Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-01 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Івано-Франківської міської ради про визнання права на безоплатне одержання земельної ділянки площею 0.2504 для ведення особистого селянського господарства та площею 0.10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою [ADDRESS]. У позовній заяві зазначено, що [PERSON] 17.06.2013р., 11.10.2013р. та 23.10.2013р. звернулася до відповідача із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0.2504 для ведення особистого селянського господарства, однак відповіді нею не отримано. 18.08.2011 року [PERSON] звернулася до відповідача із заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо отримання документа на земельну ділянку площею 0.10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою [ADDRESS], і в січні 2014 року отримано відповідь (не зазначаючи позивачем тексту відповіді). 23.06.2014 року позовні вимоги було уточнено представником позивача (змінена мотивувальна частина позову, прохальна частина позовузалишена без змін). В судовому засіданні представник позивача вимоги поданої позовної заяви підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача позов не визнав, зазначивши про те, що спірні земельні ділянки можуть надаватися виключно Івано-Франківською міською радою за процедурою визначеною законодавством при умові надання позивачем необхідного проекту чи технічної документації, що останньою не дотримано. При цьому спосіб захисту в суді як визнання права на нерухоме майно не є вірним. Заслухавши пояснення представників, дослідивши докази, які надані на обґрунтування позовних вимог та заперечень, з'ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 18.08.2011 року [PERSON] звернулася до директора ТзОВ «НВП ГІС» із заявою про виготовлення технічної документації із землеустрою щодо отримання документа на земельну ділянку площею 0.10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.с.9), при цьому твердження позивача, що саме цим днем було звернення до відповідача, спростовується саме даною заявою, адресованою іншому адресату, а не міській раді. До технічної документації позивачем в подальшому отримувалось ряд документів, які надавались через запити до ЦНАП м.Івано-Франківська (а.с.74-75), в т.ч. довідку з містобудівного кадастру. Після виготовлення технічної документації на земельну ділянку площею 0.10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, [PERSON] звернулася до відповідача про передачу даної ділянки у власність, що не заперечується сторонами. 27.04.2012 року питання передачі ділянки площею 0.10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд у власність [PERSON], розглядалося на сесії Івано-Франківської міської ради та рішення не було прийнято через відсутність необхідної кількості голосів депутатів, про що свідчить відповідь адресована позивачу (а.с.10). Як встановлено судом, рішення міської ради не оскаржувалось, повторно документи на міську раду позивачем не подавалися. 17.06.2013р. [PERSON] звернулася до відповідача із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0.2504 для ведення особистого селянського господарства (а.с.12) та на засіданні міськвиконкому міської ради 05.09.2013 року, в зв'язку з проходженням через дану земельну ділянку проектної дороги-вулиці місто формувального значення, дане питання необхідної кількості членів виконкому для подальшого подання на сесію не набрало, про що повідомлено заявника [PERSON] 06.09.2013 року листом-відповіддю та роз'яснено можливість оскарження до суду (а.с.11). Інших звернень до відповідача, на які посилається позивач в позові, не надано до матеріалів справи. При цьому, судом також встановлено, що в цій частині спору по земельній ділянці площею 0,2504 га, звернення стосувалось тільки щодо отримання дозволу на виготовлення документації, а не її затвердження, тобто проекту землеустрою у сторони позивача немає. Під час розгляду справи судом, [PERSON] 18.04.2014р. звернулася через Центр надання адміністративних послуг, та отримала довідку з містобудівного кадастру (а.с.23, 42-47, 48-53) по двох земельних ділянках площею 0.2504 га та 0.10га, з яких вбачається в порівнянні з ситуаційною схемою та фрагментом генерального плану міста, що запроектовано дорогу-вулицю містоформувального значення, в т.ч. по даних земельних ділянках. При цьому суд зазначає, що на земельній ділянці площею 0.10 га є вже наявні існуючі будівлі (а.с.53, 62-66), однак повторно до міської ради позивач не зверталася, як вже зазначалось вище, рішення не оскаржувала. Судом також встановлено, що станом на 1954 рік за батьком позивача було зареєстровано в погосподарській книзі земельна ділянка площею 0.15 га (а.с.67), будинок збудований 1939 року, згідно техпаспорта, на вимогу суду позивач не надала інших доказів про облікування за нею іншої площі (0,10+0,2504 га) земельної ділянки, ніж зазначеної по даній погосподарській книзі (0,15 га). Дані правовідносини по цивільній справі врегульовані Земельним кодексом України та Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", а також нормами ЦК України Так, згідно ст..78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Формування земельної ділянки, за вимогами ст.79-1 цього ж кодексу, полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв'язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Державна реєстрація прав суборенди, сервітуту, які поширюються на частину земельної ділянки, здійснюється після внесення відомостей про таку частину до Державного земельного кадастру. Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за проектами землеустрою із впорядкування існуючих землеволодінь. Позивач не надала доказів формування спірних земельних ділянок. Окрім цього, суд також звертає увагу на те, що за нормами ч.1 ст..81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульовано ст..118 ЗК, за якою громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні (при цьому позивачем не надано підтверджуючий документ обліку за нею земельної ділянки, тобто перебування ділянок в її користуванні), подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації (клопотання позивача подавалися саме з метою використання права на передачу безоплатно у власність двох ділянок), подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку. З врахуванням даних норм, позивач не оскаржуючи рішення про відмову в порядку КАС України, звернулась про визнання права на спірні ділянки до суду, без дотримання процедури звернень до відповідача, в повноваження якого виключно відносяться питання передачі таких прав на землю. Суд звертає увагу щодо підстав та оформлення набуття прав, а саме за вимогами ст..125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Окрім того, обраний спосіб захисту прав позивача в суді - визнання права власності на об'єкти. Так, за ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Позивач не є власником земельної ділянки, документи на спірні земельні ділянки не втрачалися, право власності на земельні ділянки не визнається відповідачем, оскільки не дотримано процедури щодо виготовлення документації на земельні ділянки та не отримано рішення відповідача щодо відмови. За статтею 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Однак, як встановлено судом, право на землю позивачем не набуто у встановленому порядку. А тому не заслуговують на увагу і доводи представника позивача на дотримання процедури надання земельної ділянки у власність [PERSON] Відповідно до вимог ст.10 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами та іншими учасниками процесу доказів. Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 78, 79-1, 81, 118, 122, 125, 126, 186-1 ЗК України,

Outcome: dismissed