Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування Виноградівської РДА про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей, стягнення аліментів. Позовні вимоги мотивує тим, що 01.09.2007 року сторони у виконкомі Великокопанської сільської ради, зареєстрували шлюб, актовий запис № 21. За час шлюбу у сторін народилося троє спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем [PERSON] не склалося, сторони проживають окремо, подружні відносини між ними припинилися, сторони не ведуть спільного господарства, позивачка [PERSON] бажає розірвати шлюб, не має бажання зберігати сімейні відносини з відповідачем. Відповідач [PERSON] , на даний час фактично проживає однією сім`єю з іншою жінкою. Спільні діти сторін на даний час проживають разом з позивачкою та перебувають на її повному утриманні, а тому позивачка змушена звернутися з вимогою про стягнення аліментів, домовленості про сплату який між сторонами немає, відповідач [PERSON] добровільно сплачувати аліменти на утримання своїх дітей не хоче. Окрім того між сторонами відсутня домовленість, щодо місця проживання дітей. Відповідач інколи забирає дітей з школи без відому позивачки. Визначити місце проживання дітей є необхідним в першу чергу для забезпечення інтересів дітей, оскільки дії позивача [PERSON] , зокрема те, що він забирає дітей до свого теперішнього місця проживання, залишає дітей зі своєю співмешканкою та говорить про те, що тепер це їхня друга мама можуть нашкодити дитині. Відповідач постійно виїжджає на заробітки закордон. Позивачка [PERSON] , самостійно доглядає та утримує своїх трьох дітей. Відповідач\~ [PERSON] інших утриманців немає, є здоровим молодим чоловіком. Позивач\~ [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про день, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явилася, однак вона та її представник [PERSON] , подали заяву про розгляд справи за їх відсутності та про те, що заявлені позовні вимоги підтримують повністю та просять суд такі задоволити. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомлений про день, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, шляхом направлення судової повістки. Відтак, у відповідності до порядку, встановленого ст.ст. 280-282 ЦПК України суд, вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, відзив протягом строку, встановленого судом відповідно до положень ч. 1 ст. 278 ЦПК України відповідач не подав та клопотань про відкладення справи до суду не надходило. Представник третьої особа: орган опіки та піклування Виноградівської РДА, будучи належним чином повідомлений про день, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, однак подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та в попередньому судовому засіданні надав Висновок органу опіки та піклування Виноградівської РДА від 01.02.2019 року за №03-24/335 про доцільність визначення місця проживання малолітніх дітей з їхньою матір`ю-позивачкою [PERSON] . У відповідності до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. При вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Сімейного кодексу України, практику Верховного Суду України, тому що підставою звернення позивачів як за первісним так із зустрічним позовом до суду є захист гарантованих ст.51 Конституції України особистих немайнових прав на батьківське виховання дитини. Статтею 6 Конвенції про захист\~ прав людини і основоположних свобод (ст.6)\~ встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку\~ незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов`язків. Судом встановлено, що за час шлюбу у сторін народилося троє спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем [PERSON] не склалося, сторони проживають окремо, подружні відносини між ними припинилися, сторони не ведуть спільного господарства, позивачка [PERSON] бажає розірвати шлюб, не має бажання зберігати сімейні відносини з відповідачем. Відповідач [PERSON] , на даний час фактично проживає однією сім`єю з іншою жінкою. Спільні діти сторін на даний час проживають разом з позивачкою та перебувають на її повному утриманні, а тому позивачка змушена звернутися з вимогою про стягнення аліментів, домовленості про сплату який між сторонами немає, відповідач [PERSON] добровільно сплачувати аліменти на утримання своїх дітей не хоче. Окрім того між сторонами відсутня домовленість, щодо місця проживання дітей. Відповідач інколи забирає дітей з школи без відому позивачки. Визначити місце проживання дітей є необхідним в першу чергу для забезпечення інтересів дітей, оскільки дії позивача [PERSON] , зокрема те, що він забирає дітей до свого теперішнього місця проживання, залишає дітей зі своєю співмешканкою та говорить про те, що тепер це їхня друга мама можуть нашкодити дитині. Відповідач постійно виїжджає на заробітки закордон. Позивачка [PERSON] , самостійно доглядає та утримує своїх трьох дітей. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них. з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно п.2 ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. При цьому батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини, що слідує із змісту п.2 ст.155 Сімейного Кодексу України. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789X11 (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідач повинен виконувати свою частину обов`язків відносно дітей, що стосується їх матеріального утримання. Стаття 24 СК України гарантує добровільність шлюбу, позивачка бажає створити нову сім`ю, оскільки спільне життя з відповідачем не склалося. Стаття 112 Сімейного кодексу України передбачає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Враховуючи той факт, що доходи відповідач отримує від заробітків закордоном, аліменти повинні стягувати ся в твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1)стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки га піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Частиною 1 ст. 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідач\~ [PERSON] інших утриманців немає, є здоровим молодим чоловіком. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу є однією з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. У відповідності із ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом і наполягає на розірванні шлюбу. У відповідності із положеннями ч 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Приймаючи до уваги позицію позивача, зазначену у позовній заяві та відсутність згоди на примирення, суд вважає, що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Задовольняючи позов про стягнення аліментів, суд виходить з того, що відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 Сімейного кодексу України від 2002 року сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (пункти 2 і 3 статті 5 Сімейного кодексу України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. У статтях 151 та 163 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на "особисте виховання" малолітніх дітей та на те, щоб вони проживали з ними. Права батьків, у тому числі тих, хто живе окремо від дитини, на виховання дитини і спілкування з нею можуть бути обмежені лише законом (статті 153 і 157). Згідно ч. 3 ст. 11, ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Із системного аналізу зазначених норм закону слідує висновок, що участь батька у вихованні дитини є його (батька) обовязком, який реалізується з метою нормального розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обовязок утримувати дитину є рівною мірою обовязком як сторін. Причому є обовязком особистим, індивідуальним, але ні в якому разі не солідарним. Згідно ч. 1, 2 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З урахуванням розміру прожиткового мінімуму для дитини, що встановлений ст. 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2019 рік», суд прийшов до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги в частині стягнення аліментів, підлягають задоволенню, а саме в розмірі\~ по 1700, 00 грн. на утримання кожної дитини.Згідно ч. 2 ст. 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Що стосується вимог позивача [PERSON] в частині визначення місця проживання неповнолітніх дітей, то суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до положень сімейного законодавства України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними правовими актами, визнаними в Україні. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням, зокрема, інтересів дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.1-2 ст. 155 СК України). Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. При цьому під забороною розлучення дитини зі своїм батьком або матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері або батька\~ та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері, батька та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й батька, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною [PERSON] України 27лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25.03.2019 року у справі № 61-10448св18. У відповідності до ст. 3 ЦПК України, статті 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, зважаючи вищевикладене та за своїм власним переконанням, враховуючи наявність підтверджених доказів, а також позитивний Висновок органу опіки та піклування Виноградівської РДА від 01.02.2019 року за №03-24/335 про доцільність визначення місця проживання малолітніх дітей з їхньою матір`ю-позивачкою [PERSON] та не спростованих відповідачем обставин, що свідчать про допущені з боку батька випадки бездоглядності дітей, та байдужість до них, суд виходячи із пріоритету інтересів дітей, дійшов висновку про визначення місця проживання дітей разом із матір`ю. Оскільки вважає, що це відповідатиме інтересам дітей та сприятиме належним умовам їх проживання, гармонійному розвитку, вихованню та матеріальному забезпеченню. Вирішуючи питання щодо судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що із [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] судовий збір в сумі 1409 грн.06 коп. На підставі наведеного та

Outcome: approved