Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-26 00:00:00

24 січня 2020 року [PERSON] в особі представника заявника адвоката Красноруцького О.М. звернулася до Марківського районного суду Луганської області з заявою, в якій просить встановити факт її перебування на утриманні у чоловіка, [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . В обґрунтування своєї заяви вказала, що з 12 червня 1976 року перебувала у шлюбі з [PERSON] , який зареєстрований Поповською сільською радою Краснодонського району Ворошиловградської області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено відповідний запис за №8, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія [NUMBER] від 12.06.1976 року. [INFO] [PERSON] помер. [PERSON] перебував на обліку у Марківському об`єднаному Управлінні ПФУ Луганської області та отримував пенсію за віком, яка становила 12 000 грн. [PERSON] як і її чоловік перебуває на обліку у Марківському об`єднаному Управлінні ПФУ та отримує пенсію за віком, яка станом на грудень 2019 року складає 2000 грн. Отже, на момент смерті чоловіка заявника - [PERSON] єдиним суттєвим джерелом існування їхньої сім`ї становила пенсія чоловіка, оскільки заявник [PERSON] отримувала лише мінімальну пенсію, яка в декілька разів є меншою за доходи чоловіка. Тому основним і постійним джерелом засобів до існування заявника була допомога чоловіка, тобто вона перебувала на його утриманні. Встановлення даного факту їй необхідно для призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника. В судове засідання заявник та її представник не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, до судового розгляду справи представник заявника [PERSON] надали заяви про розгляд справи без їх участі, заявлені вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні (а.с.45-46). 30.01.2020 року начальник управління Душенко Н. надала клопотання про розгляд справи без участі представника об`єднаного управління та долучила до матеріалів справи довідку про розмір пенсії [PERSON] , заперечень не надала (а.с.42-43). Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України особа, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи, що сторони не скористалися правом брати участь у судовому засіданні та надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, суд розглядає цивільну справу за наявними у справі матеріалами. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши докази, які містяться у справі, дійшов наступного. Судом встановлено, що заявник [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 12.06.1976 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] від 12.06.1976 року (а.с.9). З часу укладення шлюбу і до смерті [PERSON] вони проживали разом за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відмітками в їхніх паспортах в розділі про прописку, довідкою №06 від 28.12.2019 року та актом про фактичне проживання з померлою особою №48 від 21.01.2020 року (а.с.4-8,21,22). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Марківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юсьтиції (м.Харків) [PERSON] помер [INFO] в м.Луганськ Луганської області. (а.с.10). Згідно пенсійного посвідчення [PERSON] вона є - пенсіонером за віком (а.с.5). Згідно довідки Марківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області [PERSON] знаходиться на обліку в Марківському об`єднаному управлінні ПФУ в Луганській області та отримує пенсію за віком з січня 2018 року по серпень 2019 року, розмірі 2000 грн. (а.с.11-12). Згідно довідки Управління Пенсійного фонду України Марківське об`єднане управління ПФУ від 29.01.2020 року розмір пенсії [PERSON] на момент смерті на листопад 2019 року, становить 12035,64 грн. (а.с.43). Із витягу з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що [PERSON] станом на 15.01.2020 року не займається підприємницькою діяльністю, інформація про доходи відсутня (а.с.13-14). Із письмових пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] , які являються сусідами сім`ї заявника встановлено, що їм відомо, що пенсія [PERSON] в рази була більшою за пенсію його дружини. (а.с.23-29). Отже, судом було встановлено, що заявник [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який помер [INFO] . Померлий отримував пенсію за віком, яка в декілька разів перевищувала розмір пенсії його дружини. Вирішуючи справу по суті суд виходить з наступного. Згідно ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів, одним із способів якого є встановлення фактів, які мають юридичне значення. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. У відповідності із вимогами ч.3 ст.294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України - суд розглядає справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника, а саме: встановлення факту перебування на утриманні чоловіка надасть право заявнику на отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника. При цьому відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 12.06.1976 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] від 12.06.1976 року (а.с.9). З часу укладення шлюбу і до смерті [PERSON] вони проживали разом за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відмітками в їхніх паспортах в розділі про прописку, довідкою №06 від 28.12.2019 року та актом про фактичне проживання з померлою особою №48 від 21.01.2020 року (а.с.4-8,21,22). Щодо встановлення факту перебування заявника на утриманні чоловіка суд виходить з наступного. Згідно пенсійного посвідчення [PERSON] вона є - пенсіонером за віком (а.с.5). Згідно довідки Марківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області [PERSON] знаходиться на обліку в Марківському об`єднаному управлінні ПФУ в Луганській області та отримує пенсію за віком з січня 2018 року по серпень 2019 року, розмірі 2000 грн. (а.с.11-12). Згідно довідки Управління Пенсійного фонду України Марківське об`єднане управління ПФУ від 29.01.2020 року розмір пенсії [PERSON] на момент смерті на листопад 2019 року, становить 12035,64 грн. (а.с.43). Оцінюючи ці докази з точки зору належності та допустимості суд констатує наступне. Постановою ВРУ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» (від 17.03.15 р. № 254-VIII) визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до ЗУ "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Місто Луганськ Луганської області, відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015. №1276-р, є тимчасово окупованою територією, не підконтрольною українській владі. В Україні визнається та діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави, а чинні міжнародні договори, згода на які надана Верховною Радою, є частиною національного законодавства України. Так, стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», які говорять про те, що документи видані окупаційною владою, повинні визнаватись, якщо їх невизнання тягне за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що «держави члени ООН зобовязані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки від імені або щодо Намібії, але, «у той час, як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей та шлюбів». Така позиція знайшла своє відображення у практиці Європейського суду з прав людини, яка, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», визнається джерелом права в Україні. Так, у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey 18/12/1986&a в;45), Європейський суд обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, а у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v.Turkey 10/05/2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia 23/02/2016 &a21;142) Європейський суд приділив значну увагу аналізу цьому висновку. У справі «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) Європейський суд з прав людини констатував: «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться у цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території життя триває. І це життя потрібно робити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [Європейський судом з прав людини]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавити людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать». Спираючись на сформульований у вищезазначеній справі підхід, Європейський суд з прав людини у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) зауважив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]». Враховуючи те, що визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу, суд, оцінив документи, видані "адміністрацією міста Луганськ", як докази, адже це має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на пенсійне забезпечення гарантоване ст.46 Конституції України. Отже суд констатує, що станом на день смерті [PERSON] , а саме [INFO] , останній та заявник [PERSON] були подружжям, зареєстровані та проживали за однією адресою, і заявник перебувала на утриманні свого чоловіка, оскільки його дохід - пенсія в декілька разів перевищувала дохід (пенсію) заявника, а тому оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні про належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також і взаємний звязок у сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задоволення заяви в повному обсязі. Судові витратина підставі ч.7 ст.294 ЦПК України не відшкодовуються.

Outcome: approved