Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-01 00:00:00

[PERSON] 22.04.2014 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод користування власністю шляхом виселення, відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначивши, що на підставі договору довічного утримання від 09.06.2007р. за №2724, який був укладений між позивачкою та [PERSON], їй належить домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] [INFO] року [PERSON] померла. Відповідно до п.6 п.п.2.2 Договору довічного утримання №2724 від 09.06.2007 року, право на довічне проживання в домоволодінні, що розташоване за адресою: [ADDRESS], без права власності мав [PERSON]. [INFO] року [PERSON] помер. Наприкінці жовтня 2013 року, позивачка дізналася, що без її згоди, в домоволодіння [ADDRESS] вселились, [PERSON] та [PERSON]. 05 листопада 2013 року, позивачка звернулася до Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області з заявою про вчинення злочину, а саме самовільне вселення, без дозволу позивачки в домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] Також, відповідачі не впускають [PERSON] у двір, чинять перешкоди у користуванні власністю. 18.11.2013 року від Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області надійшов висновок від 16.11.2013 року, в якому було зазначено, що працівниками міліції було проведено профілактичну бесіду з гр.. [PERSON] та [PERSON], які пообіцяли висилитися з домоволодіння [ADDRESS] . Разом з тим, до теперішнього часу відповідачі не висилились з домоволодіння [ADDRESS] Також, у зв'язку із вчиненням відповідачами протиправних дій, щодо її майна та вчинення перешкод у користуванні домоволодінням [ADDRESS] внаслідок яких вона позбавлена доступу до домоволодіння, їй завдана моральна шкода. У зв'язку з тим, що їй чиняться перешкоди в користуванні власністю вона змушена звернутися до суду та просила зобов'язати [PERSON], [PERSON] не чинити їй , перешкоди у користуванні власністю, а саме будинком який знаходиться за адресою: [ADDRESS], шляхом виселення з домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] стягнути з відповідачів солідарно, грошові кошти у розмірі 20000,00 грн. у якості відшкодування моральної шкоди та судові витрати. В судове засідання позивача [PERSON] не з'явилася, про день місце та час проведення судового засідання сповіщена належним чином. Письмово просила справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. В судове засідання відповідачі [PERSON] та [PERSON] не з'явилися. Про день місце та час розгляду справи сповіщені належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомили, письмових заяв від них не надходило. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що позовні вимоги підлягають часковому задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] належить домоволодіння [ADDRESS] на підставі Договору довічного утримання від 09 червня 2007 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі з №14.(а.с.8-9) та 24.07.2007 року зареєстровано в КП «ДМБТІ» /а.с.10/ [INFO] року [PERSON] померла./а.с.19/ Відповідно до п.6 п.п.2.2 Договору довічного утримання №2724 від 09.06.2007 року, право на довічне проживання в домоволодінні, що розташоване за адресою: [ADDRESS], без права власності мав [PERSON]. 05 листопада 2013 року, позивачка звернулася до Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області з заявою про вчинення злочину, а саме самовільне вселення, без дозволу позивачки в домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS]/а.с.20/ 18.11.2013 року від Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області надійшов лист, в якому було зазначено, що в ході проведення перевірки подій зазначених в заяві від 05.11.2013 року, було опитано гр.. [PERSON] та [PERSON],які пояснили, що мешкають в домоволодінні [ADDRESS] з метою догляду хворого діда [PERSON] за його проханням. Останні пообіцяли висилитись з домоволодіння [ADDRESS] в найближчий час, так як не мають права там знаходитись. /а.с.21,22/ [INFO] року [PERSON] помер. Після смерті [PERSON], позивачка повторно звернулася до Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області з заявою про вчинення злочину, а саме самовільне вселення, без дозволу позивачки в домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] на що її було направлено висновок від 23.01.2014 року, в якому зазначено, що згідно проведеної перевірки було встановлено та опитано гр.. [PERSON], який з даного приводу пояснив , що дійсно на теперішній час він мешкає в домоволодінні [ADDRESS] , де тривалий період часу доглядав за [PERSON], з яким у нього була домовленість про те, що він буде мешкати в даному домоволодінні після його смерті до закінчення зимового періоду./а.с.24/ Відповідно до вимог ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, водночас власник має право вчиняти щодо свого майна, будь які дії які не суперечать закону. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку встановлених законом. В силу ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За правилами ст. 150 ЖК України власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст..155 ЖК України власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком, крім випадків , установлених законодавством. З урахуванням викладеного, суд вважає що позовні вимоги про усунення позивачу, перешкоди у користуванні власністю, шляхом виселення з домоволодіння [PERSON], [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Натомість суд вважає такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди з відповідачів з огляду на наступне. Позивач вважає, що право на відшкодування моральної шкоди у неї виникло на підставі ст. 1167 ЦК України. Разом з тим, відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Однак положення ст. 1167 ЦК України, регулюють позадоговірні (деліктні) відносини, а тому на виниклі між сторонами правовідносини вони не поширюються, оскільки норми ЖК України, на підставі яких позивач просить задовольнити позовні вимоги, не передбачають право на відшкодування моральної шкоди. Така позиція викладена у рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.12.2012 року по справі № 6-46747св12. За змістом ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Аналізуючи фактично встановленні в судовому засіданні обставини справи, оцінюючи усі докази, які були досліджені судом під час розгляду справи в їх сукупності та розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, як того вимагає ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог у заявлений позивачем спосіб. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial