Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-04 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду з позовом до Держави України в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі по тексту - відповідач, Фонд), відповідно до якого просила стягнути з відповідача на свою користь 162 246, 24 грн. моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 21.12.2016, прийнятої по справі № 823/1728/16, уповноважена особа Фонду на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» Ірклієнко Ю.П., допустив обмеження виплати коштів за депозитним договором у період ліквідації Банку, перевищив свої повноваження, що суперечить вимогам Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Крім того, згідно постанови від 03.10.2017 по справі № 826/17586/16, визнано незаконним абзац 2 п. 5 розділу ІІ порядку виявлення правочинів, що є нікчемними, а також дій Фонду, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду від 26.05.2016 № 826. Внаслідок відмови та невиплати позивачу гарантованої суми вкладу протягом 6 місяців їй було завдано моральної шкоди, про що зазначено у висновку експертного дослідження № 19/9-2/5-НД/17 від 06.03.2017. витрати на проведення експертного дослідження склали 2126, 48 грн. Крім того, позивач поніс витрати на правову допомогу в розмірі 640, 00 грн. та ще понесе витрати в розмірі 28 950, 05 грн. Представник відповідача в своєму відзиві заперечував проти позовних вимог, просив відмовити в їх задоволенні. Зазначив, що Фонд з 23.05.2016 здійснює заходи щодо виведення неплатоспроможного банку - ПАТ «Банк Михайлівський» з ринку. При цьому, вказані заходи здійснюються Фондом відповідно до вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Крім того, вказав, що позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували б завдання останній моральної шкоди. Висновок, наданий позивачем, не є належним, допустим та достатнім доказом завдання останній моральної шкоди. Також зазначив, що позивач вже зверталась з позовною заявою до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, відповідно про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання відшкодувати матеріальну і моральну шкоду. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.02.2018 в задоволенні позову позивача по справі № 826/18130/18, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.10.2018, в задоволенні позовних вимог було відмовлено. Також зазначив, що у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах і вказаним Законом не передбачено право позивача на відшкодування моральної шкоди. 07.12.2018 ухвалою Подільського районного суду м. Києва справу передано за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. 07.03.2019 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва позовну заяву залишено без руху. 17.04.2019 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. 14.06.2019 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. 21.08.2019 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва визнано заявлений представником позивача відвід необґрунтованим, провадження по справі зупинене, справу передано для вирішення в порядку ч. 1 ст. 33 ЦПК України. 22.08.2019 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва відмовлено в задоволенні заяви про відвід головуючого по справі судді Мальцева Д.О. 26.08.2019 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва поновлено провадження по справі. 04.09.2019 від представника позивача надійшли доповнення до заяви про відвід головуючого по справі. 12.11.2019 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про застосування до відповідача заходів процесуального примусу. 12.11.2019 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про винесення окремої ухвали. 12.11.20189 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва визнано заявлений представником позивача відвід головуючому судді Мальцеву Д.О., провадження по справі зупенно. 15.11.2019 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва відхилена заява про відвід головуючого по справі судді Мальцева Д.О. 20.11.2019 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва поновлено провадження по справі. 24.02.2020 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва відмовлено в задоволенні заяви про відвід головуючого по справі судді Мальцева Д.О. 24.02.2020 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва закрито підготовче засідання по справі, справу призначено до розгляду по суті. 24.02.2020 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва виправлено описку в ухвалах Шевченківського районного суду м. Києва від 24.02.2020. 28.04.2020 від представника позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог. 05.08.2020 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва заяву про збільшення позовних вимог залишено без розгляду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні. Суд, заслухавши пояснення сторони позивача та сторони відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до п.3 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України). За загальним правилом, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України). У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, визначені статтею 1173 ЦК України. Відповідно до ч. 1. 2 ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Особливості відшкодування шкоди, завданої у результаті виведення неплатоспроможного банку з ринку/ліквідації банку на підставі протиправних (незаконних) індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України особам, які на дату прийняття таких індивідуальних актів або рішень, відповідно, мали статус учасників такого банку, встановлюються Законом України "Про банки і банківську діяльність" та Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, довести наявність яких має саме позивач, звертаючись до суду з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України. Так, правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». За змістом ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону, основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Для цього Фонд наділено відповідними функціями, передбаченими частиною другою статті 4 Закону серед яких, зокрема, ведення реєстру учасників Фонду; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами в разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників, підвищення рівня фінансової грамотності населення відповідно до цього Закону. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 757/2216/15 зазначила, що «після початку процедури ліквідації банку та введення тимчасової адміністрації стягнення коштів за зобов`язаннями цього банку можливе лише у спосіб, передбачений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». При цьому банк, який перебуває на стадії ліквідації, діє через Фонд гарантування вкладів фізичних осіб або уповноважену особу Фонду та не може поза процедурою, визначеною Законом, відповідати за зобов`язаннями по договорам банківського вкладу. Отже, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову позивача до банку про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, оскільки ці вимоги заявлено поза процедурою, визначеною Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та до неналежного відповідача». Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 559/1777/15 (провадження № 14-263цс18) зазначила, що у спорах, пов`язаних з виконанням банком, в якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним щодо інших Законів України у відповідних правовідносинах. Запровадження тимчасової адміністрації у банку унеможливлює стягнення з нього коштів за договором банківського вкладу в інший спосіб, аніж це передбачено Законом. Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах. При цьому, запровадження тимчасової адміністрації або ж початок процедури ліквідації банку унеможливлює стягнення з нього коштів за договором банківського вкладу в інший спосіб, аніж це передбачено Законом. В судовому засіданні встановлено, що на підставі рішення Національного банку України від 23.05.2016 № 14/БТ, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 23.05.2016 прийнято рішення № 812 про запровадження тимчасової адміністрації в Банку та призначення Уповноваженою особи Фонду за здійснення тимчасової адміністрації. Крім того, на підставі рішення Національного банку України від 12.07.2016 № 124-рш, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 12.07.2016 №1213 прийнято рішення про початок ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень ліквідатора Банку. Строк здійснення процедури ліквідації продовжено до 12.07.2020. Позивач вказує, що внаслідок відмови та невиплати Фондом [PERSON] гарантованої суми вкладу протягом шести місяців, останній було завдано моральної шкоди, на підтвердження чого позивач надала висновок. Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Так, відповідно до висновку експертного дослідження № 19/9-2/6-ЕД/17 від 06.03.2017, складеного судовим експертом Державного науково-дослідним експертно-криміналістичного центру Н.Д. Лук`яновою, можливий розмір компенсації моральної шкоди, заданої гр. [PERSON] становить 38, 88 мінімальних заробітних плат, розмір яких установлюється рівним розміру мінімальної заробітної плати в Україні, чинному на момент винесення рішення суду. Однак з вказаного висновку також не можливо встановити внаслідок яких саме дій Фонду позивачу була завдана моральна шкода. Крім того, у вказаному висновку експерт зазначає лише про ймовірність (можливість) завданої моральної шкоди гр. [PERSON] . Тобто зазначене у експертному висновку є лише припущенням експерта, а не реально встановленою обставиною. За таких обставин, суд критично ставиться до зазначеного доказу та не бере його до уваги. Інших доказів, які б підтверджували, що позивачу внаслідок неправомірних дій відповідача була завдана моральна шкода, останньою до матеріалів справи не надано. Не надано доказів на підтвердження розміру завданої шкоди, протиправності дій відповідача та доказів, які б підтверджували причинно-наслідковий зв`язок між протиправними діями відповідача та завданою позивачу шкодою. Саме лише посилання позивача на порушення прав останньої та завдання відповідачем моральної шкоди не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки воно не ґрунтується на фактичних обставинах справи. За таких обставин, позивачем не надано, а судом не здобуто протягом розгляду справи належних та допустимих доказів того, що внаслідок протиправних дій відповідача останній було завдано моральної шкоди. Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, факт порушення відповідачем прав позивача та завдання останній моральної шкоди не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Виходячи з наведеного та

Outcome: dismissed