Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

23 лютого 2021 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог вказує, що з відповідачем позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з 05.06.1998 р. по 24.10.2007 р., що підтверджується копіями свідоцтва про укладення шлюбу, про розірвання шлюбу, копією рішення Сімейного суду Лимасола Республики Кіпр від 24.10.2007., яке набрало законної сили 29.11.2007р., та відповідно цим рішенням суду шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Під час шлюбу з відповідачем сторонами було набуто нерухоме майно у спільну сумісну власність та оформлено на ім`я відповідача. Позивач зазначає, що враховуючи істотну вартість особистого внеску позивача, вартість її частки підлягає збільшенню. Таким чином просить суд виділити позивачу у натурі з урахуванням, що її частка становить 2/3 від вартості спільного майна : 1. квартиру [ADDRESS] ; 2. нежитлові приміщення [ADDRESS] ; 3. гараж [ADDRESS] ; що в сукупному становить у грошовому виразі 5 677 354,00 грн, що менше вартості 2/3 часток на 474 280,67 грн. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2021 року провадження по справі відкрито. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2021 року підготовче провадження по справі закрито та призначено розгляд справи до судового розгляду. 16 червня 2021 року від позивача до суду надійшла заява про зменшення позовних вимог. 09 липня 2021 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач виклав заперечення щодо позовних вимог позивача та заявив про застосування строків позовної давності. 10 серпня 2021 року від позивача до суду надійшли письмові пояснення до судових дебатів. 13 вересня 2021 року від відповідача до суду надійшли письмові пояснення. 16 вересня 2021 року від позивача до суду надійшли письмові пояснення до судових дебатів (уточнені). У судове засідання призначене на 16 вересня 2021 року з`явився представник позивача [PERSON] та представник відповідача [PERSON] . Представник позивача на позові наполягав. Пояснив, що позивач не звертався до суду за захистом права на частку у спільному майні подружжя у зв`язку з погрозами відповідача. Представник відповідача в судовому засіданні підтвердив, що зазначене спірне майно було спільно набутим під час шлюбу, але просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку з пропуском відповідачем строків звернення до суду. Дослідивши матеріали справи, заслухавши думки сторін суд приходить до наступних висновків. Відповідно до уточненої позовної заяви від 16 червня 2021 року, позивач звертається до суду з вимогами про поділ спільного майна подружжя які передбачені ст. 16 ЦК України, ст.5 ЦПК України, а саме припинення правовідносин спільної сумісної власності подружжя та визнанням права особистої власності внаслідок поділу нерухомого майна з виділенням частки позивача у натурі та відповідними наслідками припинення права спільної сумісної власності на об`єкти , які зазначені у позові, а саме: поділити спільне сумісне майно подружжя та визнати за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на Ѕ ідеальну частку: Квартири [ADDRESS] . Поділити інше спільне сумісне майно подружжя за варіантом позивача шляхом поділу у натурі: виділити у натурі та визнати за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] право особистої приватної власності на наступні об`єкти: нежитлові приміщення [ADDRESS] ; гараж [ADDRESS] ; виділити у натурі та визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на наступні об`єкти: нежитлову будівлю, загальною площею 1278,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; А також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за різницю у вартості часток в розмірі 908 246,50 грн (дев`ятсот вісім тисяч двісті сорок шість гривень п`ятдесят копійок) та припинити право спільної сумісної власності подружжя на зазначені вище об`єкти. Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що вимоги позивача є безпідставними та необгрунтованими, такими, що пред`явлені з порушенням строків позовної давності. Судом встановлені наступні обставини справи. З відповідачем позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з 05.06.1998р. по 24.10.2007р., що підтверджується копіями свідоцтва про укладення шлюбу, про розірвання шлюбу, копією рішення Сімейного суду Лимасола Республики Кіпр від 24.10.2007., яке набрало законної сили 29.11.2007р., та відповідно цим рішенням суду шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Зазначена обставина також підтверджена рішенням суду по справі № 2/1522/8917/11 від 13.02.2012 року. Під час шлюбу з відповідачем сторонами було набуто у спільну сумісну власність та оформлено на ім`я відповідача, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, наступне майно: 1. Квартира [ADDRESS] , загальною площею 151,3 кв.м. (свідоцтво про право власності, видане виконавчим комітетом Одеської міської ради 04.05.2005, зареєстроване КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 12.05.2005р.). 2. Гараж [ADDRESS] , загальною площею 29,5 кв.м. (свідоцтво про право власності, видане виконавчим комітетом Одеської міської ради 05.05.2005, зареєстроване КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 16.05.2005р.). 3. Нежитлові приміщення [ADDRESS] , загальною площею 31,7 кв. м. (свідоцтво про право власності, видане виконавчим комітетом Одеської міської ради 05.05.2005). 4. Нежитлова будівля, загальною площею 1278,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (договір купівлі-продажу від 27.07.2007, р/н 2062, зареєстрований 13.08.2007). Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Положеннями ч. 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2012 року (справа № 2/1522/8917/11) позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу задоволено та визнано недійсними договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 20.07.2007 р. між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С.О., р/н 5296; договір купівлі-продажу гаражу [ADDRESS] , укладений 20.07.2007 р. між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С.О., р/н 5301; договір купівлі-продажу нежитлових приміщень [ADDRESS] , укладений 20.07.2007 р. між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С.О., р/н 5305. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24.01.2013 року по вказаній справі апеляційну скаргу представника [PERSON] відхилено та рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2012 року залишено без змін. Так, у вказаній ухвалі зазначено наступне: «Апелянт згоден с тим, що договори від 20 липня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] куплі-продажу квартира № 37 «А» , нежилих приміщень № 6, гаражу [ADDRESS] , визнані недійсними, однак просить суд апеляційної інстанції доповнити рішення суду першої інстанції посиланням на те, що спірні правочини є фіктивними та удаваними, крім того просить вирішити вимоги [PERSON] щодо права на частку в іншому рухомому та нерухомому майні, щодо зобов`язання [PERSON] вчинити певні дії відносно спірного майна, стягнення з [PERSON] грошової компенсації, відшкодування завданої утриманням майна майнової та моральної шкоди, щодо визнання недійсними договорів відчуження транспортних засобів, тощо.» Крім того, в у вказаній ухвалі роз`яснено, що [PERSON] не позбавлена процесуального права в порядку захисту порушеного, невизнаного чи оспорюваного права пред`явити до суду першої інстанції позови щодо об`єктів нерухомого та рухомого майна, права на такі, шкоди, неправомірності дій, тощо (в тому числі й щодо об`єктів нерухомого майна, які були предметом розгляду у даній справі, однак з інших правових підстав). Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється у три роки (статті 256 та 257 ЦК України). Статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно зі ст. 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.ч. 2-3 ст. 72 СК України). Судом встановлено, що шлюб між сторонами розірвано 24.10.2007 року, з позовом про поділ майна подружжя позивачка звернулася до суду в лютому 2021 року. Крім того, судом встановлено, що 2012 році позивач зверталась до суду з позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу щодо майна зазначеного в даному позові. Крім того, ухвалою апеляційного суду позивачу роз`яснено право на звернення до суду з позовом щодо захисту права власності на зазначені об`єкти. Тобто, з вказаного часу позивачка як співвласник майна подружжя дізналася про порушення її права власності і саме з вказаного часу почався перебіг строку позовної давності для вимог про поділ майна подружжя. Європейський суд з прав людини в одній із справ наголосив, що механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі "Фінікарідов проти Кіпру"). Один з елементів "гнучкості" вітчизняної позовної давності закладений у ч. 5 ст. 267 ЦК України, яка передбачає, що у разі якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Досліджуючи пояснення позивача щодо пропуску строків позовної давності суд керується усталеною судовою практикою. Так у постанові Верховного Суду від 29.12.2020 у справі №909/1165/19 у пункті 6.20 судді Верховного Суду зазначили, що чинне законодавство не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. Відповідно до Постанови Верховного Суду від 16.12.2020 у справі №645/545/17 акцентовано увагу на тому, що вирішуючи питання про поважність причин пропуску позовної давності необхідно враховувати, що поважними визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і пов`язані з дійсними труднощами для вчинення процесуальних дій у встановлений строк. У Постанова Верховного Суду від 18.07.2018 у справі №908/1846/17 колегія дійшла висновку, що Цивільний кодекс України у статті 267 передбачає можливість визнання судом поважними причини пропуску позовної давності, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Вирішення питання щодо визнання поважними причини пропуску позовної давності перебуває в межах дискреційних повноважень судів, однак, такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для визнання їх поважними. Разом з тим, якщо пропуск позовної давності має місце зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, рішення про визнання поважними причини пропуску позовної давності може порушити принцип юридичної визначеності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Щодо фізичної особи (громадянина) останніми можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо. Виходячи з вищевикладеного, суд не вважає причини пропуску строку позовної давності позивачкою переконливими, а заперечення на застосування строків позовної давності не є поважними з огляду на те, що предметом розгляду даної справи є поділ спільного майна подружжя. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідачем по справі заявлено про застосування строку позовної давності до вимог позивача про поділ майна подружжя. Таким чином суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed