Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-21 00:00:00

[PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві спільної сумісної власності (без виділення часток) на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 18.04.2006 року належало житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS], загальною площею 60,30 кв.м., житловою площею 36,90 кв.м., що підтверджується Витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно КП «Криворізьке БТІ» за [NUMBER] від 15.05.2006 року (а.с.15,55). Вказану квартири вони набули у власність в порядку приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с.166-зворот). [INFO] року один зі співвласників житлового приміщення - [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 26.01.2009 року (а.с.12). Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06.10.2009 року визначено частки співвласників у праві спільної сумісної власності на житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS], у тому числі померлого [PERSON], які є рівними та становлять по 1/3 за кожним (а.с.9-10). Згідно із ч.1 ст.356 ЦК України, власність двох і більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. На підставі рішення суду відповідні зміни внесено до Реєстру прав власності на нерухоме майно із визначенням статусу майна як спільної часткової власності, що слідує з Витягу КП ДОР «Криворізьке БТІ» від 21.10.2009 року (а.с.56-57). Крім того, за життя [PERSON] на його ім'я було відкрито депозитний рахунок в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» на підставі депозитних договорів №370/18416, №370/19269 від 22.08.2008 року, залишок коштів 5 665,84 грн. та 6822,28 грн. відповідно (а.с.171). Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складалася із належної йому за життя 1/3 частки вказаної квартири та коштів на депозитних рахунках банку. Дослідженням матеріалів спадкової справи №932-2009 (номер у Спадковому реєстрі 48380752) відносно майна померлого [PERSON], витребуваної судом із Сьомої Криворізької державної нотаріальної контори (а.с.156-182) встановлено, що за життя [PERSON] заповітів не складалося та нотаріально не посвідчувалось, у зв'язку з чим спадкування здійснювалося за законом в порядку визначеної черговості. На момент смерті із [PERSON] значились зареєстрованими спадкоємці першої черги - дружина [PERSON] та син [PERSON], які, діючи через свого представника, 03.11.2009 року звернулися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Інший спадкоємець - [PERSON] (син спадкодавця) пропустив визначений законом строк для прийняття спадщини, та від його поновлення в судовому порядку відмовився, про що 21.09.2009 року подав відповідну заяву (а.с.159). 03.11.2009 року [PERSON] та [PERSON], кожному окремо, видано свідоцтва про право на спадщину за законом - по 1/2 частці спадкового майна [PERSON] - на 1/3 частку нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS], та кошти на його депозитних рахунках. Право власності на успадковане нерухоме майно [PERSON] та [PERSON] зареєстрували за собою у встановленому законом порядку в КП «Криворізьке БТІ» ДОР 04.11.2009 року, що підтверджується Витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.59, 63). Вказані докази в їх сукупності спростовують доводи позивача [PERSON] стосовно її необізнаності з тим, яка частка квартири була успадкована нею та [PERSON] після смерті [PERSON] Отже, в результаті успадкування частки майна після смерті [PERSON], частки [PERSON] та [PERSON] у квартирі збільшились на 1/6 та стали по 3/6 за кожним відповідно (з розрахунку: 1/6 + 1/3). 13.11.2009 року між [PERSON] як дарувальником та [PERSON] як обдаровуваним було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кульбіда Н.М., зареєстрований в реєстрі за №5323, згідно з яким позивач подарувала своєму синові [PERSON] належні їй на праві власності 3/6 частин квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с.129-130). Згідно з ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту ст.717 ЦК України, договір дарування належить до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов'язань матеріального характеру. Згідно ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Виходячи зі змісту ст.ст.203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Так, відповідно до п.9 договору, сторони домовились про те, що під передачею 3/6 частин квартири за цим договором слід вважати символічну передачу речі. Прийняття обдаровуваним від дарувальника ключів від 3/6 частин квартири свідчить про те, що передача речі відбулася. Сторони усвідомлювали, що цим актом підтверджено передачу 3/6 частин квартири обдаровуваному. Як слідує з п.20 договору, сторони за договором стверджували, що укладенням договору сторони усвідомлювали значення своїх дій, не помилялись щодо обставин правочину, ні одна зі сторін навмисно не ввела другу сторону в оману щодо обставин правочину, правочин є виявленням їх справжньої волі, не вчинений під впливом тяжких обставин. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] зазначала, що оспорюваний договір дарування від 13.11.2009 року було укладено нею під впливом тяжких обставин, внаслідок помилки та обману з боку [PERSON], оскільки вона не бажала передавати належну їй частку в квартирі, що є її єдиним житлом, а вважала, що такий укладається з метою забезпечення здійснення сином догляду за нею протягом всього часу до моменту її смерті, тобто позивач мала намір укласти із відповідачем договір довічного утримання. Однак, обов'язків по догляду та утриманню позивача відповідач не виконував. Відтак, на думку позивача, договір дарування в силу ст.ст. 229, 230, 233 ЦК України має бути визнаний недійсним. Матеріалами справи та судовим розглядом встановлено, що пред'являючи даний позов, позивач просила визнати недійсним оспорюваний правочин одночасно з підстав, передбачених ст.ст.229,230,233, 235 ЦК України, тобто з різних самостійних підстав - помилки, обману, впливу тяжкої обставини. Визначаючись з характером правовідносин, що склалися між сторонами, при вирішенні спору суд зобов'язаний встановити, які норми підлягають застосуванню. Стаття 203 ЦК України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно зі ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.ст.229-233 ЦК України, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зумисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Аналогічні роз'яснення викладені в п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його волі (ч.3 ст.203 ЦК України), є однією з вимог, необхідних для чинності правочину. Таким чином відсутність вільного вираження внутрішньої волі особи є підставою для визнання недійсним правочину. Волевиявлення особи включає в себе вільне (без будь якого тиску) вираження її волі щодо укладення конкретного правочину (прояв ініціативи); висловлення змісту (умов) зазначеного правочину; вираження бажання щодо особливостей складання правочину; бажання настання наслідків, що обумовлені правочином; можливість ознайомитися зі змістом складено правочину; підписання правочину. Всі ці складові становлять повноцінний вияв волевиявлення особи. Відповідно до ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Відповідно до положень ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. За змістом ст.230 ЦК України, правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб. Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман як підставу для визнання правочину недійсним слід відрізняти від помилки, що має істотне значення. Відмінності між цими правовими конструкціями полягають у наступному. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман може відбуватися як у вигляді активної поведінки або повідомлення про будь-які обставини, яких насправді немає (повідомлення недостовірних відомостей про предмет договору, надання підробних документів про право власності на продавану річ, про право на вчинення такого правочину), так і у вигляді свідомого замовчування обставин, які можуть перешкодити укладенню правочину. Суб'єктом введення в оману може бути як сторона правочину, так і третя особа, яка діяла з відома або на прохання сторони правочину. Помилка є результатом невірного уявлення про обставини правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін, тоді як при помилці обидві сторони можуть невірно сприймати обставини правочину. На цьому також акцентується увага в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за №9 від 06.11.2009 року та в постанові Верховного Суду від 01.08.2018 року у справі №445/1011/17. Таким чином, встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст.230 ЦК України. Невірне уявлення стосовно правочину, що вчиняється, яке сформувалося у сторони під впливом обману, стосується більш широкого кола обставин, ніж у випадку застосування ст.229 ЦК України. Крім цього, сторона, яка посилається на ст.229 ЦК України як на підставу для визнання договору дарування недійсним, повинна довести, що фактично укладено інший правочин і досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, і що вона помилково вважала один правочин за інший, тобто допустила істотну помилку - помилку в природі правочину. Тобто, саме сторона договору повинна довести, що вона помилялася щодо правової природи правочину, що мала намір укласти інший договір. Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, її стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному тощо. Як вбачається зі змісту позовних вимог [PERSON], про що вона також зазначала в своїх поясненнях в судовому засіданні, оспорюваний правочин вона вважала таким, що вчинено саме під впливом обману з боку обдаровуваного [PERSON] (її сина), оскільки в момент укладення правочину він навмисно ввів її в оману щодо природи правочину, який вона уклала, обіцяючи після укладення правочину утримувати її, однак в подальшому від виконання такого обов'язку ухилявся. Натомість позивачем не доведено жодними доказами, а також з пояснень сторін не вбачається, що вона мала на меті укласти саме договір довічного утримання, а не договір дарування. Так, у своїх поясненнях позивач не вказала, які істотні умови договору довічного утримання були узгоджені сторонами, в той час як представники відповідача [PERSON] зазначили, що [PERSON] як син позивача завжди допомагав своїй матері і продовжує це робити, наміру позбавляти її житла не мав, оскільки навіть після укладення договору дарування 13.11.2009 року вона продовжує проживати в квартирі сама, перешкод в цьому їй ніхто не чинить (акт з місця проживання від 03.08.2017 року, а.с.5). Доказів зворотного позивачем суду не надано. Позаяк, присутня в судовому засіданні [PERSON] підтвердила, що вона розуміла, що укладає з [PERSON] саме договір дарування, і бажала укласти договір дарування, підтвердивши дійсність його підписання, не оспорюючи наявний в договорі підпис, виконаний особисто нею. Вказані обставини безсумнівно виключають укладення позивачем договору під впливом помилки. До того ж судом встановлено, що хоча [PERSON] і є пенсіонеркою (пенсійне посвідчення серії [NUMBER] від 08.07.2008 року, а.с.26), однак за станом свого здоров'я, в період укладення договору дарування, позивач не потребувала догляду та сторонньої допомоги, незважаючи на її вік. З огляду на викладене, визначившись з характером спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що при вирішенні спору застосуванню підлягає саме ст.230 ЦК України щодо укладення оспорюваного правочину під впливом обману. Відповідно до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Згідно висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у п.45 рішення у справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 року та у рішенні по справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року « … суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів…». Позивачем [PERSON] суду не надано жодних доказів в розумінні ст.ст.76-80 ЦПК України на підтвердження заявлених нею позовних вимог та доведення факту обману, зловмисної домовленості відповідачів і наявність їх безпосереднього зв'язку із волевиявленням її вчинити договір дарування від 13.11.2009 року. Навпаки, в судовому засіданні встановлено, що вказана угода укладена згідно діючого законодавства та визнавати її недійсною у суду немає жодних законних підстав, адже укладаючи спірний договір дарування, сторони досягли згоди про всі його істотні умови, дарувальниця свідчила, що вчинення цього правочину не суперечить правам та інтересам інших осіб, сторонам було роз'яснено зміст ст.203 ЦК України та цей договір відповідав дійсним намірам та волі сторін, був спрямований на виникнення правовідносин та настання наслідків укладення саме договору дарування в його ідеальному значенні. Таким чином, суд вважає недоведеними позивачем обставини укладення договору дарування від 13.11.2009 року під впливом обману, наслідком чого є відмова у задоволенні позову в цій частині. Стосовно позовної вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору дарування від 11.04.2016 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Бородянського районного нотаріального округу Київської області Король Р.А., то суд також не вбачає підстав для її задоволення з огляду на те, що: 1) вказана вимога є похідною від первісної, в задоволенні якої судом відмовлено; 2) позивачем, яка не є стороною правочину, не доведено, які саме її законні інтереси було порушено вчиненням спірного правочину, оскільки відчуження [PERSON] на користь [PERSON] квартири, набутої ним у власність правомірно, не спростовано в ході судового розгляду справи та здійснено на його вільний розсуд згідно ст.ст.319,328 ЦК України. Щодо поданої представником відповідача [PERSON] заяви про застосування позовної давності до заявленої позивачем вимоги про визнання недійсним договору дарування від 13.11.2009 року, суд вважає за необхідне зауважити наступне. Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивний (сам факт порушення права) так і суб'єктивний (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Для правильного застосування ч.1 ст.261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об'єктивна можливість особи знати про обставини порушення її прав. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст.261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Згідно з ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Крім того, як роз'яснено в абзаці третьому постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З огляду на те, що судом відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] у зв'язку з їх недоведеністю, безпідставністю, тому підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності судом не встановлено. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, суд враховує ухвалення рішення на користь відповідачів та звільнення позивача від сплати судового збору, у зв'язку з чим судові витрати по справі слід компенсувати за рахунок коштів з державного бюджету.

Outcome: dismissed