Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-06 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором грошової позики. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 04 жовтня 2013 року між ним, [PERSON], та [PERSON] (далі - Відповідач) було укладено договір позики. У відповідності до умов такого договору, відповідач отримав в борг 13 672 грн. 00 коп. та зобов'язався повернути означену грошову суму позивачеві впродовж семи місяців, виплатами по 1 955 грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з 01 листопада 2013 року. Оскільки відповідач не виконав таке договірне зобов'язання щодо своєчасного повернення грошових коштів, позивач змушений звернутися до суду із даною позовною заявою та просити суд стягнути з [PERSON] на його, [PERSON], користь суму боргу у розмірі 13 672 грн. 00 коп., яка складається з суми основного боргу у розмірі 10 390 грн. 00 коп., відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 2196 грн. 00 коп., 3% річних у розмірі 857 грн. 00 коп., а також судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп., а всього 13 686 грн. 00 коп. а також стягнути моральну шкоду, яку позивач оцінює у розмірі 10 000 грн. 00 коп. Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву, в якій просить здійснити розгляд справи без його участі за наявними матеріалами, а позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував (а.с.19). Відповідач у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить його підпис в рекомендованому повідомленні підприємства поштового зв'язку про вручення поштового відправлення (а.с.17), про причини неявки в судове засідання не повідомив, ніяких письмових заяв чи клопотань до суду не надходило. У відповідності до ч.4 ст. 169 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, дослідивши матеріали справи, знаходить позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з огляду на нижчевикладене. Так, судом встановлені такі обставини справи та визначені виниклі відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що 04 жовтня 2013 року між сторонами по даній цивільній справі було укладеного договір позики, на підтвердження чого відповідач власноруч склав відповідну розписку. Згідно умов такого договору [PERSON] зобов'язався повернути позивачу [PERSON] отриману ним грошову суму в розмірі 13 672 (тринадцять тисяч шістсот сімдесят дві) грн. 00 коп. впродовж семи місяців, виплатами по 1 955 (одна тисяча дев'ятсот п'ятдесят п'ять) грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з 01 листопада 2013 року (а.с.7). За змістом ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно вимог ст. 1047 ЦК України на підтвердження договору позики та його умов може бути пред'явлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. За вищевказаних обставин та вимог матеріального закону суд доходить висновку, що між сторонами по справі укладено договір позики, за умовами якого відповідач зобов'язувалася прийняти позику, та повернути позику у визначений договором строк. Доказів повернення вказаної грошової суми позивачеві матеріали справи не містять. За правилами ст. 526 ЦК, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у такій самій сумі у строк та в порядку, встановленому договором. У відповідності до ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Також згідно норм ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. У відповідності до ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У відповідності до ч.2 ст. 615 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором чи законом. Позивач в позові зазначає про необхідність стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням 3% річних. За вказаних обставин та приписів чинного законодавства, суд вважає, що така вимога ґрунтується на законі, тому з відповідача підлягає стягненню 3% річних у розмірі 857 грн. 00 коп., відповідно до вимог вказаної ч.2 ст. 615 ЦК України. Разом з цим, суд не знаходить підстав для стягнення відсотків за користування грошовими коштами. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. При укладенні договору позики визначення необхідності сплати боржником відсотків за користування коштами є істотною умовою такого договору. Сторонами по справі при написанні означеної розписки не було передбачено сплату відповідачем відсотків за користування коштами, а тому у позивача відсутнє право ставити вимоги про стягнення процентів на рівні облікової ставки НБУ, оскільки законом передбачена можливість стягнення відсотків у такому порядку за наявності договору між сторонами про сплату таких відсотків однак без визначення їх розміру та порядку одержання. В даному випадку, зобов'язання щодо сплати відсотків між сторонами, як істотна умова договору, не обумовлювалось. Отже, оскільки інше не визначено умовами договорів позики, правових підстав для нарахування процентів за користування коштами на підставі ст. 1048 ЦК України, які підлягають оплаті за правилами про основний грошовий борг, відсутні. Також суд не знаходить підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. 00 коп. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови від 31 березня 1995 р. N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються судами, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440 (1) ЦК та іншим законодавством, яким встановлено відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, що підпадають під дію Закону від 12 травня 1991 р. N 1023-XII "Про захист прав споживачів" чи інших законів, якими врегульовано такі зобов'язання і передбачено відшкодування моральної (немайнової) шкоди. При покладенні на відповідача обов'язку відшкодувати моральну шкоду суд безпідставно застосував правила ст. 1167 УК України, яка на спірні відносини не поширюється, оскільки регулює позадоговірні (деліктні) відносини. В даному випадку правовідносини сторін випливають з договірних відносин. Згідно із ст. 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов'язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Оскільки правовідносини, які виникли між сторонами, є договірними та відшкодування моральної шкоди в укладеному договорі не передбачено, то в суду не має правових підстав для стягнення в даному випадку із відповідача моральної шкоди, а тому в задоволенні позову в цій частині також слід відмовити. Суд зауважує, що відповідач мав можливість реалізувати своє процесуальне право на подання доказів та надання пояснень по суті справи, однак відповідач у судове засідання не з'явився, без поважних причин, заперечення на позов не надав, тому суд вважає за можливе у даному випадку розглядати справу з урахуванням доказів та в межах позовних вимог, що були подані та заявлені позивачем відповідно. Таким чином, з огляду на вказані вимоги матеріального закону та встановлені судом фактичні обставини справи, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог та стягнення за договором позики від 04 жовтня 2013 року із відповідача на користь позивача суму боргу у розмірі 11 247 грн. 00 коп., яка складається з суми боргу у розмірі 10 390 грн. 00 коп. та 3% річних у розмірі 857 грн. 00 коп. Також, на підставі ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд, присуджує з другої сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог понесені ним та документально підтверджені судові витрати. Виходячи з вищевикладеного та

Outcome: partial