Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

[PERSON] 02 липня 2021 року звернулася через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська із вказаною заявою окремого провадження на предмет видачі обмежувального припису [PERSON] , з яким вона спільно проживає з 2005 року та який є батьком спільної з нею дитини, на строк шість місяців з забороною перебувати в місці проживання [PERSON] та їх спільної дитини [PERSON] , [INFO] , за адресою [ADDRESS] ; наближатись на 100 метрів до місця проживання, навчання, роботи [PERSON] та їх дитини [PERSON] ; особисто або через третіх осіб розшукувати [PERSON] та їх дитину [PERSON] , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому [PERSON] , переслідувати [PERSON] та у будь-який спосіб спілкуватись з нею; ведення листування, телефонних переговорів з [PERSON] або контактування з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, у зв`язку з тим, що [PERSON] є жорстокою, алкозалежною та схильною до садизму людиною, від дій якого вони з донькою страждають протягом останніх трьох років, зазнаючи фізичних травм та побоїв від нього, а останніх 10 років заявник постійно страждала від психологічного насильства з його боку, оскільки він часто кричав на неї, принижував, приходив до неї на роботу та влаштовував скандали, в її помешканні вибив двері, розбив вікна, пошкодив замок на вхідних дверях, зрізав решітки на вікні, внаслідок чого малолітня дитина зазначала також психологічної шкоди. За наведеними фактами [PERSON] багаторазово зверталась до поліції, однак це не принесло позитивних результатів та напади і побої зі сторони [PERSON] не припинились. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2021 року заяву передано Кіровському районному суду м. Дніпропетровська за підсудністю за місцем перебування заявниці [PERSON] у КЗ соціального захисту «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Мамине щастя» ДМР, яка надійшла 06 липня 2021 року. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 липня 2021 року заяву передано судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська Колесніченко О.В. 07 липня 2021 року та судове засідання призначено на 09 липня 2021 року, а в подальшому на 14 та 19 липня 2021 року. Згідно зі ст. 350-5 ЦПК України, суд розглядає справу про видачу обмежувального припису не пізніше 72 годин після надходження заяви про видачу обмежувального припису до суду. Справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. Однак заявник [PERSON] ані 09 липня, ані 14 липня 2021 року в судове засідання не з`являлась, проте 19 липня 2021 року через канцелярію суду останньою подано клопотання про проведення розгляду справи у її відсутності у зв`язку з ризиком для її життя та здоров`я від [PERSON] у разі його явки до суду. Заінтересована особа - [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився та свого представника не направив, про причини неявки не повідомив та про відкладення розгляду не клопотав. За таких обставин суд у відповідності до ст.ст.10, 211, 223, 294, ч.1 ст. 350-5 ЦПК України вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд справи за відсутності явки всіх учасників її розгляду. Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Так, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] , що узгоджується з відміткою у її паспорті громадянина України серії [NUMBER] виданого Красногвардійським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 11 вересня 1998 року, залученого до матеріалів справи у копії (а.с.6,7) та є власницею 8/100 частин домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору дарування від 28 грудня 2009 року(а.с.12,13). В зазначеному домоволодінні [PERSON] починаючи з 2005 року проживала спільно з [PERSON] , як чоловіком без реєстрації шлюбу, від якого [INFO] народила доньку [PERSON] , батьком якої у відповідності до свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] , виданого 11 травня 2011 року Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, є [PERSON] (а.с.8). З моменту народження дитини [PERSON] почав агресивно поводитись як по відношення до [PERSON] , так і до дитини, а з 2018 року почались постійні залякування, приниження, погрози в бік [PERSON] фізичною розправою, внаслідок чого заявник звернулась до органів поліції із заявою про вчинення домашнього насильства, за наслідками розгляду якої постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2018 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП, який свою вину визнав в судовому засідання(а.с.9). 16 січня 2019 року постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення за ч.1 ст. 173-2 КУпАП(а.с.10). 04 липня 2020 року [PERSON] у помешканні [PERSON] вчинив бійку, голосно кричав, залякував та погрожував фізичною розправою, внаслідок чого заявник отримала тілесні ушкодження у вигляді синців на правому та лівому передпліччі, саден на тильній поверхні правої та лівої кисті. За вчинення таких протиправних дій по відношенню [PERSON] 17 липня 2020 року [PERSON] засуджений вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська за ч.1 ст. 125 КК України з призначенням покарання у вигляді штрафу на користь держави у розмірі 510 грн.(а.с.11), після чого [PERSON] пішов з помешкання [PERSON] , однак повернувся у грудні 2020 року та з березня 2021 року продовжив агресивні дії, а 06 червня 2021 року [PERSON] вчинив фізичне насильство по відношенню до [PERSON] та їх спільної малолітньої доньки, з одночасними погрозами вбити їх та себе, на що [PERSON] викликала поліцію, які винесли терміновий заборонний припис серії АА №197534 відносно [PERSON] строком на п`ять діб (а.с.15), після чого останній тривалий час не появлявся в квартирі [PERSON] . Однак 26 червня 2021 року [PERSON] почав приходити до квартири [PERSON] , руйнувати замки від вхідних дверей, виносити металеві предмети, які йому не належали та 29 і 30 червня 2021 року вона знову звернулась із заявою до поліції, які 30 червня 2021 року повторно винесли терміновий заборонний припис строком на 10 діб серії АА №197682, який забороняє контактувати та перебувати [PERSON] з [PERSON] разом, однак, починаючи з 01 липня 2021 року [PERSON] знову порушує вимоги припису від 30 червня 2021 року та проникає до її помешкання. Пунктом 1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України передбачено, що заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству". Протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушенням прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства. Невжиття своєчасних обмежувальних заходів щодо кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілого від насильства у сім`ї. Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у вказаній сфері, є Закон України N 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Відповідно до пунктів 3, 6, 8 частини першої статті 1 Закону N 2229-VIII домашнє насильство - діяння (дія або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 24 цього Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Частиною другою статті 26 Закону N 2229-VIII передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Відповідно до частини третьої статті 26 Закону N 2229-VIII рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону N 2229-VIII визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі N 756/3859/19 (провадження N 61-11564св19) зроблено висновок, що "враховуючи положення Закону N 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях", від позиції якого не відійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 28 квітня 2020 року. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, N 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом N 2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд під час вирішення такої заяви має надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд має встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Досліджені судом докази вказують на наявність тривалого конфлікту між заявником та заінтересованою особою, а також на вчинення [PERSON] домашнього насильства психологічного та фізичного характеру. З огляду на наведене, суд дійшов висновку про доведеність належними доказами вчинення [PERSON] домашнього психологічного та фізичного насильства стосовно заявника, у зв`язку з чим [PERSON] разом із малолітньою донькою [PERSON] з 07 червня 2021 року фактично проживає в КЗСЗ «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Мамине щастя» ДМР, що узгоджується з довідкою цієї установи №273 від 02 липня 2021 року (а.с.14), а також враховуючи потреби та інтереси [PERSON] , оцінюючи ризики, тобто вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства [PERSON] , за неодноразове вчинення якого останній поніс як адміністративну відповідальність, так і кримінальну, з урахуванням злісного невиконання та порушення вимоги заборонного припису від 30 червня 2021 року строком на 10 діб в момент дії якого він продовжує вчиняти протиправні дії відносно [PERSON] в її житлі, а також настання тяжких наслідків його вчинення, суд вважає за необхідне задовольнити заяву та видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] . У відповідності до ст.ст.350-1, 430 ЦПК України дане рішення суду має бути допущене до негайного виконання. Згідно з ч.3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved