Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-21 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Прокуратури з нагляду за додержанням законів у військовій сфері Західного регіону України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди завданої незаконними діями органу досудового слідства, прокуратури і суду. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що протягом 2003-2011р.р. проходив військову службу в м. Берегово Закарпатської області. 11.05.2007р. військовим прокурором Львівського гарнізону відносно нього була порушена кримінальна справа за ознаками злочину, передбаченого ст. 27 ч. 4 ,369 ч. 1 КК України, та обвинувальним актом направлена до Пустомитівського районного суду Львівської області. Судовий розгляд тривав три роки та 22.10.2010р. постановою суду було виділено в окреме провадження справу відносно [PERSON], [PERSON] і [PERSON] і направлено на додаткове розслідування. Постановою старшого слідчого військової прокуратури Львівського гарнізону від 18.10.2011р. вказана кримінальна справа в частині вчинення [PERSON] злочину закрита на підставі ст. 213 п. 2 КПК України за недоведеністю у вчиненні злочину та скасований запобіжний захід - підписку про невиїзд. Таким чином, протягом 41 місяця незаконно знаходився під слідством і судом. Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності зазнав сильних душевних страждань, порушено нормальні життєві зв'язки, принижено честь офіцера, людську гідність і репутацію. Просить позов задоволити та стягнути в судовому порядку з відповідачів спричинену моральну шкоду в розмірі 100 000 грн., витрати на правову допомогу на стадії досудового слідства 20 000 грн. та 616,82 грн. за проїзд з місця проживання до військової прокуратури з врахуванням індексу інфляції і 3% від цієї суми на момент фактичної виплати, зобов'язати військову прокуратуру принести письмові вибачення, присудити витрати на правову допомогу при судовому розгляді. У підтвердження вимог покликається на копію постанови старшого слідчого військової прокуратури Львівського гарнізону, постанову про порушення кримінальної справи, та інші долучені до справи документи, які просить вважати вичерпними в обґрунтування позову. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], по належній довіреності від 28.11.2011р., вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні вищенаведеним мотивам позову. Просить позов задоволити. Представник відповідача - Державної казначейської служби України, за довіреністю Квасніцький О.В. (а.с. 89) проти позову заперечив. Мотивує тим, що право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду дає лише встановлена незаконність дій посадових осіб вказаних органів. Однак, жодним процесуальним документом незаконність дій органів дізнання, досудового слідства та прокуратури не встановлена. Вважає, що зібрані докази в сукупності вказують на причетність [PERSON] до скоєного злочину. Тому просить в позові відмовити за безпідставністю. Представник відповідача Львівської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України Гончар Б.С., за дорученням від 10.09.2013р., підтримав позицію представника відповідача Державної казначейської служби України, просить в позові відмовити. Перевіривши матеріали справи, заслухавши думку учасників процесу, оцінивши зібрані по справі докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав. Встановлено, що протягом 2003-2011р.р. [PERSON] проходив військову службу в м. Берегово Закарпатської області. Постановою старшого помічника військового прокурора Львівського гарнізону [PERSON] від 11.05.2007р. відносно [PERSON] була порушена кримінальна справа за ознаками злочину, передбаченого ст. 27 ч. 4 ,369 ч. 1 КК України. Постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 22.10.2010р. виділено в окреме провадження справу відносно [PERSON], [PERSON] і [PERSON] і направлено на додаткове розслідування. (а.с. 107-108) Постановою старшого слідчого військової прокуратури Львівського гарнізону від 18.10.2011р. вказана кримінальна справа в частині вчинення [PERSON] злочину закрита на підставі ст. 213 п. 2 КПК України за недоведеністю у вчиненні злочину та скасований запобіжний захід - підписку про невиїзд. (а.с. 11-21) Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, який її завдав, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч. 2 ст. 1176 ЦК України ). Встановлено, що обставини, на які покликається позивач, підтверджено копіями вказаних процесуальних документів, таким чином, позивач протягом 41 місяця незаконно знаходився під слідством і судом. П. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» № 266/94-ВР від 1 грудня 1994 року, зазначено, що підставами відшкодування шкоди, завданої громадянинові, крім іншого, є незаконне засудження, незаконне притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Пункт 2 ст. 2 цього Закону України № 266/94-ВР від 1 грудня 1994 року передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінальної справи за відсутності події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину. Відповідно до ст. 13 Закону України від 1 грудня 1994 року "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. У п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Що стосується вимоги про відшкодування моральної шкоди, то такі слід задоволити частково. Слід визнати обґрунтованими мотиви спричинення такої шкоди позивачу, оскільки останній, зазнав сильних душевних страждань, було порушено нормальні життєві зв'язки, принижено честь офіцера, людську гідність і репутацію Однак, суд не погоджується з сумою морального відшкодування, запропонованою позивачем. На думку суду слід визнати необхідною і достатньою суму моральних збитків у розмірі 30 000 грн. за спричинені моральні страждання. Таким чином, суд вважає, що з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] слід стягнути моральну шкоду в сумі 30 000 грн. Враховуючи вимоги ст. 84 ЦПК України, слід також стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 20 000 грн. та 4 000 грн., підтверджених квитанцією до приходного касового ордера № 25 від 22.10.2010р. та № 2 від 22.01.2014р. Водночас не підлягає до задоволення вимога в частині стягнення 616,82 грн. витрат на проїзд, оскільки суду не представлено оригіналів проїзних документів. При таких обставинах суд вважає також необґрунтованими вимоги про стягнення трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов'язання згідно ст. 625 ЦК України, оскільки такі правові наслідки настають у разі порушення зобов'язання встановленого договором або законом. Також не підлягає до задоволення вимога про стягнення суми інфляційних втрат, оскільки такі не доведені за вказаний позивачем період.

Outcome: dismissed