Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - житловим будинком, розташованого за адресою: [ADDRESS], посилаючись на наступне. В обґрунтування позову позивач зазначила, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. У вказаному будинку зареєстрований [PERSON] (колишній зять), який перебував у шлюбних відносинах з її донькою, однак з 2008 року шлюб між ними фактично припинився, у зв'язку з чим [PERSON] виїхав з даного будинку та протягом 10 років проживає в селі Миколаївка, однак за іншою адресою. На даний час відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS], за місцем реєстрації не проживає тривалий час, що підтверджується відповідним актом обстеження побутових умов від 10.05.2018 року. Позивач у судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву з проханням розглянути справу за її відсутністю, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи сповіщався належним чином, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, у зв'язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 280 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача, ухвалив слухати справу за відсутності відповідачів, що не з'явилися, у порядку заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням позову. Судом встановлені наступні фактичні обставини на підставі представлених письмових доказів. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого по [ADDRESS], на підставі заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.11.2008 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.03.2009 року № [NUMBER], та свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.08.2015 року, що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі. Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виходячи з аналізу змісту ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, у якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності. Відповідно до положень ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому припинення членами сім'ї сімейних відносин з влаcником будинку не позбавляє його права користування займаним приміщенням. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] перебував у шлюбних відносинах з донькою позивача, однак з 2008 року шлюб між ними фактично припинений. Відповідно до довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області 02.07.2018 року [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до акту обстеження житлових умов від 10.05.2018 року [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], однак з 2008 року по теперішній час не проживає. У відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За таких обставин, відповідач підлягає визнанню таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Крім того, звертаючись до суду з дійсним позовом позивач, як на підставу для задоволення позовних вимог, посилається на ст. ст. 71, 72 ЖК України. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Однак суд не погоджується з зазначеними позивачем правовими нормами, які він навів на обґрунтування позову, оскільки правила ст. 71 ЖК України про збереження житлової площі за наймачами та ст. 72 ЖК України про визнання особи такою, що втратила право на житлову площу не розповсюджуються на правовідносини, які виникли між сторонами, у зв'язку з тим, що ці норми матеріального права регулюють правовідносини які виникають між наймачами житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду та їх власниками. Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду пленум роз'яснює, що оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Положеннями ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" закріплено, що судове рішення, що набрало законної сили, є самостійною підставою для зняття з реєстрації. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення особи на пiдставi заяви особи, остаточного рiшення суду, свідоцтва про смерть особи. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача і вважає їх такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved