Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

15.04.2016 року позивач звернулась до суду з позовом, зазначивши, що перебуває з відповідачем в шлюбі з 2004 року. Під час шлюбу, а саме, 15 жовтня 2005 року, вони придбали житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку під ним за адресою: Харківська область, Первомайський район, с. Булацелівка, вул. Озерна 55, яка є їх спільною сумісною власністю, хоча договір укладено на одного покупця [PERSON] Просила, визнати за нею право власності на 1/2 частку будинку та земельної ділянки без виділу в натурі. Подружнє життя у сторін не склалося і відносини погіршилися, втрачене взаєморозуміння, а тому позивач бажає за необхідне поділити спільне майно подружжя. Сторони в судове засідання не прибули, хоча про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представників сторін надійшли письмові заяви про розгляд справи без їх участі, представник позивача наполягає на задоволенні позовних вимог, представник відповідача позовні вимоги визнає в повному обсязі. Враховуючи неявку у судове засідання повідомлених сторін, наявність заяви позивача про розгляд справи без його участі, суд приймає рішення за наявними у справі доказами, без фіксування судового засідання технічним засобом з підстав визначених ч. 2 ст. 197 ЦПК України. . Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено та не оспорюється сторонами: сторони у справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 09 жовтня 2004 року (а.с. 7). Під час шлюбу подружжям придбано згідно договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку під ним за адресою: Харківська область, Первомайський район, с. Булацелівка, вул. Озерна 55 (а.с.8,9), яка є їх спільною сумісною власністю, хоча договір укладено на одного покупця [PERSON] У п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року N 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України",який втратив чинність з 21 грудня 2007 року, роз'яснено, що,вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до ст.ст. 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно,яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна,нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). З правової позиції Верховного Суду України, викладеної ним в постанові від 19 червня 2013 року по справі № 6-55ц13 вбачається,що договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї. Договір, укладений одним із подружжя, за яким майно використане не на задоволення потреб сім'ї, а на інші потреби, не створює обов'язків для іншого з подружжя. Аналогічна позиція міститься у висновках Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за I півріччя 2012 р. - спори, що виникають із сімейних правовідносин п.4 : " У разі якщо одним із подружжя під час шлюбу (чинного на час виникнення спірних правовідносин) придбано будинок, то в силу статей 22, 24 Кодексу про шлюб та сім'ю в подружжя виникла спільна сумісна власність, тобто право іншого з подружжя на частину будинку (постанова Верховного Суду України від 11 червня 2012р. у справі №6-66цс11)". За змістом статей 3, 60, 63, 65, 69,70,74 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, беручи до уваги викладені вище норми СК України, а також факт визнання стороною відповідача спірного будинку та земельної ділянки обєктом спільної сумісної власності сторін, суд вважає за необхідне визнати право власності на 1/2 частину Задовольняючи позов суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 551,21 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved