Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позов обґрунтовує тим, що з 08.11.2003 року вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.05.2013 року розірваний. В період шлюбу за спільні сімейні кошти колишнім подружжям було придбано житловий будинок в [ADDRESS] , про що укладено договір купівлі-продажу в якому вказано покупцем лише відповідача [PERSON] .. Земельні ділянки для будівництва і обслуговування будинку площею 0,25 га та площею 0,1311 га були подаровані позивачу та відповідачу в рівних частинах. Через деякий час сторони зрозуміли, що поспішили розірвати шлюбні відносини і з листопада 2013 року без реєстрації шлюбу продовжили проживати разом у вищевказаному будинку. Так тривало майже чотири роки до серпня 2017 року поки відповідач без будь-яких пояснень вигнав її з дітьми з дому. Зазначає, що оскільки вищевказаний будинок був придбаний за спільні кошти та в період шлюбу сторін тому він є спільною сумісною власністю подружжя. На день звернення з даним позовом до суду між сторонами не досягнуто домовленості про порядок поділу нерухомого майна. Просить визнати за нею та відповідачем право власності по 1/2 частці будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та стягнути судові витрати по справі. 04.06.2019 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву в якому зазначає, що спірний житловий будинок в [ADDRESS] не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки він придбаний за кошти, які відповідач отримав в подарунок від своєї матері. Жодних доказів наявності спільних коштів на придбання будинку позивач не надала. Також зазначає, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду про поділ майна, який обчислюється з дати набранням рішення про розірвання шлюбу законної сили. Крім того, з моменту розірвання шлюбу позивач втретє звертається в суд з позовом про поділ майна подружжя, що стверджується цивільними справами №167/1390/13-ц, №167/1080/18 і свідчить про те, що позивачу було відомо про порушення її права. Враховуючи наведене просить в позові відмовити за безпідставністю та стягнути понесені відповідачем судові витрати на правову допомогу у розмірі 20 000 грн.. Крім цього, 17.09.2019 року в судовому засіданні представником відповідача [PERSON] подано заяву про застосування строків позовної давності по справі. Де представник відповідача вказав, що на підставі ст.257 ЦК України, ст.ст.72, 115 СК України, вважає, що саме із дати прийняття судового рішення про розірвання шлюбу, почав спливати термін позовної давності щодо будь-яких майнових претензій позивача до відповідача. Також вказує, що під час розгляду у Рожищенському районному суді цивільної справи №167/1080/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя позивач зазначила, що про порушення свого права відносно майна, придбаного у шлюбі з відповідачем вона знала з моменту придбання майна, а саме з травня 2007 року. Після розірвання шлюбу позивач претендувала на поділ спільного майна подружжя, проте відмовилась у добровільному порядку. Таким чином позивач про порушення свого права дізналася в 2013 році, а відтак строк позовної давності закінчився в 2016 році. Вважає, що вона пропустила без поважних причин строк звернення до суду з позовом про поділ майна. Наслідками пропущеного строку позовної давності є відмова у задоволенні позову. А також, позивач не просить суд поновити строк позовної давності та не наводить поважних причин пропуску цього строку. Просив в позовних вимогах [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя відмовити з підстав пропущення строку позовної давності. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданнів позов не визнав, просив у задоволенні позову відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до положень ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст.12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданими учасниками справи. Відповідно до вимог ст.19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин. Судом встановлено, що з 08.11.2003 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.05.2013 року розірваний (а.с.12). Від шлюбу мають двох дітей: дочку [PERSON] , [INFO] та дочку [PERSON] , [INFO] (а.с.8-9). З свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] встановлено, що 09.04.2019 року позивач змінила прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с.7). За час перебування у шлюбі, 18.05.2007 року сторонами придбано житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами в [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 18.05.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Рожищенського районного нотаріального округу Павлюк Р.П., зареєстрованого в реєстрі за №2846, який укладений на ім`я [PERSON] . Пунктом 5.2 Договору зазначено, що дружина Покупця згідна з укладенням даного договору (а.с.15). Земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1311 га та для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,25000 га, які знаходяться в с.Копачівка, Рожищенського району, Волинської області, згідно договорів дарування від 14.09.2007 року в рівних частинах подаровані [PERSON] та [PERSON] (а.с.16-17). Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 2 ст.60 СК України встановлено презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу. Аналізуючи зазначену норму, суд вважає, що реєстрація права на майно, придбане під час шлюбу, лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. За нормами сімейного законодавства, умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя (ч.3 ст.61 та ч.4 ст.65 Сімейного кодексу України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статтею 372 Цивільного кодексу України. Приписами статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Згідно із ч.1 та ч.2 ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Положеннями ч.2 ст.372 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Згідно роз`яснень, що містяться в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Пунктом 24 цієї Постанови роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Верховний Суд України в постанові від 11 березня 2015 року в справі №6-211цс14 дійшов до висновку, що під час вирішення спору щодо поділу майна частка кожного з подружжя в спільному майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін у придбане майно, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладено, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Правовою позицією Верховного Суду України, висловленої в постанові від 01 липня 2015 року в справі №6-612цс15, передбачено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Аналогічна правова позиція міститься в постанові від 16 грудня 2015 року в справі №6-2641цс15, в постанові від 05 квітня 2017 року в справі №6-399цс17. Твердження відповідача, що житловий будинок придбаний ним за рахунок коштів, які він отримав у подарунок від своєї матері суд до уваги не приймає, оскільки доказів на підтвердження даного факту суду не надано. Суд вважає обґрунтованими посилання позивача про те, що житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] є спільним майном подружжя, оскільки вказане майно придбано в період шлюбу та за спільні кошти, що також підтверджується копією трудової книжки позивача [PERSON] (а.с.10-11). Щодо заяви сторони відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі за N 6-17цс17 порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в ст.261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Отже, для правильного вирішення спору слід з`ясувати про захист, якого порушеного права заявлений позов у справі, і з яких підстав заявлений позов у справі, та в залежності від встановленого зробити висновок про правильність обчислення початку позовної давності за заявленими вимогами. Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач просив відмовити у задоволенні позову через сплив позовної давності. Відповідно до Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Судом встановлено, що 03.09.2013 року позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Однак, 16.12.2013 року представником позивача подано заяву про залишення позовної без розгляду, оскільки як ствердили в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] та не заперечили сторони по справі з листопада 2013 року вони вирішили помиритись і позивачка з дітьми переїхала в їх спільний будинок до відповідача в [ADDRESS] і так вони проживали однією сім`єю майже чотири роки, а в серпні 2017 року відповідач з невідомих для неї причин вигнав її та дітей з дому без будь-яких пояснень. З повідомлення начальника Рожищенського ВП Ківерцівського ВП ГУНП у Волинській області Басалика О.І., відповідно до якого було опитано сусідів, встановлено, що сторони з малолітніми дітьми в період з листопада 2013 року по серпень 2017 року проживали за адресою: [ADDRESS] (а.с.21). Таким чином судом встановлено, що позивач про порушення свого права дізналась в серпні 2017 року, а тому строк позовної давності на якому так наполягає відповідач не пропустила. А тому, виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. З долучених до справи акту №30/10 здачі-приймання робіт, акту до договору про надання правової допомоги від 15.05.2019 року, квитанцій до прибуткового касового ордера №29 від 16.05.2019 року, №31 від 30.10.2019 року та №12 від 30.10.2019 року (а.с.102-105), вбачається, що повна оплата послуг адвоката Вінцюк Ю.Б. по договору про надання правової допомоги від 14.05.1019 року, яка здійснена [PERSON] становить 10 000 грн., з яких: з`ясування фактичних обставин справи - 1000 грн., підготовка та подача позовної заяви - 5000 грн., підготовка та подача заяви про виклик та допит свідків від 16.05.2019 року - 1000 грн., представництво інтересів у судових засіданнях 20.06.2019 року, 23.07.2019 року, 29.07.2019 року, 17.09.2019 року, 07.10.2019 року - 2500 грн., авансовий платіж за участь в судовому засіданні 26.11.2019 року. Оплата послуг адвоката Татарин В.М. по договору про надання правової допомоги від 15.05.2019 року позивачем становить 4000 грн., з яких: представництво інтересів у судових засіданнях 20.06.2019 року, 23.07.2019 року, 29.07.2019 року, 17.09.2019 року, 07.10.2019 року - 2500 грн., підготовка додаткових пояснень до позову - 1000 грн., авансовий платіж за участь в судовому засіданні 26.11.2019 року. - 500 грн., всього на суму 14 000 грн. Суд вважає, що сплачені кошти [PERSON] на професійну правничу допомоги, є співрозмірними зі складністю справи та виконаних адвокатами робіт. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України стягненню з відповідача підлягають витрати по сплаті судового збору в розмірі 1557,44 грн. А тому, з відповідача в користь позивача необхідно стягнути 15 557,44 грн. понесених судових витрат. На підставі ст.ст. 57, 60, 61, 65, 69-71 СК України,

Outcome: approved