Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-03 00:00:00

22 березня 2017 року [PERSON] звернулась до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовом, в якому з урахуванням уточнень від 18.04.2017 року просить: - надати [PERSON] дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO], за кордон до [ADDRESS] без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON] терміном на п'ять років; - дозволити [PERSON] або її офіційному представникові, без згоди батька [PERSON], оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої [PERSON], [INFO] за межі України до [ADDRESS] без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON] терміном на п'ять років. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона знаходилась у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. Від спільного проживання мають доньку [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу дитина проживає разом із нею та перебуває на її утриманні. Влітку вона має намір виїхати за кордон, в Російську Федерацію, Ростовська область, місто Цимлянськ для оздоровлення дитини. Відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України. Враховуючи те, що у неї виникли складнощі в отриманні згоди від відповідача, що робить неможливим виїзд дитини за межі України, вона вимушена звернутись до суду із зазначеним позовом. В судове засідання, призначене на 04.05.2017 року позивач не прибула, до суду було надано клопотання про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, зокрема шляхом публікації оголошень на веб-сайті Добропільського міськарйонного суду Донецької області та газеті «Урядовий кур'єр» № 77 (5946) від 25.04.2017 року. Представник Добропільської райдержадміністрації Донецької області в судове засідання не прибув, до суду надано клопотання про розгляд справи без його участі. Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлений ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, відповідно до ст. 224 ЦПК України дійшов до висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого, представник позивача не заперечував. Дослідивши надані до матеріалів справи письмові докази встановлено наступне. 11.10.2011 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Згідно свідоцтва про народження від 08.09.2011 року серії [NUMBER] встановлено факт народження дитини [INFO] - [PERSON], батьками якої записано: батько - [PERSON], мати - [PERSON]. Заочним рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 30.11.2016 року у справі № 227/3391/16-ц шлюб було розірвано. Між сторонами по справі виник спір з приводу відмови відповідача надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон. Згідно ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно до приписів ч. 2-4 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. При цьому, як визначено ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь - якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від сосунків батьків між собою. У відповідності до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, який у статті 4 передбачає, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п.п.1,4 Правил перетинання державного кордону громадянами України виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Аналіз зазначених положень зобов'язує суд при вирішенні питання про надання дозволу на виїзд дитини без згоди одного з батьків з'ясувати державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строк та мету виїзду. В той же час, суд приходить до висновку, що діючим законодавством не встановлено обмежень щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Зокрема, ст.155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися, на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим значенням є інтереси дитини, які повинні бути непорушними незалежно від стосунків батьків між собою. Як встановлено судом позивач з метою виконання обов'язку щодо виховання дитини, забезпечення, піклування про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, бажає тимчасово виїхати за межу кордону України, а саме до Російську Федерацію, Ростовська область, місто Цимлянськ Таким чином, тимчасовий виїзд дитини з матір'ю за межі України не суперечить інтересам дитини і не порушує прав відповідача, як батька дитини. Задовольняючи вимоги позивача частково, суд насамперед виходить з інтересів малолітньої дитини вважає, що поїздка за кордон, а сааме: до Російської Федерації не матиме негативний вплив на дитину, на її фізичний та духовний розвиток, або призведе до погіршення стану здоров'я. Водночас, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог повністю в частині терміну дозволу, про який просить позивач саме на п'ять років. Вказаний проміжок часу є значним та може призвести до обмеження права дитини на спілкування з батьком. Достатнім терміном буде один рік. З урахуванням викладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial