Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про відібрання малолітньої дитини. Свої вимоги мотивує тим, що між нею та відповідачем 03 квітня 2004 року був укладено шлюб, який зареєстрований у відділі РАЦС Нікопольського міського управління юстиції, актовий запис № 121.Від даного шлюбу вони мають малолітню доньку - [PERSON], [INFO]. 28 квітня 2011 року рішенням Нікопольського міськрайонного суду шлюб між ними було розірвано. Відповідач силоміць забрав у неї дитину та не надає їй можливості приймати участь у вихованні та спілкуванні з дочкою. На цій підставі та за її зверненням 26.01.2011 року виконавчим комітетом Нікопольської міської ради Дніпропетровської області прийнято рішення за № 61/1 „Про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні матері [PERSON] з малолітньою [PERSON].". Цим рішенням було визначено спосіб участі матері [PERSON] у вихованні та спілкуванні з малолітньою донькою [PERSON], [INFO], через зустрічі: - два будні дні, один - вихідний, за згодою з батьком дитини. Однак, це рішення відповідачем не виконувалося. 03.07.2012 року Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області її позов до [PERSON] про визначення місця проживання дитини було задоволено, та визначено місце проживання малолітньої [PERSON], [INFO] з матірю - [PERSON] за місцем її фактичного проживання. Зазначене рішення за результатами його перегляду у апеляційному порядку було залишено без змін та набуло чинності 20.09.2012 року. Однак з цього часу відповідач не передав їй дитину та протиправно утримує її у себе. Малолітня [PERSON], всупереч рішення суду проживає у відповідача, що суперечить її інтересам. Просить відібрати у відповідача - дочку [PERSON], [INFO] та передати дитину матері - [PERSON], зобов"язати відповідача передати їй дитину. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала та пояснила суду що [PERSON] не терпить заперечень його рішенням. Стосунки в сім'ї він будував відповідно до своєї волі. Після вирішення питання про місце проживання дочки з нею рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 03.07.2012 року відповідач не передав їй дитину. Відповідач дозволяв їй бачитись з донькою, але він забрав дитину і відмовився їй віддати. Вона намагалась вирішити з ним питання мирно, оскільки боялася його, потім звернулась в правоохоронні органи та до Відділу державної виконавчої служби з приводу примусового виконання рішення суду від 03.07.2012 року. Однак ці звернення не дали жодних результатів. Зараз позивач бачиться з донькою, якщо їй дозволить відповідач. У [PERSON] є інша сім'я, він має двох дітей. Вона любить свою доньку і хоче щоб її донька проживала з нею. Представник позивача пояснив, що відповідач, у порушення рішення Нікопольського міськрайонного суду від 03.07.2012 року не передав дитину матері та протиправно утримує її у себе, не дає можливості матері приймати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною. Вважає, що необхідно негайно відібрати малолітню [PERSON] від її батька та передати матері, оскільки дитина опинилася у важких життєвих умовах саме з вини батька. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав і пояснив, що дочка проживає у нього за власним бажанням, жодних перешкод у вихованні та спілкуванні матері з дитиною він не чинить, дочку забезпечує матеріально, займається її фізичним і духовним розвитком. Після оголошення перерви до 16:00 години відповідач та його адвокат, будучи сповіщеними про час продовження слухання справи під технічний запис, покинули приміщення суду і до залу судового засідання більше не з'явилися, заяви про розгляд справи за їх відсутність не надавали. Представник третьої особи - [PERSON] у судовому засіданні позов [PERSON] підтримала у повному обсязі, просила його задовольнити. Пояснила суду, що сім"я [PERSON] давно перебуває у полі зору органу опіки та піклування. Підставою для цього стали постійні звернення матері з приводу поведінки та вчинків [PERSON], який у порушення рішення суду не повертав дитину. Представники органу опіки та піклування обстежували житлово-побутові умови обох батьків, спілкувалися з малолітньою [PERSON] під час слухання справи про визначення місця її проживання та зробили відповідний висновок, що дитина повинна проживати з матір"ю. Підстав для того, щоб малолітня донька була розлучена з матір'ю, не має. Вислухавши сторони, представника позивача, представника ІІІ особи, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. За змістом ст. 13 СК України частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо в міжнародному договорі України, укладеному в установленому порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом сімейного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України. У відповідності до принципу 6 Декларації прав дитини Генеральної асамблеї ООН, прийнятої 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Таким чином, за наведеною нормою матеріального права, мати і малолітня дитина не можуть бути розлучені між собою, якщо необхідність такого розлучення не викликана виключними обставинами. В той же час, Декларація прав дитини є актом міжнародного права, а тому може регулювати тільки випадки законного розлучення матері та дитини. Випадки розлучення, що не ґрунтуються на законі, протирічать правовій природі Декларації та не охоплюються її змістом. Конкретні форми і підстави законного розлучення матері і дитини встановлені національними законами кожної держави, котра ратифікувала Декларацію. Правовими формами розлучення матері і дитини в Україні є відібрання дитини від матері без позбавлення батьківських прав та позбавлення її батьківських прав. Вичерпні підстави для прийняття судами відповідних рішень за даними категоріями справ встановлені ст.ст. 161,162,164 СК України. Інших підстав для відібрання дитини від матері чи позбавлення її батьківських прав немає. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 28 квітня 2011 року, що підтверджується копією рішення (а.с.7). Від даного шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.8). Рішенням Нікопольськиого міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03.07.2012 року визначено місце проживання малолітньої [PERSON], [INFO] з її матірю - [PERSON] за місцем її фактичного проживання. Рішення набуло чинності 20.09.2012 року (а.с.10-11, 12-14). Однак, зазначене рішення суду відповідачем не виконане. Звернення [PERSON] в правоохоронні органи та до Відділу державної виконавчої служби з приводу примусового виконання рішення суду від 03.07.2012 року не дали жодних результатів. Так постановою державного виконавця Відділу ДВС Нікопольського МРУЮ від 27.08.2014 року було відмовлено у відкритті виконавчого провадження у зв'язку з тим, що у виконавчому листі відсутні посилання на вжиття заходів примусового виконання (а.с.15,16,17)). Ті обставини, що позивач зверталася до правоохоронних органів, підтверджуються висновком Нікопольського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області про наслідки перевірки звернення позивачки від 21.08.2014 року (а.с.44) та листом Нікопольського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 26.08.2014 року №18168 (а.с.43). Орган опіки та піклування висловився за доцільність визначення місця проживання малолітньої [PERSON] разом з її матір'ю (а. с.50,51). Суд приходить до висновку про об'єктивну неможливість залишення малолітньої [PERSON] разом з її батьком [PERSON] Як вбачається з матеріалів справи, в 2010 році відповідач силоміць забрав у позивача дитину та з того часу утримує її у себе, не надає їй можливості приймати участь у вихованні та спілкуванні з дочкою. Ці обставини підтверджуються як поясненнями позивача так і рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 03.07.2012 року (а.с.10 на звороті). Аналізуючи зібрані докази у їх сукупності та перевіривши їх матеріалами справи, суд приходить до висновку про те, що відповідач систематично зловживає своїм правом на виховання дочки та свідомо ухиляється від виконання рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 03.07.2012 року та не передає дитину матері. Пояснення відповідача про те що позивач сама не бажає забрати в нього дитину суд не може прийняти до уваги оскільки вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та суперечать обставинам справи. З огляду на вище зазначені обставини та враховуючи положення пункту 2 Конвенції основоположних прав та свобод людини (право на життя), яке неодноразово відстоювалося Європейським судом з прав людини у своїх рішеннях (справи Ахмадова і Садулаєва проти Російської Федерації; Терен Аксакал проти Турції; Сауд проти Франції та ін.), принципу 6 Декларації Генеральної асамблеї ООН прав дитини;

Outcome: approved