Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-13 00:00:00

[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що у 1984 році [PERSON], як молодому спеціалісту, було надано право на проживання у квартирі восьмиквартирного будинку для молодих спеціалістів, що знаходився на балансі колгоспу «Мрія», в с. Валява, вул. Головна, 39/5, у яку разом із ним заселилась його дружина [PERSON]. У 1986 році у цій квартирі народилася [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) [PERSON], у 1993 році народилася [PERSON] і у 2001 році - [PERSON]. Всі вони були зареєстровані та постійно проживали у цій квартирі до 2007 року, поки [PERSON] та [PERSON] не розлучилися і [PERSON] не виїхала за кордон на заробітки. Приблизно наприкінці 2014 року і на початку 2015 року ним почали чинити перешкоди у користуванні житлом, бувший голова Валявської сільської ради [PERSON] почав говорити [PERSON], що вони не мають права там проживати і мають звільнити квартиру, тому що вона вже не належить колгоспові «Мрія, а передана правонаступнику ТОВ «Валявське». Згодом їх повідомили, що у всьому будинку буде проводитися косметичний ремонт, і їм потрібно звільнити квартиру на деякий час, тому вони переїхали на деякий час до бабусі. Згодом дізналися, що [PERSON], голова ТОВ «Валявське», дав вказівку поміняти вікна і двері у їх квартирі, а їх речі фактично винести у двір. За цей час [PERSON] народила дитину, внаслідок ускладнення потребувала допомоги бабусі, тому продовжувала жити в неї. Також за цей час помер [PERSON] У квартиру [PERSON] із чоловіком та 3-х річною дитиною змогла повернутися лише навесні 2017 року. Проживши не більше тижня, [PERSON] фактично почали силою виганяти з власної квартири, пояснюючи тим, що власником будинку є ТОВ «Валявське» і тільки вони вправі розпоряджатися цією квартирою. 02.06.2017 року декілька осіб, грубо, фактично силою, почали вдиратися до квартири, сказали, що будуть ремонтувати квартиру, демонтувати двері і вікна, бо встановлювали їх вони і наказали винести речі та звільнити квартиру. Працівники поліції, які приїхали на її виклик, у грубій формі пояснили, що квартира належить ТОВ «Валявське» і вони як власник будинку, мають повне право розпоряджатися своїм майном. Посилаючись на ст.185 КК, ст.47 Конституції України, ст.ст.109 ЖК УРСР, ст.345 ЦК України, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.92р. № 2482-ХІІ, Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04.09.2008р. № 500-УІ, яким внесено зміни до закону «Про приватизацію державного житлового фонду» та дозволено приватизувати житло в гуртожитках, що перебувають у власності територіальних громад, Закон «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення правового регулювання забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 08.09.2011 № 37І6-УІ, яким уточнено порядок передання гуртожитків у комунальну власність з метою наступної приватизації житлових приміщень законними мешканцями гуртожитків, просили визнати за ними право на приватизацію квартири [ADDRESS]. Вказували також, що рішенням звітних загальних зборів колгоспників колгоспу Жовтень' від 02.02.1984р. вирішено розпочати будівництво 8-ми квартирного будинку. Згідно протоколу № 8 засідання Правління колгоспу Жовтень від 30.05.1985р. за зявою [PERSON] вирішено виділити йому квартири. На даний час 8-ми квартирний будинок, в якому знаходиться їх квартира, перебуває на балансі ТОВ Валявське, яке є правонаступником агрофірми Мрія, яка була створена на базі майна колгоспу Жовтень. Виконавчий комітет Валявської сільської ради рішенням № 51/9 від 08.09.2004р. передав 8-квартирний житловий будинок, що розташований по вул. Головній, 39, в селі Валява, ТОВ Валявське у власність. На підставі цього рішення ТОВ «Валявське» 14.10.2004 року видано свідоцтво про право власності на нерухоме. Рішення прийняте без повідомлення мешканців будинку, які на законних підставах проживали в даному будинку і мали законне право отримати свої квартири у власність шляхом приватизації житла. Таке рішення порушує їх законні права на отримання у власність квартири, якою вони користувалися з 1985 року і яку мають право отримати у власність шляхом приватизації. Просили визнати та скасувати рішення виконавчого комітету Валявської сільської ради № 51/9 від 08 вересня 2004 року. Представник позивачів [PERSON] подала заяву про зміну підстав позовних вимог та збільшила позовних вимог, вказуючи, окрім наведених у первісному підстав, також, що ТОВ «Валявське» без належних на те законних підстав отримало у власність 8-квартирний житловий будинок, оскільки було лише балансоутримувачем переданого йому АФ "Мрія" майна. Відповідно до ст. 31 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» АФ «Мрія» мала передати майно житлового фонду на баланс Валявської сільської эади, і оскільки це не було зроблено агрофірмою, то ТОВ «Валявське» мало вчинити такі дії. Валявська сільська рада, як орган місцевого самоврядування, без належних на те підстав, прийняла незаконне рішення про передачу у власність 8-квартирного житлового будинку ( майно, яке не було комунальною власністю на час прийняття рішення). Житловий будинок відносився до колективної власності та мав бути переданий на баланс територіальної громади села, але через незаконні дії керівника ТОВ «Валявське» опинився фактично у приватній власності ТОВ "Ваялявське". Враховуючи передбаченні пунктами 30, 31 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», повноваження сільських рад, якщо оскаржуване рішення і могло бути прийнято, то виключно сесією, а не виконавчим комітетом. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до Закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження обєктами права комунальної власності. При винесенні\~оскаржуваного рішення\~ виконавчим\~комітетом сільської\~ради грубо порушено права позивачів, оскільки нормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому вони не можуть - скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Відповідно до ст.2 Закону від 19.06.1992 р. № 2482-Х11 «Про приватизацію державного житлового фонду», ч.2 ст.9 ЖК позивачі мають право на приватизацію. Згідно ч. 2 ст. 4 ЖК до житлового фонду включаються не тільки жилі будинки, а й жилі гриміщення в інших будівлях. До об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки., кімнати у квартирах та одноквартирних будинках (де мешкають два й більше наймачів), які використовуються громадянами на умовах найму. Валявською сільською радою цих вимог дотримано не було. Вказувала \~також,\~що тільки\~влітку 2017\~року на\~запит \~представника позивачам\~ було\~надано копію\~оскаржуваного рішення\~ та\~копію свідоцтва\~ про\~право \~власності на\~ 8-квартирний житловий будинок, тому трирічний строк позовної давності не минув. Просила визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Валявської сільської № 51/9 від 08 вересня 2004 року в частині передачі у власність квартири за № 5 по вул. Головна у будинку № 39 в с. Валява, Кіцманського району Чернівецької області; скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 14.10.2004 року, в частині квартири за № 5, по вул.Головна № 39, с. Валява, Кіцманського району Чернівецької області; виключити із Реєстру прав власності на нерухоме майно запис про реєстрацію праві власності на квартиру за № 5 по вул. Головна № 39, с. Валява. Кіцманського району; визнати за позивачами право на приватизацію даної квартири. У відзиві на позовну заяву представник ТОВ «Валявське» заперечував проти задоволення позову з таких підстав. Будинок № 39 по вул. Головній в с.Валява, в квартирі № 5 якого зареєстровані позивачі, ніколи до державного житлового фонду не відносився і не відноситься, що підтверджується копією рішення правління колгоспу «Жовтень» від 02.02.1984р. про будівництво 8-ми квартирного будинку, свідоцтвом про право власності від 14.10.2004р. Колгосп «Жовтень», який побудував вищевказаний будинок, у 1993 році був реорганізований в Агрофірму «Мрія», яка стала його правонаступником згідно п.1.4. Статуту, всі члени колгоспу стають членами агрофірми, поскільки являються власниками господарства. У 2000 році Агрофірма «Мрія» була реорганізована в Товариство з обмеженою відповідальністю «Валявське». Відповідно до п. 1.2.1 Установчого Договору ТОВ «Валявське» є правонаступником всіх прав та зобов'язань агрофірми «Мрія», обсяг правонаступництва визначається за даними передаточного балансу. 17 січня 2000 року на загальних зборах членів Агрофірми «Мрія» було прийнято рішення про її реорганізацію та визначено перелік об'єктів та матеріальних цінностей для передачі на баланс сільської ради, проте житлові будинки не включались. Було прийнято рішення про залишення житлових будинків у господарстві для проживання спеціалістів. Висновки позивачів про те, що виконавчий комітет сільської ради своїм рішенням № 51/9 від 8 вересня 2004 року передав 8-квартирний житловий будинок, розташований по вул. Головній, 39, в селі Валява, ТОВ «Валявське» у власність не відповідають дійсності. Суть оскаржуваного рішення полягала в оформленні права власності на будинок за законним власником у відповідності до рішення загальних зборів уповноваженого власника. ТОВ «Валявське» не є державним підприємством, вимоги позивачів про визнання їх права на приватизацію є безпідставними та такими, що порушують статтю 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.92р. №2482-ХІІ. Помилковими є також висновки позивачів про те, що спірні правовідносини регламентуються Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04.09.2008р. № 500-VI та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення правового регулювання забезпечення галізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 8.09.2011р. № 3716, оскільки будинок № 39 по вул. Головній в с.Валява ніколи не реєструвався в органах місцевого самоврядування, як гуртожиток, тому статусу гуртожитку не набував. У своїй заяві від 11.05.04р. на імя директора ТОВ «Валявське» [PERSON] батько позивачки [PERSON] звертався з проханням про викуп квартири та гарантував здійснити оплату за готівку. Такою заявою батько позивачки фактично визнавав право власності товариства на житловий будинок у 2004 році. Це свідчить також про те, до позивачам також було відомо у 2004 році про права власності товариства на житловий будинок та свідчить про пропуск позивачами строку позовної давності зернения до суду з позовом, та є підставою для відмови у задоволенні позову. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала заявлені вимоги з наведених підстав, надавши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник позивачів [PERSON] підтримала заявлені вимоги, пояснивши також, що при реорганізації КСП житловий будинок мав бути переданий у комунальну власність, сільська рада прийняла незаконне рішення про передачу будинку у власність товариства. [PERSON] була примусово виселена з квартири, її батько [PERSON] вважав квартиру своєю. Позивачі фактично проживали у цій квартирі і не можуть бути позбавленні права на проживання. Представник відповідача Валявської сільської ради [PERSON] позову не визнав, заперечуючи тим, що будинок побудований колгоспом «Жовтень», після реорганізації колгоспу переданий правонаступнику агрофірмі «Мрія», а в подальшому товариству «Валявське», будинок належить товариству на праві колективної власності. При реорганізації агрофірми «Мрія» до переліку обєктів та матеріальних цінностей для передачі на баланс сільської ради житлові будинки не включались. До зазначеної квартири в будинку, що належить на праві колективної власності, не може розповсюджуватися Закон «Про приватизацію державного житлового фонду». Рішенням № 51/9 від 08.09.2004 року виконком сільської ради не передавав у власність товариству, а лише оформив таке право. У комунальну власність будинок не передавався. Представники відповідачів [PERSON] та [PERSON] заперечували проти задоволення позову тим, що згідно п.4.1 Статуту агрофірми «Мрія» будинок належить на праві колективної власності, загальними зборами агрофірми від 17.01.2000 року вирішено залишити будинок за агрофірмою, після реформування якої будинок переданий ТзОВ «Валявське». Жоден із позивачів не був ані членом агрофірми ані членом товариства. На передачу будинку у комунальну власність мала бути згода і КСП і сільської ради. Будинок не міг бути автоматично переданий на баланс сільської ради. У державну чи комунальну власність будинок не передавався, а отже квартири не могли бути приватизовані. [PERSON] звертався із заявою про викуп квартири у товариства. Позивачі з 2014 року в квартирі не проживають, у встановленому порядку за ними житло не збереглося. Рішення загальних зборів про залишення будинку у агрофірми, а в подальшому у товаристві, не оскаржувалось. Оскаржуваним позивачами рішення будинок не передавався у власність, а лише було оформлено таке право. Товариство не є органом приватизації. Крім того, представник відповідача [PERSON] просив застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності, але й просив у задоволенні позову відмовити за безпідставністю. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Правовідносини з користування комунальним майном регулюються параграфом 1 глави 58 ЦК України та Житловим кодексом України, а набуття права власності на житлові приміщення Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». У статті 345 ЦК України закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства. Умови і порядок набуття фізичними та юридичними особами у власність майна в результаті приватизації регулюються Законами: № 2163-ХІІ від 04.03.1992р. «Про приватизацію державного майна» (втратив чинність на підставі Закону № 2269-УІІІ від 18.01.2018р.), № 2171-ХІІ від 06.03.1992р. «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (втратив чинність на підставі Закону № 2269-УІІІ від 18.01.2018р.), № 2173-ХІІ від 06.03.1992р. «Про приватизаційні папери», № 2482-ХІІ від 19.06.1992р. «Про приватизацію державного житлового фонду», № 500-VІ від 04.09.2008р. «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», іншими законодавчими та нормативно-правовими актами. Закон від 11.01.2011р. № 2913-VІ «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо обєктів права спільної сумісної власності подружжя» набрав чинності 08.02.2011р. Законом від 17.05.2012р. № 4766-VІ «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, змінено. Відповідно до п.4,5 ч.1 ст.57 СК житло та земельна ділянка, набуті за час шлюбу внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Частину 5 ст.61 СК виключено. Відповідно до статті 118 ЖК службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Згідно ст.122 ЖК на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення. Як передбачено\~ статтею 124 ЖК, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до статті 125 ЖК Української\~РСР не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, зокрема, пенсіонерів по старості. Аналізуючи норми статей 124, 125 ЖК, слід дійти висновку, що зазначені норми права підлягають застосуванню до житлових правовідносин, одним із субєктів яких є особа, яка перебувала з підприємством, установою чи організацією у трудових відносинах. Відповідно до ч.1,2 ст.64 ЖК члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Право користування службовим приміщенням члена сім'ї (або колишнього члена сім'ї) є похідним від права особи, якій у встановленому законом порядку виданий спеціальний ордер для проживання на період її роботи. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 05.07.2017 року у справі № 6-798цс17. Згідно з ч.2 ст.3 Закону № 2163-ХІІ від 04.03.1992р. «Про приватизацію державного майна», дія цього Закону не поширюється, зокрема, на приватизацію обєктів державного земельного та житлового фондів, а також обєктів соціально-культурного призначення, за винятком тих, які належать підприємствам, що приватизуються. Частиною першою статті 5 цього Закону визначено, що до обєктів державної власності, що підлягають приватизації, належать: майно підприємств, цехів, виробництв, дільниць, інших підрозділів, що виділяються в самостійні підприємства і є єдиними (цілісними) майновими комплексами. Державний житловий фонд у розумінні Закону № 2482-ХІІ це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управління державних підприємств, організацій, установ (ч.2 ст.1 Закону). До обєктів, які підлягали приватизації у порядку визначеному цим Законом відносились: квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовувались громадянами на умовах найму; незаселені квартири, частини будинків, одноквартирні будинки після закінчення їх будівництва, реконструкції, ремонту та поточного звільнення (частина перша статті 2 Закону). Натомість кімнати у гуртожитках відносились до обєктів державного житлового фонду, які не підлягали приватизації у встановленому порядку ( частина друга зазначеної статті). Кабінет Міністрів України 06.11.1995 року постановою №\~\~891 на виконання вимог Закону №\~2482-ХІІ затвердив Положення про порядок передачі в комунальну власність загальнодержавного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, у пункті 2 якого встановив, що передачі у комунальну власність підлягають житлові будинки\~відомчого житлового\~фонду (крім гуртожитків). Зміни до п.2 вказаного Положення щодо передачі в комунальну власність відомчого житлового фонду, у тому числі гуртожитків, були внесені постановою Кабінету Міністрів України № 695 лише 26.05.2004 року. Відповідні зміни до законів №\~2482-ХІІ та № 2163-ХІІ, згідно з якими гуртожитки включено до обєктів державного житлового фонду, який підлягає приватизації, були внесені Законом України від 03.03.2005 року за № 2453-ІV «Про внесення змін до деяких законів України з питань забезпечення захисту житлових прав громадян, які проживають у гуртожитках». Закон України від 04.09.2008 року за № 500-VI «Про забезпечення\~реалізації житлових\~прав мешканців\~гуртожитків» набув чинності з 01.01.2009 року і його дія поширюється на гуртожитки, що були включені до\~статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації). Так, згідно п.4 ч.1 ст.3 цього Закону одним із підходів щодо забезпечення реалізації права на житло мешканців гуртожитків, на яких поширюється його дія, є такий: гуртожитки, які було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), передаються у власність територіальних громад відповідно до державної програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Частиною четвертою статті 5 Закону України Про приватизацію державного житлового фонду передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. У силу статей 1, 3, 8 Закону України\~Про приватизацію\~державного житлового\~фонду приватизація державного житлового фонду здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина, який постійно мешкає у квартирі (будинку), відносно якої вирішується питання про передачу у власність. Пленум Верховного Суду України в частині пятій пункту 13 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності зазначив, що в разі непередання квартири (будинку) у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнанння за ними права власності на неї лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири наймачеві. Отже, право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленною заявою, яка підлягає розгляду вказаним органом у строк, передбачений чинним законодавством. У тому разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію займаної ним квартири, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, але після збігу встановленого частиною третьою статті 8 Закону України Про приватизацію державного житлового фонду строку, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати визнання за ними права власності на таку квартиру. Зазначену правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 11.12.2013 року у справі № 6-121цс13. Відповідно до\~ст.1,\~ч.1\~ст.5,\~ст.8\~Закону України\~«Про приватизацію\~державного житлового\~фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Згідно ч.3 ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виходячи з\~аналізу змісту\~ Закону\~України «Про\~приватизацію державного\~житлового фонду» у поєднанні з нормами ст.ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст.29 ЦК України, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст.64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сімї. Верховний Суд України у постанові від 30.01.2013 року при розгляді справи № 6-125цс12 зазначив, що суди повязали право осіб на приватизацію з фактом їх реєстрації у спірній квартирі, яка здійснюється на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а не з їх правом на житло та фактом проживання у квартирі усупереч наведеним положенням законодавства. Виконавчі комітети, які, \~\~відповідно до\~статті 11 Закону України «Про місцеве самоврядування», є виконавчими органами сільських, селищних, міських, рад та входять в систему органів місцевого самоврядування,\~наділені повноваженнями щодо оформлення права власності. За змістом підпункту 10 пункту «б» статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать у тому числі облік відповідно до закону об'єктів нерухомого майна незалежно від форм власності. Пунктом 6.1. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002р. за № 7/5, \~та чинного на момент прийняття оскаржуваного рішення,\~\~оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності у тому числі органами місцевого самоврядування. Відповідно до п.8 ст.31 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» об'єкти соціальної сфери, житлового фонду, у тому числі незавершеного будівництва,а також внутрішньогосподарські меліоративні системи підприємств, що не підлягали паюванню в процесі реорганізації цих підприємств та передані на баланс підприємств - правонаступників, підлягають безоплатній передачі до комунальної власності в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України \статтю 31 доповнено пунктом 8 згідно із Законом N 547-IV (547-15) від 20.02.2003 \ Пунктом 8 постанови Кабінету Міністрів України від 05.09.1996 року за № 1060 «Про поетапну передачу у комунальну власність об'єктів соціальної сфери, житлового фонду сільськогосподарських, переробних та обслуговуючих підприємств, установ і організацій агропромислового комплексу, заснованих на колективній та інших формах недержавної власності» визначено, що передача об'єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність здійснюється відповідно до Положення про порядок передачі у комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, затвердженого постановою КМУ від 06.11.1995р. № 891, яким передбачено, що передача житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні підприємства, провадиться за його згодою та за згодою відповідної сільської ради. Судом встановлено, що рішенням загальних зборів колгоспників колгоспу «Жовтень» Кіцманського району Чернівецької області від 02.02.1984 року вирішено розпочати будівництво 8-квартирного жилого будинку. Згідно протоколу № 8 засідання правління колгоспу «Жовтень» від 30.05.1985 року вирішено виділити [PERSON] квартиру при наявності жилого фонду. Згідно протоколу № 3 уповноважених зборів колгоспників від 02.07.1993 року прийнято рішення про реорганізацію колгоспу «Жовтень» в агрофірму «Мрія» та затвердження Статуту, який, в свою чергу, був затверджений розпорядженням Кіцманської РДА від 29.09.1993 року за № 346. 17.01.2000 року на загальних зборах агрофірми «Мрія» вирішено згідно Указу Президента України від 03.12.1999 року «Про невідкладні заходи реформування аграрного сектору економіки» реформувати агрофірму «Мрія» на іншу форму господарювання на приватній формі власності. Також, згідно протоколу № 1 від 17.01.2000 року загальних зборів агрофірми «Мрія», прийнято рішення про передачу на баланс сільської ради обєктів та матеріальних цінностей соцкультпобуту. До вказаного переліку 8-ми квартирний житловий будинок № 39 по вулиці Головній в с. Валява не входить. Зборами засновників ТзОВ «Валявське» від 17.02.2000 року було затверджено Установчий договір «Про створення та діяльність товариства з обмеженою відповідальністю «Валявське», який затверджений розпорядженням Кіцманської РДА від 03.30.2000 року за № 292. ТзОВ «Валявське» є правонаступником агрофірми «Мрія». Згідно передаточного балансу від 01.03.2000 року агрофірмою «Мрія» передано ТОВ «Валявське» товарно-матеріальні цінності. Зі Списку майна соц.сфери, яке передано агрофірмою «Мрія» на баланс сільської ради станом на 01.01.2000 року не вбачається, що було передано також 8-ми квартирний житловий будинок № 39 по вулиці Головній в с. Валява 11.05.2004 року [PERSON] звертався до ТОВ «Валявське» із заявою про викуп 2-х кімнатної квартири, в якій він проживає з 1986 року. 11.06.2004 року ТОВ «Валявське» зверталось до Кіцманського РБТІ з приводу виготовлення технічного паспорта та проведення експертної оцінки квартири [ADDRESS], з оплатою послуг за рахунок [PERSON]. 08.09.2004 року виконавчим комітетом Валявської сільської ради за № 51/9 вирішено оформити право власності на 8-ми квартирний житловий будинок, розташований в с. Валява, вул. Головна, 39, за ТОВ «Валявське». 14.10.2004 року ТОВ «Валявське» видано свідоцтво про право власності на восьмиквартирний житловий будинок в с. Валява, вул. Головна, 39, Кіцманського району Чернівецької області. Право колективної власності зареєстровано 14.10.2004 року Кіцманськоим РБТІ. 01.01.2010 року між ТОВ «Валявське» та [PERSON] було укладено договір найму квартири [ADDRESS] строком на 1 рік. [PERSON] помер 08.05.2015 року. Як вбачається з наданої виконкомом Валявської сільської ради 21.08.2017 року інформації, згідно погосподарської книги № 06 об`єкта погосподарського обліку № 0297 значиться квартира у восьмиквартирному житловому будинку по вул.Головна, 39, в с. Валява, в якій зареєстровані: [PERSON], 1964р.н., [PERSON], 1986р.н., [PERSON], 2014р.н. (дата реєстрації 24.07.2014р.), [PERSON], 1993р.н. (дата реєстрації 18.11.1993р.), [PERSON], 2001р.н. (дата реєстрації 02.03.2001р.). Статтю 31 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» доповнено пунктом 8 згідно із Законом N 547-IV (547-15) від 20.02.2003р. Рішення про залишення житлового будинку за агрофірмою «Мрія» прийнято 17.02.2000 року, тобто раніше у часі, а отже, дана норма не може бути застосована. Посилання позивачів та їх представника на Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», не може бути прийнятним, оскільки будинок не мав статусу гуртожитку. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Тому, твердження представника відповідача стосовно відсутності права у позивачів на звернення до суду спростовується наведеними положеннями законодавства. Стосовно заяви представника відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності, суд виходить з того, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України). Отже, при наявності підстав для задоволення позову, але при пропуску строку звернення до суду із позовом, суд відмовляє у задоволенні позову саме з підстав пропуску строку позовної давності, при відсутності підстав для задоволення позову, суд відмовляє у позові за безпідставністю заявлених вимог. Аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази, з огляду на наведені положення законодавства, враховуючи, що будинок, в якому знаходиться спірна квартира, не передавався у комунальну власність, та не належав до обєктів приватизації, підстав для задоволення позову не вбачається. На підставі ст.ст. 29, 345 ЦК України, ст.ст.1, 6, 9, 61, 64, 118, 122, 124, 125, ЖК України, ст.\~30\~ Закону\~України «Про\~місцеве самоврядування»\~ ст.ст.1, 3, 5, 8 Закону України\~Про приватизацію\~державного житлового\~фонду,\~

Outcome: dismissed