Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-12 00:00:00

30.10.2017р. [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ПАТ Ідея Банк про захист прав споживачів, визнання пункту кредитного договору недійсним (а.с. № 2-6) В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка в позовній заяві посилалася на те, що 05.12.2016р. між нею та ПАТ Ідея Банк було укладено кредитний договір №Z70/180/73004, предметом якого є надання споживчого кредиту в розмірі 199 999 грн. строком на 48 місяців. Умовами договору визначено, що за користування кредитом вона сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 5,50% (маржа банку), станом на день укладення Договору змінна частина ставки, визначена за рішенням Правління Банку, становить 9,50%, що разом з маржею банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 15000%. Згідно п. 1.11 договору за обслуговування кредиту банком, позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначені згідно Графіку щомісячних платежів та повертає кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 48 щомісячних внесках включно до 5 дня/числа кожного місяця згідно Графіку погашення щомісячних платежів. Позивачка вважає, що при укладанні договору порушені її права, як споживача, виходячи з положень ЗУ Про захист прав споживачів, оскільки договір містить умову про сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту банком, але включення такої умови в текст договору суперечить вимогам Закону, так як банки не мають права встановлювати платежі за послуги, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо) та з урахуванням викладеного, позивачка просила суд визнати недійсним п. 1.11 кредитного договору, виключити комісію з графіку щомісячних платежів за кредитним договором, що міститься у п. 6.1 договору та зобовязати ПАТ Ідея Банк здійснити зарахування внесеної суми комісії, сплаченої на момент набрання рішення суду законної сили, в рахунок погашення тіла кредиту. В судове засідання 13.02.2018р. позивачка не зявилася, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином (а.с. № 19). 13.02.2018р. до суду надійшли письмові пояснення [PERSON] на заперечення відповідача, які по суті не різняться від обґрунтувань викладених позивачкою в позовній заяві. Крім того, в цих поясненнях позивачка зазначила, що інших доказів, окрім тих, які були нею долучені до позовної заяви, вона не має наміру надавати суду, а також не вважає необхідним витребувати будь-які документи у відповідача, просила суд справу розглянути без її участі (а.с. № 26-28). Представник відповідача [PERSON] (діє на підставі довіреності від 06.07.2017р. - а.с. № 23) в судові засідання по справі 06.12.2017р. та 13.02.2018р. не зявилася, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином (а.с. № 17, 25). Раніше, в наданих 08.12.2017р. суду письмових запереченнях проти позову, представник відповідача просила суд в задоволенні позову відмовити, розгляд справи провести у відсутності представника відповідача. В обґрунтування заперечень щодо предмету позову представник відповідача посилалася на те, що позивачка під час укладення кредитного договору була ознайомлена з його текстом та змістом в цілому, у тому числі з Графіком погашення щомісячних внесків та жодних заперечень не висувала. Згідно до ст. 47 ЗУ Про банки і банківську діяльність, банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги, а отже, така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, та визначається кожним банком індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Оскільки в договорі плата за обслуговування кредитної заборгованості визначена не формулою із змінними величинами, а відображена чітко визначеною фіксованою сумою 6099,97 грн, то така умова не суперечить, як положенням ч.5 ст.11 ЗУ Про захист прав споживачів так і затвердженому сторонами графіку платежів (а.с. № 21-22). Пунктом 9 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р. передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Саме з тих норм сторона відповідача надала суду письмові заперечення на позов (а.с. № 21-22), а позивачка скористалася своїм правом надати суду письмовий відзив на заперечення (а.с. № 26-28). За таких обставин, враховуючи належне повідомлення сторін про день та час розгляду справи, надані сторонами письмові заперечення щодо предмету позову, відповідь на відзив, суд вважає за можливе розглянути дану справу по суті відповідно до глав 6 та 9 ЦПК України. Згідно до ч.1 ст.223 ЦПК України (який набрав чинності 15.12.2017р.) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За таких обставин, враховуючи належне повідомлення сторін про день та час розгляду справи, надані представниками сторін письмові пояснення та заперечення щодо предмету позову, суд вважає за можливе розглянути дану справу по суті за відсутності сторін. Згідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Підстав для винесення по справі заочного рішення, передбачених ч. 1 ст.280 ЦПК України немає, оскільки стороною відповідача надані суду письмові заперечення проти позову. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 05.12.2016р. між ПАТ Ідея Банк та [PERSON] був укладений кредитний договір №Z70/180/73004, предметом якого є надання споживчого кредиту в розмірі 199 999 грн., строком на 48 місяців. Умовами договору визначено, що за користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається, як змінна частина ставки, збільшена на 5,50% (маржа банку), станом на день укладення договору змінна частина ставки, визначена за рішенням Правління банку, становить 9,50%, що разом з маржею банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 15000%. Згідно п. 1.11, п.2.1 кредитного договору, за обслуговування кредиту банком, позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначеним згідно Графіку щомісячних платежів. Позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 48 щомісячних внесках включно до 5 дня/числа кожного місяця згідно Графіку погашення щомісячних платежів (а.с. № 7-8). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Враховуючи, що за умовами укладеного договору від 05.12.2016р. банк надав позивачці кредит на споживчі цілі, суд зазначає, що особливості регулювання відносин сторін у даній справі визначаються Законом України Про захист прав споживачів. За положеннями ч.5 ст.11, ч.1, 2 ,7 ст.18 Закону України Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до ст. 55 Закону України Про банки і банківську діяльність відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. У рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011р. зазначено, що у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних відносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016р. у справі за № 6-1746цс16, роз'яснено, що положення пунктів 22, 23 ст.1, ст.11 Закону України Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ від 10.05.2007р. №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). За умовами п.3.4 Правил, банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо). Виходячи з положень ст. 81 ЦПК України відповідачем не надано доказів обґрунтування вартості супутньої послуги - комісії за супроводження кредиту. Суд, дослідивши зміст кредитного договору, зміст Графіку щомісячних платежів встановив, що Графік містить лише графу з назвою комісія, умови пункту 1.11 кредитного договору визначають лише обовязок позичальника здійснювати плату за обслуговування кредитної заборгованості, без розкриття змісту та призначення цієї комісії, при цьому, щомісячний платіж у загальній сумі складає 11666,09 грн, з яких 6099,97 грн. складає саме комісія і тільки 5566,12 грн., йде на погашення тіла кредиту та відсотків, а отже сума платежу по комісії за обслуговування кредиту фактично складає більше половини суми щомісячного платежу, без належного обґрунтування її вартості, як супутньої послуги банка. Таким чином, враховуючи роз'яснення, викладені в постанові Верховного Суду України від 16.11.2016р. у справі за № 6-1746цс16, положення пунктів 3.4, 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, положень ч.5 ст.11, ч.1, 2 ,7 ст.18 Закону України Про захист прав споживачів", суд дійшов до висновку, що встановлення відповідачем в кредитному договорі вимоги про сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу та належного обґрунтування її вартості є незаконним. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. З урахуванням викладеного, суд приходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним пункту 1.11 кредитного договору №Z70/180/73004 від 05.12.2016р., укладеного між [PERSON] та ПАТ Ідея Банк та виключення комісії з Графіку щомісячних платежів за кредитним договором. Щодо позовних вимог про зобовязання ПАТ Ідея Банк здійснити зарахування внесеної суми комісії, сплаченої на момент набрання рішення суду законної сили, в рахунок погашення тіла кредиту кредитного договору №Z70/180/73004, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині не підлягають задоволенню в звязку з недоведеністю. Згідно ч.2 ст.77, ст. 79 ч.1 ст.81 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Суд зазначає, що позивачкою не надано жодних належних, достовірних доказів виконання нею умов кредитного договору щодо сплати (здійснення відповідних платежів) оспорюваної комісії в сумі визначеній Графіком щомісячних платежів, а отже, розглядаючи справу суд не має можливості встановити відповідність обставин до заявлених позовних вимог. Крім того, судом враховано, що в письмових поясненнях на заперечення відповідача позивачка 13.02.2018р. зазначила, що інших доказів, окрім тих, які були нею долучені до позовної заяви, вона не має наміру надавати суду, а також не вважає необхідним витребувати будь-які документи у відповідача (а.с. № 26-28). Обговорюючи питання розподілу судових витрат на підставі ч.6 ст.141 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 1280 грн. за ту частину позовних вимог [PERSON], яка задоволена ( дві вимоги немайнового характеру ст. 6 Закону України «Про судовий збір»). Що стосується судового збору в розмірі 640грн. за частину вимог, в задоволенні якої позивачці відмовлено, то ці судові витрати слід компенсувати за рахунок держави, оскільки відповідно до ст.22 Закону України Про захист прав споживачів" позивачка звільнена була від сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial