Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-07 00:00:00

28.03.2019 року позивач [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, відповідно до якого прохала суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 407 525,00 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 620 870,00 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 01.07.2019 року вона була прийнята на роботу на посаду головного бухгалтера ТОВ «Лиманське». Роботодавцем не було своєчасно виплачено їй заробітну плату у розмірі 407 525,00 грн., за відсутністю коштів. Підтвердженням факту існування заборгованості є довідка № 39 від 01.08.2018 року. Позивач вважає незаконними дії ТОВ «Лиманське», а тому прохала стягнути з відповідача на її користь ці кошти, а також, на підставі ч. 1 ст. 117 КЗпП України, прохала стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, що становить 3 502 дні, у розмірі 620 870,00 грн. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 29.03.2019 року відкрито загальне позовне провадження, з викликом всіх учасників справи. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 29.03.2019 року, залишеної частково в силі постановою Полтавського апеляційного суду від 21.05.2019 року, забезпечено позов шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно Товариства з обмеженою відповідальністю «Лиманське» (код ЄДРПОУ 32323794, адреса 38443, Полтавська обл., Решетилівський р-н, с. Лиман Перший) в межах суми заборгованості - 1 028 395,00 грн. 02.05.2019 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого останній заперечував проти позову у повному обсязі, обґрунтовуючи заперечення посиланням на підробку наданого позивачем доказу, а саме довідки № 39 від 01.08.2018 року про заборгованість із виплати заробітної плати у розмірі 407 525,00 грн., з підстав того, що директор ТОВ «Лиманське» на час видачі довідки перебувала у відрядженні та у журналі вихідної кореспонденції товариства відсутній запис про видачу цього документу. Стороною відповідача повністю заперечується факт існування заборгованості із виплати заробітної плати перед [PERSON] , обґрунтовуючи заперечення посиланням на податкову звітність товариства. Інших письмових заяв по суті справі, відповідно до ст. 174 ЦПК України, до суду від учасників справи не надходило. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 18.09.2019 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні 30.10.2019 року позивач [PERSON] та її адвокат Устименко М.Д. позов підтримали у повному обсязі, прохали задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача ТОВ «Лиманське», Іваненко О.О., у судовому засіданні 30.10.2019 року заперечувала проти позову, прохала відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Третя особа у справі, [PERSON] , у судовому засіданні 30.10.2019 року заперечувала проти позову, прохала відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази в їх сукупності, встановив наступне. Наказом директора ТОВ «Лиманське» [PERSON] № 01/07-09 від 01.07.2009 року [PERSON] прийнято на роботу у ТОВ «Лиманське» на посаду головного бухгалтера товариства з надання права підпису на банківських, касових та інших документах, які стосуються фінансово-господарської діяльності підприємства. Наказом директора ТОВ «Лиманське» [PERSON] № 9 від 27.04.2018 року [PERSON] звільнено із займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Згідно з довідкою № 39 від 01.08.2018 року, виданою за підписом директора ТОВ «Лиманське» [PERSON] та скріпленою печаткою ТОВ «Лиманське», судом встановлено, що за період з 01.07.2009 р. по 31.07.2018 р. [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) нарахована, але не виплачена заробітна плата у сумі 407 525,00 грн. Згідно з розрахунком, наданим позивачем, сума заборгованості із виплати заробітної плати визначена з урахуванням мінімального нарахування та виплати заробітної плати працівникам та з урахуванням індексації на період роботи у ТОВ «Лиманське». У порядку вимог ч. 11 ст. 83 ЦПК України вказаний письмовий доказ не виключений судом з числа доказів у справі, а тому суд оцінює вказаний доказ як окремо так і в сукупності з іншими доказами у справі. Сторонами не заперечується факт перебування у трудових відносинах. Право на своєчасну оплату праці є правом кожного громадянина України, гарантованим статтею 43 Конституції України та Законом України «Про оплату праці». Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Лист-вимога [PERSON] від 27.07.2018 року про виплату заборгованості із заробітної плати, що була надіслана рекомендованим листом з повідомленням на адресу ТОВ «Лиманське», була залишена роботодавцем без виконання. Заперечення відповідача щодо існування заборгованості товариства із виплати заробітної [PERSON] під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження належними і достатніми доказами, тоді як, в силу вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, сторона у справі повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень. Наявність заборгованості з виплати заробітної плати позивачу не спростовується письмовими доказами, які надавались стороною відповідача, а саме податковою звітністю [PERSON] , як податкового агента ТОВ «Лиманське», та податковою звітністю ТОВ «Лиманське», оскільки не підтверджують фактичну виплату заробітної плати працівнику. З пояснень третьої особи у справі, [PERSON] , що є директором ТОВ «Лиманське», наданими у судовому засіданні 17.10.2019 року встановлено, що вона, як директор товариства, отримувала грошові кошти у банку з рахунку товариства та надавала грошові кошти [PERSON] , з яких остання отримувала собі заробітну плату. Однак, на підтвердження факту отримання [PERSON] заробітної плати стороною відповідача не надано жодних допустимих доказів, а саме платіжних доручень, видаткових відомостей, видаткових касових ордерів, оформлених відповідно до вимог чинного законодавства. Допитана в якості свідка у судовому засіданні 05.08.2019 року гр. [PERSON] , яка працювала на ТОВ «Лиманське» на посаді головного бухгалтера та була звільнена у 2009 році у зв`язку із виходом на пенсію, повідомила суду, що приблизно з 2004 року у штаті товариства не було касира, як уповноваженої особи на складання фінансових документів з видачі заробітної плати працівникам, натомість директор товариства, [PERSON] , самостійно під власний підпис отримувала у банку грошові кошти товариства для видачі заробітної плати та у подальшому розпоряджалась ними, як само розпоряджалась - свідок повідомила, що їй не відомо. Відомість про прийом-передачу фінансових документів на товаристві не велась. Також, свідок повідомила, що за її присутності довідка про заборгованість товариства «Лиманське» по виплаті заробітної плати [PERSON] була підписана особисто директором товариства [PERSON] та нею ж скріплена печаткою товариства. В силу вимог ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (допустимість доказів). Таким чином, судом встановлено, що в порушення вимог статті 116 КЗпП України заробітна плата [PERSON] не була виплачена відповідачем своєчасно та у повному обсязі, у зв`язку із чим на день звільнення останньої існувала заборгованість із виплати заробітної плати, яку не було виплачено працівнику у день звільнення. У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз`яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Згідно зі статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. За своєю правовою природою середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" визначено, що відповідальність роботодавця, передбачена ст. 117 КЗпП України, настає в результаті винних дій власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Доведення відсутності винних дій покладається саме на сторону роботодавця. Зібраними у справі доказами не спростовується вина відповідача, як роботодавця, у несвочасному здійснені виплати заробітної плати позивачу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. З урахуванням цих норм, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Згідно відомостей про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам за лютий та березень 2018 року, середньомісячна заробітна плата позивача за два календарні місяці роботи становить - 7 446,00 грн.; кількість робочих (відпрацьованих) днів за останні два місяці складає - 42 дня, середньоденна заробітна плата складає - 177,29 грн. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Позивачем заявлено до стягнення суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 620 870,00 грн. (3502 днів затримки виплати х 177,29 грн. (середньоденна заробітна плата)). Таким чином, заявлена позивачем сума середнього заробітку за весь час затримки є обґрунтованою та підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд виходить з наступного. Частиною 6 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивача, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнено від сплати судового збору. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, встановлений законом за подання позову майнового характеру фізичною особою у розмірі 1 відсотку від ціни позову, але не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (9 605,00 грн.) (прожитковий мінімум для працездатних осіб береться на перше січня року, у якому подано позов). Таким чином, з урахуванням ціни позову (1028395,00 грн.), необхідно стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лиманське» на користь держави судовий збір у розмірі 9 605,00 грн. Разом із тим, в силу вимог п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд вважає занеобхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення розміру заробітної плати за один місяць у розмірі 7 446,00 грн.

Outcome: approved