але, починаючи з серпня 2015 року відповідачка рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 21.03.2014 року №146 не виконує та чинить перешкоди у спілкуванні з сином. Крім того, у серпні 2015 року відповідачкою була подала заява до служби у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради про скасування рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області №146 від 21 березня 2014 року. Свої дії відповідачка мотивувала наявністю кримінального провадження №12015160240002203 в СВ Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області щодо причетності [PERSON] до скоєння злочину відносно доньки [PERSON], але, належних та допустимих доказів причетності [PERSON] до злочину не надано. 15 вересня 2015 року відбулось засідання комісії з питань захисту прав дитини, за результатом розгляду заяви [PERSON] було прийнято рішення про призупинення дії рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області №146 від 21 березня 2014 року до вирішення питання по кримінальному провадженню №12015160240002203. Відповідно до\~ст.157 СК України\~питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно ст.158 СК України\~за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Відповідно до\~ст.159 СК України\~якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Спілкування дитини і батьків є неодмінним елементом належного розвитку і виховання дитини. Таке спілкування слугує задоволенню життєво важливих потреб як дитини, так і дорослих членів сім'ї. Судовий порядок захисту прав батьків, що проживають окремо від дитини, слугує надійною гарантією здійснення права на спілкування. Батько дитини має право на спілкування з нею, тому слід створити умови для одночасного спілкування з дитиною обох з батьків. Матеріали справи містять достатньо доказів того, що батько дитини [PERSON] характеризується позитивно, має постійне місце праці, стабільну заробітну платню, сплачує аліменти на утримання дітей, ставлення батька до виконання своїх обов'язків, зокрема щодо утримання дітей, його прихильність до дітей, бажання приймати участь у вихованні, спілкуванні, розвитку, позивач намагається піклуватися про свого сина, але відповідачка створює перешкоди, стосовно\~неможливості його нормального спілкування з сином. Проте судом не встановлено ухилення батька [PERSON] від виховання дитини, свідомого нехтування ним своїми обов'язками, жорстокого поводження, застосуванння недопустимих методів виховання, приниження людської гідності дитини, що батько дитини може негативно впливати на сина, не зможе впоратися у догляді за ним та забезпечити йому режим життя, разом із необхідним лікуванням. В даній ситуації кожен із батьків любить дитину, піклується про неї та ставиться до своїх батьківських обовязків відповідально з урахуванням їх можливостей, але всі намагання мирним\~шляхом врегулювати даний спір призводить лише до конфліктів, оскільки відповідачка\~перешкоджає позивачу у спілкуванні з дитиною він був вимушений звернутися до суду з позовною заявою. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Згідно із ст.3 «Конвенції про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року (набрала чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, позивачем заявлена вимога про відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000 грн., в звязку з відмовою у спілкуванні з дитиною, що суттєво впливає на позивача, викликає душевний біль, моральні страждання, внаслідок чого позивач постійно перебуває у стресовому стані. Отже, предявляючи вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 10000 грн., позивачем не зазначено у чому полягає завдана на вказану суму йому моральна шкода, якими доказами підтверджується її наявність, з її відшкодування. Згідно ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В судовому засідання не знайшла свого підтвердження та обставина, що неправомірними діями відповідачки позивачу була завдана моральна шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідачки і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи (відповідача). Фактично позивачем на його обгрунтування наведені лише його письмові пояснення та міркування загального характеру, які не є доказом у цивільній справі, що не доводить вину відповідача в завданні моральної шкоди. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст.10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. В силу\~ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується, зокрема, грішми. При цьому, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Дійсно відповідно до положень\~ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Згідно роз'яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України в п.п.3, 9\~постанови №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти будь-які втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних, зокрема фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При цьому, розмір відшкодування\~\~моральної шкоди повинен визначатись залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав потерпілий, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема стану здоров'я потерпілого, тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану. Таким чином, суд приходить до висновку, що правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди не має. Відповідно до ч.3 ст.79 ЦПК України, до витрат, повязаних з розглядом судової справи належать витрати на правову допомогу. Згідно ч.1 ст.84 ЦПК України, витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони. На підставі\~ст.88 ЦПК України, пропорційно до задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати по оплаті судового збору.

Outcome: partial