Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якому просить поділити сумісно нажите майно подружжя та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що 07.07.2006 між сторонами укладено шлюб, від якого вони мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Під час шлюбу між відповідачем по справі [PERSON] та ПАТ «Полтава-банк» 07.10.2016 укладено Договір про надання кредиту № 1, відповідно якого відповідач отримала кредитні кошти у розмірі 447000,00 грн, які використані при купівлі квартири [ADDRESS] . В забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором 07.10.2016 між ПАТ «Полтава-банк» та [PERSON] укладено договір іпотеки, предметом якого є вищевказана квартира. Однак, 18.09.2018 шлюб між сторонами розірвано Жовтневим районним судом м. Харкова. Наразі діти мешкають разом з позивачем, а відповідач відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Харкова сплачує на утримання дітей аліменти. Позивач зазначає, що він неодноразово звертався до [PERSON] з метою досудового врегулювання юридичних відносин щодо сумісно нажитого майна, однак відповідач ігнорує прохання [PERSON] . Більш того, позивач вважає несправедливим, що він оплачує квартиру, яка перебуває в іпотеці, а право власності оформлено на ім`я [PERSON] . Позивач, посилаючись на положення Сімейного кодексу України, зазначає, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно придбане у шлюбі за запозичені кошти одним з подружжя незважаючи на іпотеку вважається об`єктом спільної власності подружжя і підлягає поділу у рівних частках. У зв`язку з викладеним позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів. 14.11.2019 ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова прийнято до свого провадження та відкрито спрощене позовне провадження у справі. Призначено судове засідання. Окрім того вказаною ухвалою відмовлено у відкритті провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Публічне акціонерне товариство «Полтава-банк» в частині позовних вимог щодо визнання права власності на транспортний засіб марки HYUNDAI, модель [NUMBER] , загальний легковий ХЕЧБЕК В, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 2008 (том 1 а.с. 101-103). Також, ухвалою суду від 14.11.2019 задоволено заяву позивача [PERSON] щодо вжиття заходів по забезпеченню позову. Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження на квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] (том 1 а.с. 105-106). Окрім того, 14.11.2019 ухвалою суду відмовлено у задоволенні заяви позивача щодо вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження на транспортний засіб марки HYUNDAI, модель [NUMBER] , загальний легковий ХЕЧБЕК В, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 2008 (том 1 а.с. 109-110). 09.12.2019 ухвалою суду відмовлено у задоволенні заяви позивача щодо вжиття заходів по забезпеченню позову шляхом накладення заборони на відчуження квартири [ADDRESS] (том 1 а.с. 145-146). Ухвалою суду від 20.12.2019 відмовлено у задоволенні необґрунтованої заяви про забезпечення позову позивача [PERSON] (том 1 а.с. 185-188). 10.01.2020 ухвалою суду повернуто позивачеві заяви від 09.12.2019 та від 19.12.2019 про збільшення розміру позовних вимог (том 1 а.с. 203-204). Також, ухвалою суду від 10.01.2020 залучено до участі у цивільній справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог\~щодо предмета спору ТОВ "Елітфармацея" в особі ліквідатора арбітражного керуючого Черкасова Станіслава Андрійовича. Окрім того, даною ухвалою відмовлено у залученні до участі у цивільній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог\~щодо предмета спору державного виконавця Міжрайонного відділу ДВС по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харкова ГТУЮ у Харківській області Волобуєвої Олени Вікторівни (том 1 а.с. 205-206). 25.02.2020 ухвалою суду постановлено проводити судове засідання в приміщенні Жовтневого районного суду м. Харкова в режимі відеоконференції між Жовтневим районним судом м. Харкова та Ленінським районним судом м. Полтави (том 2 а.с. 10-11). Ухвалою суду від 27.03.2020 відкладено судове засідання по цивільній справі у зв`язку з карантинними заходами, запровадженими з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (том 2 а.с. 35-36). 27.05.2020 ухвалою суду відкладено судове засідання по цивільній справі до 25.06.2020 відповідно до п.2 ч.2 ст. 223 ЦПК України (том 2 а.с. 54-55). Позивач у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі (том 1 а.с. 137-139). Представник позивача адвокат Селезень С. В., яка діє на підставі ордеру, у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити, посилаючись на обставина, викладені в позовній заяві. Відповідач подала до суду заяву щодо розгляду справи без її участі, в якій [PERSON] також зазначила щодо повного визнання позовних вимог (том 1 а.с. 126). Представник третьої особи [PERSON] , який діє на підставі довіреності, у судовому засіданні 05.03.2020 заперечував проти задоволення заявлених позовних вимог. Окрім того, 13.12.2019 третьою особою подано письмові пояснення, в яких зазначено, що у відповідності до Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя відчужувати предмет іпотеки, в протилежному випадку правочин щодо відчуження іпотечного майна є недійсним. АТ «Полтава-банк» не надає згоду на відчуження переданої в іпотеку квартири [ADDRESS] . наразі на все рухоме та нерухоме майно, яке належить одному з подружжя [PERSON] , накладено арешт. Банк, посилаючись на висновки Верховного Суду, зазначає, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасникам цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу (том 1 а.с. 161-164). Третя особа ТОВ «Елітфармацея» в особі ліквідатора арбітражного керуючого Черкасова С. А., будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі. 28.01.2020 [PERSON] подано суду письмові пояснення, в яких він просив відмовити у повному обсязі в задоволенні позовних вимог [PERSON] , погоджуючись з доводами, викладеними у пояснення третьої особи АТ «Полтава-банк» (том 1 а.с. 239-241). Вислухавши 25.06.2020 представника позивача, 05.03.2020 представника третьої особи АТ «Полтава-Банк», дослідивши матеріали справи, докази надані в обґрунтування позову, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1\~ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 2\~статті 78 ЦПК України зазначено, що\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судом встановлено, що між ПАТ «Полтава-банк» та відповідачем по справі [PERSON] укладено кредитний договір № 1 від 07 жовтня 2016 р., згідно з умовами якого остання отримала кредит на придбання нерухомості, а саме: квартира за [ADDRESS] , протягом п`яти банківських днів з моменту підписання сторонами цього Договору одним платежем у сумі 447000,00 грн строком на 120 місяців з 07.10.2016 по 06.10.2026 зі сплатою 18 % річних на умовах, визначених цим Договором (том 1 а.с. 36-38). Окрім того 07.10.2016 між ПАТ «Полтава-банк» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 07.10.2016 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Корсун О. С., за реєстровим № 743. У відповідно до умов вказаного договору продавець, тобто Банк, передає квартиру у власність, а покупець, тобто [PERSON] , приймає у власність квартиру [ADDRESS] , та складається з трьох житлових кімнат житловою площею 48,9 кв. м, загальною площею 79,9 кв. м (том 1 а.с. 39-42). Також, 07 жовтня 2016 року між ПАТ «Полтава-банк» (іпотекодержатель), правонаступником якого є АТ «Полтава-банк», та відповідачем [PERSON] (іпотекодавець) укладено іпотечний договір, відповідно до п. 1.1 якого в забезпечення повернення позичальником в момент вимоги Банку, а при відсутності такої вимоги згідно графіка до 06.10.2026 включно грошових коштів, отриманих [PERSON] за кредитним договором № 1 від 07.10.2016 в розмірі 447000,00 грн, процентів за користування кредитом з розрахунку 18 % річних строком сплати згідно кредитного договору неустойки, передбачених основним зобов`язанням, відшкодування витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги за основним зобов`язанням і звернення стягнення на предмет іпотеки, витрат на утримання і збереження предмета іпотеки, витрат на страхування предмета іпотеки, збитків, завданих порушенням основного зобов`язання чи умов цього іпотечного договору «іпотекодавець» передає в іпотеку «іпотекодержателю» належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] , яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 07.10.2016 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Корсун О. С., за реєстровим № 743 (том 1 а.с. 33-35). Позивач з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.07.2006, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 18.10.2019 у справі № 639/6554/19 (том 1 а.с. 5). 18 жовтня 2019 року рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова по справі № 639/6553/19 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання їх спільних малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 2500,00 грн на кожного, починаючи з 19.09.2018 і до досягнення дітьми повноліття. Стягнуто з [PERSON] на користь держави судовий збір у сумі 768,40 грн (том 1 а.с. 6-7). На примусовому виконанні Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Східного міжрайонного управління Міністерства юстиції (м. Харків) знаходяться виконавчі провадження № 60840983 та 60840733 з виконання виконавчих листів № 639/65539/19, виданих Жовтневим районним судом м. Харкова 19.11.2019 щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання малолітніх дітей (том 1 а.с. 235, 236). Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкті за № 190163647, сформованої 25.11.2019, спірна квартира належить на праві приватної власності [PERSON] (том 1 а.с. 168-170). У вказаній квартирі зареєстровані відповідач та малолітні діти сторін - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , про що зазначено у довідці про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (довідка про склад сім`ї) від 20.11.2019 (том 1 а.с. 234). З довідки, виданої центральним управлінням ГУ ДПС у Харківській області , вбачається, що ФОП [PERSON] отримав від підприємницької діяльності доходу у сумі 973000,00 грн за 2017 рік та 798000,00 грн за 2018 рік (том 1 а.с. 237). Акціонерним товариством «Полтава-банк» 24.01.2020 видано довідку № 072/002-09, згідно якої станом на 24.01.2020 заборгованість за кредитом, отриманим [PERSON] в АТ «Полтава-банк» за кредитним договором № 1 від 07.10.2016, становить: за тілом кредиту 304595,00 грн; за нарахованими відсотками 4648,54 грн. З початку кредитування погашена заборгованість: за тілом кредиту 142405,00 грн; за нарахованими процентами 213486,06 грн (том 1 а.с. 238). У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином вищевказані обставини доказуванню не підлягають. Стаття\~ст. 15 ЦК Українипередбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Виходячи з положень статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Норми\~Сімейного кодексу України\~у статтях\~57,\~60\~встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої\~статті 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Відповідно до частини першої\~статті 60 Сімейного кодексу України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України\~передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з частиною першою\~статті 69 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Аналізуючи вказані норми матеріального права в сукупності, суд вбачає, що у сімейному законодавстві\~діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка і дружини виходячи зі ст. 70 СК України, є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.ст. 77, 78 ЦПК України) і це є її процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України). При цьому судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, у разі доведення, що набуте за час шлюбу майно, придбано (набуте) виключно за кошти, що належали одному з подружжя особисто, тобто не за спільні сімейні кошти та без трудової участі іншого подружжя у створенні майна, таке майно не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Верховний Суд України висловив наступну правову позицію у постанові від 03 червня 2015 р. по справі № 6-38цс15 належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи\~ст. 60 СК України\~та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма\~ст. 60 зазначеного Кодексу\~вважається застосованою правильно. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пп. 23, 30\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст.\~60,\~69 СК України, ч. 3\~ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3\~ст. 325 ЦК України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24\~постанови від\~\~21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4\~ст. 65 СК України). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.\~63, ч. 1 ст.\~65 СК. Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладанні кредитного договору одним із подружжя (ст. 1054 ЦК України) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, хоча банки зазвичай і вимагають підтвердження волі другого з подружжя щодо цього правочину. Однак кредитний договір не належить до договорів, які передбачені в ст. 65 СК України, в якій йдеться про правочини щодо спільного майна подружжя. Це пояснюється тим, що укладення кредитного договору не стосується спільного майна подружжя. До того, як банк надасть кошти клієнтові, у останнього немає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошей. Таким чином той з подружжя, хто укладає кредитний договір, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних, а не речових правовідносин. Правовий режим майна, отриманого одним з подружжя за зобов`язаннями, залежить від тієї мети, за досягнення якої діяла ця особа. Таке правило закріплено в ч. 3 ст. 61 СК України: якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо той з подружжя, який отримав майно за договором, діяв в спільних інтересах подружжя, то вважається, що отримане майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності. З письмових пояснень сторін встановлено, що також підтверджується пунктом 1.1 Кредитного договору № 1 від 07.10.2016, кредит наданий позичальнику для його особистих потреб, а саме на придбання квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказане свідчить про те, що усі вищезазначені договори укладені з повною згодою [PERSON] та в інтересах сім`ї, а саме з метою придбання квартири. З даних договорів виходить, що всі кошти, отриманні в кредит, використані на придбання квартири в день отримання цих коштів. На спростування даних обставин відповідачем належних та допустимих доказів суду не надано. Згідно роз`яснень, що містяться в пп. 30\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3\~ст. 70 СК\~в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1\~ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток. З урахуванням вищевикладеного суд вбачає, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тому позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими. При цьому, суд не може погодитись із запереченнями АТ «Полтава-Банк», який вважає неможливим поділ майна подружжя, яке перебуває в іпотеці банку, з наступних підстав. Згідно з ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Стаття 65 Кодексу встановлює, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. За таких обставин, суд встановив, що кредит отриманий відповідачем в інтересах сім`ї з метою придбання майна у спільну сумісну власність подружжя, тому співвласниками, як встановлено вище, придбаної квартири стали обидва з подружжя. Вони ж обидва фактично є і позичальниками, і іпотекодавцями за договорами, укладеним від імені [PERSON] з банком. Стаття 9 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що іпотекодавець може відчужувати предмет іпотеки тільки за згодою іпотекодержателя. Разом з тим, самого по собі розпорядження предметом застави під час поділу майна між подружжям, як співвласниками, не відбувається, оскільки власники цього майна не змінюються, а визначаються лише їх частки. Відтак, порушень прав банку, як іпотекодержателя, внаслідок поділу предмету іпотеки між подружжям суд не вбачає, переважне його право на задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки зберігається. У відповідності до\~статті 1 Закону України «Про іпотеку»\~іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Частиною п`ятою\~статті 3 Закону України «Про іпотеку»\~передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Статтею 23 Закону України «Про іпотеку»\~визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини щодо іпотечних зобов`язань, вказують на те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися майном без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки. Разом з цим, положеннями\~Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону. Із урахуванням наведеного, перебування спірної квартири в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії АТ «Полтава-банк» як іпотекодержателя щодо спірного майна визначені частиною другою\~статті 23 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому ж обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Аналогічні висновки викладені й у постанові Верховного Суду у складі колегії Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2019 року у справі № 522/17048/15-ц (провадження № 61-33246ск18). Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Отже, аналізуючи викладені обставини, докази, надані на підтвердження позовних вимог, а також їх спростування, враховуючи визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог [PERSON] про поділ спільно нажитого майна подружжя. Згідно з ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 3196,00 грн. Окрім того, представником позивача у судовому засіданні 25.06.2020 подано заяву щодо вирішення питання про повернення судового збору у розмірі 2567,00 грн на підставі п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». З матеріалі справи вбачається, що [PERSON] при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір у розмірі 5763,00 грн (том 1 а.с. 2). Проте, 14.11.2019 ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова відмовлено у відкритті провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Публічне акціонерне товариство «Полтава-банк» в частині позовних вимог щодо визнання права власності на транспортний засіб марки HYUNDAI, модель [NUMBER] , загальний легковий ХЕЧБЕК В, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 2008 (том 1 а.с. 101-103). Вартість вказаного транспортного засобу становить 8000 доларів США, що у еквіваленті на гривню становить 202000,00 грн, що підтверджується відповідним звітом про оцінку майна згідно договору № 26/09, затвердженого директором ТОВ «Дельта-Консалтинг» 11.09.2019 (том 1 а.с. 11-32). Таким чином судовий збір за вказану вимогу складав 2020,00 грн. Вартість 1/2 частини спірного нерухомого майна складає 319600,00 грн (639200 грн / 2 = 319600; де 639200 грн це сума вартості предмета іпотеки, тобто повна вартість спірної квартири). Отже, за дану вимогу судовий збір склав 3196,00 грн. Однак, відповідачем надмірно сплачені кошти в розмірі 547,00 грн (5763 5216 = 547) , оскільки навіть при двох заявлених вимогах ціна позову складала б 521600,00 грн, а судовий збір відповідно 5216,00 грн (2020 + 3196 = 5216). Згідно ч. 2 ст. 133 ЦПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду, зокрема, в разі повернення заяви або скарги. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 42 своєї постанови № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року зі змінами, внесеними 25.09.2015, роз`яснив судам, що статтею 7\~Закону України\~«Про судовий\~збір» №\~3674-VI\~від 08\~липня 2011\~року врегульовано загальні питання повернення сплачених сум судового збору з підстав, визначених цією статтею, і перелік яких є вичерпним. Питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується судом за результатами розгляду справи за клопотанням особи, яка його сплатила, що відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства (частина перша\~статті 7 Закону № 3674-VI "Про судовий збір"). Про таке повернення зазначається: в ухвалі, якою заява повертається або відмовляється у відкритті провадження у справі, за подання якої сплачується судовий збір; у резолютивній частині судового рішення, яким закінчується розгляд справи по суті (при цьому в його мотивувальній частині наводяться підстави повернення сум судового збору згідно із Законом № 3674-VI); в ухвалі про повернення сум судового збору, постановленій як окремий процесуальний документ. Відповідно до п. 44 Постанови, питання щодо повернення сплаченої суми судового збору в будь-якому разі вирішується судом, який вирішував питання, пов`язані з відкриттям провадження у справі, чи розглядав справу, навіть якщо таку сплату помилково здійснено не за місцем розгляду справи. Таким чином, з урахуванням вищезазначеного, вказана заява представника позивача щодо повернення судового збору в розмірі 2567,00 грн підлягає задоволенню. Виходячи з положень ч. 3 ст.\~7\~Закону України\~«Про судовий\~збір» повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики. На підставі викладеного та

Outcome: approved