Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до Купянського міськрайонного суду Харківської області з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що він 22 грудня 2007 року подарував свою земельну ділянку площею 0,27га, розташовану на території Моначинівської сільської ради, Купянського району, Харківської області [PERSON] Підставою для оформлення дарування земельної ділянки був Державний акт на право приватної власності на землю серії ХР № 19-00-063542, виданий 26 січня 1998 року на імя [PERSON] на підставі рішення Моначинівської сільської ради, Купянського району, Харківської області №23 від 22 лютого 1996 року про передачу йому у приватну власність земельної ділянки 0,27 га з цільовим призначенням «для ведення особистого підсобного господарства». Постановою державного нотаріуса від 11 березня 2016 року було відмовлено [PERSON] у реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно її право власності на земельну ділянку, у звязку з тим, що цільове призначення земельної ділянки та розмір земельної ділянки, вказаний в договорі дарування та в Державному акті не відповідає вимогам ст. 121 Земельного кодексу України, оскільки земельна ділянка повинна була передаватися у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд і її площа може бути у селах не більше 0,25 га. Крім того, Державний акт не містить вказівку на конкретну визначену адресу земельної ділянки. В звязку з тим, що нормами Земельного Кодексу України не передбачено внесення будь-яких змін або уточнень до Державного акту, а вказане цільове призначення земельної ділянки не відповідає вимогам закону, позивач був змушений звернутися до суду з позовом про визнання виданих йому документів недійсними. Тому у своїй позовні заяві [PERSON] зазначив, що оскільки в рішенні Моначинівської сільської ради, Купянського району, Харківської області № 23 від 22 лютого 1996 року про передачу земельної ділянки у приватну власність та Державному акті на право приватної власності на землю серії ХР № 19-00-063542 від 26 січня 1998 року, виданого на його імя, а також в договорі дарування земельної ділянки від 22 грудня 2007 року, є помилки та невідповідності Земельному кодексу України, які неможливо виправити, то необхідно визнати ці документи недійсними в судовому порядку зі скасуванням реєстрації Державного акту, що надасть можливість власнику жилого будинку №40 по вул. Лісній, с. Моначинівка, Купянського району, Харківської області на підставі ст. 81 Земельного Кодексу України приватизувати присадибну земельну ділянку. Позивач та представник позивача у судове засідання не зявилися, надали до суду заяву з проханням розглядати справу у їх відсутність, за участю адвоката [PERSON],та просили суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Адвокат у судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити його в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, вказав, що не заперечує проти задоволення позовних вимог. Представники третіх осіб у судове засідання не зявилися, надали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності, заперечень на позовну заяву не надали. Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] являється власником земельної ділянки, яка була передана йому у приватну власність на підставі рішення Моначинівської сільської ради, Купянського району Харківської області № 23 від 22 лютого 1996 року зареєстрованому у Книзі записів державних актів на право власності на землю Моначинівської сільради за 1997 рік № 643 (а.с. 8). 26 січня 1998 року на імя [PERSON] було видано Державний акт на право приватної власності на землю серії ХР № 19-00-063542, виданий на підставі рішення Моначинівської сільської ради, Купянського району Харківської області № 23 від 22 лютого 1996 року. Дана земельна ділянка площею 0,27 га розташована на території Моначинівської сільської ради із цільовим призначенням: для ведення особистого підсобного господарства (а.с. 9). 22 грудня 2007 року державним нотаріусом Купянської державної нотаріальної контори [PERSON] був посвідчений договір дарування земельної ділянки, яким [PERSON] - власник земельної ділянки площею 0,27га, розташованої на території Моначинівської сільської ради, Купянського району, Харківської області подарував свою земельну ділянку [PERSON], що підтверджується ксерокопією договору, реєстровий номер 1-7026 (а.с. 10). 22 грудня 2007 року державним нотаріусом Купянської державної нотаріальної контори [PERSON] був посвідчений договір дарування частини житлового будинку за реєстровим № 1-7024 яким [PERSON] подарував 1/2 частину свого житлового будинку № 40 по вул. Лісна в с. Моначинівка, Купянського району Харківської області своїй доньці - [PERSON]. Право власності на 1/2 частину житлового будинку зареєстровано 07 березня 2008 року в БТІ, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 11-12). Право власності [PERSON] на 1/2 частину житлового будинку № 40 по вул. Лісна в с. Моначинівка, Купянського району Харківської області підтверджується ксерокопією свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 22 липня 1996 року (а.с. 13). Постановою державного нотаріуса № 392/02-31 від 11 березня 2016 року було відмовлено [PERSON] у реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на земельну ділянку, в звязку з тим,що цільове призначення земельної ділянки та розмір земельної ділянки, вказаний в договорі дарування та в Державному акті не відповідає вимогам ст. 121 Земельного кодексу України, оскільки земельна ділянка повинна була передаватися у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд і її площа може бути у селах не більше 0,25га. Крім того, Державний акт не містить вказівку на конкретну визначену адресу земельної ділянки (а.с. 6-7). Державний нотаріус своєю постановою «про відмову у вчиненні нотаріальної дії» відмовив виправити в договорі дарування земельної ділянки ці недоліки та помилки, посилаючись на те, що договір дарування містить відомості, які були у правовстановлюючому документі на право власності на земельну ділянку - Державному акті на право приватної власності на землю, а тому рекомендував звернутися до суду з позовом « про визнання договору дарування земельної ділянки» - недійсним. Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких припинення правовідношення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження його майна. В силу ст. 21 Земельного Кодексу України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, визнання недійсними угод, щодо земельної ділянки. Чинним земельним законодавством України передачі землі громадянам для ведення особистого підсобного господарства не передбачено. Ст. 121 ЗК України передбачені норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Згідно вимог ст. 152 Земельного кодексу України землекористувач може вимагати усунення будь яких порушень його права на землю, а тому у звязку з порушеннями вимог Земельного кодексу позивач, як власник житлового будинку має можливість вирішити питання відносно земельної ділянки, на якій знаходиться забудова, цільове призначення якої згідно ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). В силу ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Частиною першою статті 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ст.158 Земельного Кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Згідно з нормами чинного законодавства, зокрема положеннями статей 182, 331, 334 ЦК України, основною умовою для визначення статусу нерухомого майна будь-якого об'єкта нерухомості (у тому числі й тих об'єктів, правовий статус яких законодавчими актами не визначений: асфальтовані чи бетонні площадки, під'їзні колії, автомобільна дорога, автомобільні платформи, спортивні споруди тощо) є державна реєстрація прав на нього. Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ст. 2). Ч. 1 ст. 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до роз'яснень, наданих Верховним Судом України в постанові Пленуму від 6 листопада 2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. № 9), вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін (п. 13). Виходячи з цього, державна реєстрація є необхідною умовою чинності тих правочинів, обовязковість державної реєстрації яких встановлена законом. Вказівка закону на обовязковість державної реєстрації правочину має на увазі презумпцію: немає державної реєстрації немає і правочину. Так, виходячи з комплексного аналізу норм Цивільного кодексу України, державній реєстрації підлягають правочини предметом яких є нерухоме майно (земельні ділянки, а також обєкт розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення). З наданих до суду документів, вбачається, що спірна земельна ділянка на підставі рішення Моначинівської сільської Ради, Купянського району, Харківської області №23 від 22 лютого 1996 року «Про безкоштовну передачу землі у приватну власність громадян» була передана у власність із невірно вказаним цільовим призначенням. Крім того, ділянці не було присвоєно відповідний кадастровий номер та не вказано точна адреса розташування. У такому випадку, позивач не може скористатися у повній мірі своїми правами на земельну ділянку, так як Державний акт на право власності на землю фактично не відповідає діючому законодавству. На підставі викладеного враховуючи, що договір дарування не був зареєстрований та право власності на земельну ділянку за [PERSON] не було зареєстровано, оскільки коли потрібна держреєстрація договору, саме з моменту її вчинення виникає право власності, а держреєстрацію не можливо зробити, оскільки договір дарування земельною ділянки був укладений на підставі Державного акту на право власності на землю, який фактично не відповідає діючому законодавству, тому суд вважає, що права позивача на вільне розпорядження земельною ділянкою були порушенні, у звязку з чим визнає вищевказаний договір недійсним. Крім того судом встановлено, що позивач позбавлений можливості скористатися своїми майновими правами та на власний розсуд розпорядитися нерухомим майном, так як Земельним Кодексом України не передбачено внесення будь-яких змін або уточнень до Державного акту. Тому враховуючи той факт, що позивач не може внести виправлення у Державний акт про право власності на земельну ділянку, у звязку з невірно вказаним цільовим призначенням земельної ділянки в державному акті та рішенні Моначинівської сільської Ради, Купянського району, Харківської області №23 від 22 лютого 1996 року «Про безкоштовну передачу землі у приватну власність громадян», а також за відсутності кадастрового номеру, суд приходить до висновку, що права позивача порушені та потребують захисту. У звязку з викладеним, суд вважає, що позов [PERSON] є обґрунтованим та таким, що знайшов своє підтвердження у судовому засіданні та підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved