Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-01 00:00:00

30.01.2015 позивачі звернулись до суду з вказаним позовом до відповідача, в якому просять: визнати дії відповідача щодо відмови у поверненні грошових коштів, сплачених за договором фінансового лізингу від 04.09.2014 у розмірі 24 300 грн. неправомірними, стягнути з відповідача на користь [PERSON] грошові кошти сплачені за вказаним договором у розмірі 24 300 грн., стягнути з відповідача на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 4 500 грн, стягнути з відповідача на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 4 500 грн. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що 04.09.2014 між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу, відповідно до умов якого ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» взяло на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - автомобіль марки «Nissan Juke» та передати предмет лізингу у користування [PERSON] на строк та на умовах, передбачених цим договором. На виконання умов договору позивач [PERSON] сплатив авансовий платіж у розмірі 24 300 грн., що складає 10% вартості автомобіля, а решту грошових коштів необхідно було сплатити після підписання акту прийому-передачі при доставці покупки. Однак, в порушення умов вказаного договору, в обумовлений договором строк вказаний автомобіль не був переданий [PERSON], у зв'язку з чим згаданий договір було розірвано, разом з тим на вимогу [PERSON], відповідач відмовився повертати останній сплачені грошові кошти в розмірі 24 300 грн., мотивуючи тим, що зазначена сума грошових коштів є комісією за організацією, яка відповідно до умов договору поверненню не підлягає. Проте, позивачі стверджують, що сплачена сума грошових коштів є саме авансовим платежем, а не комісією за організацією, яка полягала тільки у виготовленні документації. Оскільки відповідач взяті на себе зобов'язання за вказаним договором не виконує, позивачі, посилаючись на несправедливі умови договору фінансового лізингу та на порушення ст. 4, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», просять визнати дії відповідача неправомірними та повернути їм сплачені грошові кошти у вказаному розмірі. Крім того, позивачі вважають, що діями відповідача їм завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, які вони зазнали у зв'язку з протиправною поведінкою відповідача. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на викладені в ній обставини, просив позов задовольнити в повному обсязі. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, направив на адресу суду заяву, згідно якої просив проводити розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, просив відмовити у його задоволенні. Заперечуючи проти позову, представник відповідача зазначив, що при укладенні вказаного договору, сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, що ставляться чинним законодавством, дотримані всі вимоги щодо змісту та форми договору, будь-яких зауважень чи претензій щодо його незрозумілості позивач [PERSON] не заявляла, а тому відсутні підстави стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства та навмисне введення позивача в оману. Крім того зазначає про відсутність жодних доказів того, що оспорюваний договір вчинявся під впливом помилки щодо правової природи правочину, прав та обов'язків сторін. Твердження позивачів про те, що сплачена сума коштів не є комісією за організацією вважає безпідставними, оскільки спростовується Додатком №1 до вказаного договору, в якому чітко зазначено, що сума в розмірі 24 300 грн. є комісією за організацією. Оскільки відповідно до п.12.11 ст. 12 договору фінансового лізингу комісія за організацію поверненню не підлягає, вважає відсутніми підстави для її повернення позивачу [PERSON] Також представник відповідача вважає необґрунтованими вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди та відсутніми підстави для її відшкодування згідно ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Представник третьої особи Нацкомфінпослуг в судовому засіданні поклався на розсуд суду, подавши письмові пояснення. Згідно письмових пояснень, представник третьої особи зазначив, що на звернення позивача від 12.12.2014 щодо врегулювання відносин з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» за договором Нацкомфінпослуг останньому було надано відповідь, відповідно до якої зазначено, що при укладенні казаного договору фінансового лізингу, позивач отримала вичерпну консультацію товариства, про що остання підписала заяву від 04.09.2014. Суд, заслухавши представника позивача [PERSON] - [PERSON], представника відповідача та представника третьої особи, з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх доказами шляхом дослідження, приходить до наступного.дослідивши письмові докази, приходить до наступного. Відповідно до ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Судом встановлено, що 04.09.2014 між відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та позивачем [PERSON] було укладено договір фінансового лізингу №001083, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - автомобіль марки «Nissan Juke» та передати предмет лізингу у користування [PERSON] на строк та на умовах, передбачених цим договором, а позивач [PERSON] зобов'язується прийняти предмет Лізингу та сплачувати Лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору.(а.с.15-29) На виконання умов вказаного договору позивач [PERSON] оплатила платіж у вигляді комісії за організацію у розмірі 24 300 грн., що підтверджується Додатком №1 до вказаного договору та чеком № 04092014143134 від 04.09.2014. (а.с. а.с.27, 34) 08.10.2014 зазначений вище договір фінансового лізингу було розірвано, що підтверджується листом від 08.10.2014 №509 та не заперечувалось в судовому засіданні сторонами. (а.с. 35) 13.11.2014 позивач [PERSON] звернулась до відповідача з вимогою повернути згідно з п.12.11 ст. 12 вказаного договору фінансового лізингу сплачені нею грошові кошти в розмірі 24 300 грн. (а.с.30-31) Листом відповідача від 25.11.2014 №712 позивачу було відмовлено у поверненні вказаної суми грошових коштів з тих підстав, що сплачена сума грошових коштів є комісією за організацією, яка відповідно до п.12.11 ст.12 вказаного договору поверненню не підлягає. (а.с. 32-33) Так, відповідно до п.12.11 ст.12 згаданого договору фінансового лізингу у випадку розірвання даного договору Лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, Лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми Авансового платежу. В такому випадку Комісія за організацію даного Договору Лізингоодержувачу не повертається. Відповідно до ч.1 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Пунктом 8.2 Розділу 8 договору фінансового лізингу встановлено склад Лізингових платежів. Зокрема, п.п. «а» п.8.2.1 Розділу 8 Договору передбачено, що перший лізинговий платіж складається із комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього Договору (надалі - «Комісія за Організацію»), яка розраховується як: Комісія за організацію, яка визначена у Додатку №1 до даного Договору і складає відповідно до Додатку №2 цього Договору 10% від вартості предмету лізингу. (а.с.27, 28) Отже, виходячи зі змісту положень вказаних умов договору фінансового лізингу та, враховуючи, що позивачем [PERSON] була сплачена комісія за організацію, а не інші платежі, на які посилається у своєму позові, суд дійшов висновку про відсутність підстав згідно п.12.11 ст. 12 Договору фінансового лізингу для повернення позивачу [PERSON] сплаченої ним суми комісії за організацію в розмірі 24 300 грн. Посилання позивачів на ту обставину, що грошові кошти в сумі 24 300 грн. були внесені на поточний рахунок не [PERSON], яка є стороною даного договору, а іншою особою - [PERSON] не приймаються судом до уваги, оскільки по суті ці посилання жодним чином не впливають на права та обов'язки будь-кого із сторін договору. Доводи позивачів про недотримання при укладенні оспорюваного Договору вимог Закону України "Про фінансовий лізинг " та ч.ч.1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливих умов вказаного договору не приймаються судом до уваги як безпідставні, оскільки базуються на власному припущенні та ґрунтуються на суб'єктивному тлумаченні умов договору фінансового лізингу та вимог Закону України "Про фінансовий лізинг " , та вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Так, відповідно до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу; розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодежувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуто ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як вбачається зі змісту вищезазначеного договору фінансового лізингу позивача [PERSON] було поінформовано про всі його істотні умови, спосіб та вартість предмета лізингу, строк лізингу, лізингові платежі тощо, що підтверджується підписом позивача на договорі та заяві від 04.09.2014, й позивач засвідчила, що зміст умов лізингу їй зрозумілий.(а.с.61) За таких обставин, власні дії позивача, що виразилися у підписанні договору фінансового лізингу та здійсненні напису щодо ознайомлення з його умовами і відсутністю претензій, являється підтвердженням ознайомлення позивача зі змістом укладеної нею угоди та бажанням щодо настання правових наслідків, обумовлених цією угодою. Виходячи з цього, позивач не заперечує вільного волевиявлення та його вільної згоди щодо всіх умов даного договору фінансового лізингу на момент його укладення та протягом його виконання. Таким чином, при підписанні договору фінансового лізингу всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства. Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Разом з тим позивачі, посилаючись на обставини, які вказують на їх думку, що відповідач своїми діями ввів позивача [PERSON] в оману не надали суду доказів того, що вказаний договір фінансового лізингу визнаний судом недійсним. За таких обставин, суд вважає, що ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» при укладенні договору фінансового лізингу діяло відповідно до норм чинного законодавства та в межах своїх повноважень. Оскільки порушення відповідачем прав позивачів при виконанні умов Договору фінансового лізингу судом не встановлено, відсутні підстави згідно ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» для відшкодування позивачам моральної шкоди у загальному розмірі 9 000 грн. До того ж слід зазначити, що вимоги про відшкодування моральної шкоди та її розмір позивачами не обґрунтовані та суду не доведені. Крім того, слід зазначити, що позивачі, звертаючись з вимогами про визнання дій відповідача неправомірними, обрали спосіб захисту, що не передбачений ст. 16 ЦК України. З огляду на викладене, аналізуючи норми чинного законодавства, оцінюючи всі докази по справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги безпідставні, необґрунтовані та такі, що не підлягають задоволенню. У зв'язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати стягненню не підлягають. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed