Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-11 00:00:00

1.Позиція позивача. Позивачка [PERSON] звернулася із зазначеним позовом до відповідача, заявив наступні позовні вимоги: 1.Встановити наступний порядок користування квартирою [ADDRESS] : - визнати за [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] ) право користування жилим приміщення кімнати № 2-4, площею 11,3 кв. м. та нежилим приміщенням сараю Б-1 (шлакоблок); -виділити в користування [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП невідомий) жиле приміщення кімнати № 2-3, площею 10,3 кв.м., нежиле приміщення сараю 3-1; -у спільному користуванні залишити: жиле приміщення кімнати № 2-2, площею 8,8 кв.м, приміщення №1 коридор, площею 3,7 кв.м, приміщення 2-1 кухню, площею 9, 7 кв. м., Ж- 1 душ, дощатий; 2.Зобов`язати [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП невідомий) не чинити перешкоди [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] ) перешкод у користуванні, володінні та розпорядженні належній їй 1/4 частини житлового будинку [ADDRESS] ; 3.Стягнути з [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП невідомий) суму судового збору, сплаченого за подання даної позовної заяви у розмірі 840 грн. 80 коп. В обґрунтування заявлених вимог, позивачем зазначено, що вона, є власницею 1/4 частини житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину, виданого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Морозовою О.В.. Іншими власниками житлового будинку [ADDRESS] є: [PERSON] - 1/4 частина житлового будинку, на підставі договір дарування, серія та номер: 1503, виданий 28.09.2016, посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Морозовою О.В.; [PERSON] - 1/2 частина житлового будинку, на підставі свідоцтва про право на спадщину, ВРР № 542670, реєстр. № 4-468, виданого 11.04.2012 року. Житловий будинок [ADDRESS] є фактично будинком на дві квартири, що не виділені в натурі. В квартирі [ADDRESS] (згідно технічного паспорту) вказаного будинку зі своїм батьком та іншими членами родини мешкає [PERSON] . її половина будинку обладнана окремим входом, ізольована та протягом тривалого часу нею користується лише сім`я [PERSON] , що підтверджується планом будинку в Технічному паспорті. Спору щодо меж земельної ділянки, будь-яких прибудов та споруд на ділянці, порядку користування між [PERSON] та [PERSON] не має та ніколи не було. В іншій половині будинку в квартирі [ADDRESS] протягом тривалого часу мешкала матір Позивачки - [PERSON] . Після її смерті в 2012 році вказана половина житлового будинку залишалася у спадок Позивачці та її сестрі - [PERSON] відповідно по 1/4 частці кожній. Починаючи з 2015 року у квартирі [ADDRESS] проживали, син позивачки - [PERSON] та [PERSON] , які на той час були одружені, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб, виданим Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області 19.07.2014 року. Враховуючи, що сестра Позивачки [PERSON] в житловому будинку не проживала, свою 1/4 частину будинку вона подарувала [PERSON] , яка, як було зазначено вище, на теперішній час є її власницею. Восени 2019 року [PERSON] та [PERSON] спільне проживання припинили. [PERSON] залишилася проживати у житловому будинку, а син Позивачки поїхав до батьків. У відсутність Позивачки та її сина вказаному будинку Відповідачкою було змінено замки на вхідних дверях, у зв`язку із чим ані Позивачка, ані [PERSON] потрапити до будинку не мають змоги. При неодноразових спробах Позивачки потрапити до будинку, перевірити цілісність її речей, Відповідачка потрапити у будинок не дає, говорить про те, що нікого туди не пустить і буде жити там сама. Позивачка має намір проживати в житловому будинку, проте вселитись вона не може через те, що Відповідачкою змінено замки на вхідних дверях, передати ключі від квартири вона відмовляється. При спробі [PERSON] зайти до будинку, Відповідачка двері не відкрила та повідомила, що так як немає рішення суду, яким би було виділено приміщення для [PERSON] , заселитися вона не має права. Окрім заміни замків та недопуску Позивачки до житлового будинку, [PERSON] було знищено майно Позивачки, шляхом винесення на двір на розбиття меблів та техніки, про спробі з`ясувати мету знищення меблів, Відповідачка повідомила, що жити в будинку Позивачці вона не дасть. Свідком постійних конфліктів постійно стають сусіди по будинку, які за необхідністю можуть підтвердити вказані факти. Враховуючи перешкоди у користування та володінні власністю [PERSON] неодноразово зверталася до правоохоронних органів, працівники поліції виїжджали до [PERSON] та фіксували факт порушення права Позивачки на розпорядження її власністю, [PERSON] було зроблено зауваження та проведено бесіду щодо неможливості порушення прав, а [PERSON] було рекомендовано звернутися до суду. 2.Позиція відповідача. Відповідач [PERSON] особисто отримав копію позовної заяви та виклик в судове засідання на 14 серпня 2020 року, будучи сповіщеною в передбаченому ст. 130 гл. 7 ЦПК України порядку про судову справу, дату, час та місце судового розгляду, в судові засідання не прибувала, заяв та клопотань не подавала, своїм право на звернення із відзивом на позов не скористувалася, причини неявки в судові засідання не подала. Враховуючи приписи ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. 3.Заяви, клопотання, процесуальні питання. 04 травня 2020 року позивачем подано позов до суду. 08 травня 2020 року ухвалою судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області залишено позовну заяву без руху, з підстав недотримання позивачем при зверненні вимог ст.ст. 175, 177 ЦПК України. 02 червня 2020 року представником позивача подано заяву про усунення недоліків, на виконання ухвали від 08 травня 2020 року. 11 червня 2020 року судом отримано відповідь на запит щодо реєстрації місця проживання відповідача. 11 червня 2020 року відкрито провадження по справі. 09 липня 2020 року відповідач [PERSON] особисто отримала копію позовної заяви (а.с. 43). 14 серпня 2020 року [PERSON] була допитана в ході судового розгляду попереднім складом суду (а.с. 47). 09 вересня 2020 року [PERSON] подала заяву про проведення розгляду справи за її відсутності та ухвалення рішення на розсуд суду (а.с. 53), яке було подано попередньому складу суду. 03 листопада 2020 року згідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями (а.с. 57), з підстав вибуття судді Сушкової Л.І. зі складу суду, визначено новий склад суду. Згідно до ч. 12 ст. 33 ЦПК України, з підстав зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочав розгляд справи по суті. 02 березня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 4.Фактичні обставини встановлені судом. Житловий будинок [ADDRESS] , складається із житлового будинку А-1, загальною площею 86,3 кв.м, житловою площею 56,8 кв.м; Б-1 сарай, В.1 літня кухня, Г-1 вбиральня, Е-1 сарай, Ж-1 душ; З-1 сарай, І-1 душ, № 1,5 водопровід4 № 2,3,7-10,12 огорожі; № 4,11 зливні ями; І тротуар. 05 серпня 1985 року [PERSON] , набула право спільної часткової власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого державним нотаріусом Першої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Сисойкіною Н.М., серії ВТА № 382301, реєстр № 1/3988 від 05 серпня 1985 року. 11 квітня 2012 року [PERSON] , набула право спільної часткової власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину ВРР № 542670, реєстр № 4-468, виданого 11 квітня 2012 року Першою дніпродзержинською державною нотаріальною конторою, (а.с. 14). 19 червня 2014 року [PERSON] набула право власності на 1/4 частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме на спадщину відкриту після смерті спадкодавця [PERSON] , померлої [INFO] . [INFO] [PERSON] , набула право спільної часткової власності на 1/4 частину житлового будинку [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 28 вересня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Морозовою О.В., зареєстровано в реєстрі за № 1503 (а.с. 13), на підставі якого частка у праві спільної часткової власності зареєстрована за [PERSON] відійшла [PERSON] [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] , [INFO] (а.с. 20). 18 жовтня 2018 року [PERSON] набула право власності на 1/4 частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Морозовою О.В., спадкова справа № 20/2012, зареєстровано в реєстрі за № 1069 (а.с. 10), а саме на спадщину відкриту після смерті спадкодавця [PERSON] , померлої [INFO] . Таким чином, на час зверненні із позовом та на час розгляду справи по суті, житловий будинок [ADDRESS] : -є спільною частковою власністю, а саме [PERSON] у розмірі 1/2 частки [PERSON] у розмірі 1/4 частки, [PERSON] у розмірі 1/4 частки. Згідно довідки про склад сім`ї від 22 квітня 2020 року № 21/1458 (а.с. 21), у житловому будинку [ADDRESS] , зареєстровані особи - відсутні. 23.04.2020 року зареєстровано в ЖЄО № 7565 заява повідомлення про те, що [PERSON] не пускає до квартири [ADDRESS] невістка [PERSON] (а.с. 22). 5.Норми права застосовані судом. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ст. 317 Цивільного кодексу України визначено, що ласникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1). На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ч. 2). Відповідно до статті 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Статтею 357 ЦК України визначено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Положеннями статті 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. 6.Висновки та мотиви прийнятого рішення. За змістом статті 15 Цивільного кодексу України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист ? це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням права слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України. Як встановлено позивач - [PERSON] є співвласником житлового будинку [ADDRESS] , а саме 1/4 частки у праві спільної часткової власності на нього, згідно до Свідоцтва про право на спадщину виданого 18 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Морозовою О.В., спадкова справа № 20/2012, зареєстровано в реєстрі за № 1069. Враховуючи приписи ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України якою визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право спільної часткової власності зареєстроване за позивачем [PERSON] , згідно до свідоцтва про право на спадщину, на 1/4 частину зазначеного житлового будинку, ні на час звернення із позовом, ні на час розгляду спору по суті ніким не оспорюється, а належна [PERSON] 1/4 частка із спільної часткової власності не виділена та не поділена. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі N 501/2148/17 зроблено висновок, що поняття "поділ" та "виділ" не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 у справі №338/180/17 вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatis mutandis висновки у пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц). Вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі №912/1856/16, від 14.06.2019 у справі №910/6642/18, від 24.12.2019 у справі №902/377/19, від 28.01.2020 у справі №905/1513/16. В частині заявлення вимог про визнання за [PERSON] права користування на частину приміщень, які входять у складову права власності - спільної часткової власності позивача на зазначений житловий будинок, як співвласника 1/4 частки на зазначений будинок, не відповідає приписам ст.ст. 15, 16 ЦПК України, так як таке право на користування визначене ч. 1 ст. 317 ЦК України, як складову права спільної часткової власності позивача та ніким не оспорюється, а у разу порушення такого права, у позивача виникають підстави для звернення із позовом на захист порушених, або не визнаних, оспорюваних прав, а відтак обраний позивачем спосіб захисту не відповідає змісту порушеного права позивача, тобто не є ефективним, і в цій частині позовних вимог не підлягає задоволенню. Так, положеннями статті 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Негаторний позов пред`являється власником за умови, що він має майно у своєму володінні, однак протиправна поведінка інших осіб перешкоджає йому здійснювати права користування та розпорядження ним. В іншій частині позовних вимог [PERSON] , як встановлення порядку користування об`єктом права спільної часткової власності, як правом користування позивачемжилим приміщення кімнати № 2-4, площею 11,3 кв. м. та нежилим приміщенням сараю Б-1 (шлакоблок); та в частині виділення в користування [PERSON] жиле приміщення кімнати № 2-3, площею 10,3 кв.м., нежиле приміщення сараю 3-1; а у спільному користуванні [PERSON] і [PERSON] залишити: жиле приміщення кімнати № 2-2, площею 8,8 кв.м, приміщення №1 коридор, площею 3,7 кв.м, приміщення 2-1 кухню, площею 9, 7 кв. м., Ж- 1 душ, дощатий, суд виходить з наступного. Так, згідно до ст. 358 ЦК України, - Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Таким чином, на час зверненні із позовом та на час розгляду справи по суті, житловий будинок [ADDRESS] : -є спільною частковою власністю, яка складається із часток у праві, а саме [PERSON] у розмірі 1/2 частки; [PERSON] у розмірі 1/4 частки; [PERSON] у розмірі 1/4 частки. Згідно до Постанови Верховного Суду у справі 344/5437/17 від 16 вересня 2020 року, зроблено правовий висновок, згідно до якого зазначено, що у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц (провадження № 61-4536св18) зроблено висновок, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків. Аналіз статті 361 ЦК України дозволяє зробити висновок, що об`єктом розпорядження співвласника є частка у праві спільної часткової власності, а не частка у майні. Тобто право самостійного розпорядження часткою у праві власності, не тотожне розпорядження частиною майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна». Таким чином, будь-який спір щодо спільної часткової власності підлягає вирішенню за участю всіх співвласників зазначеного майна. Посилання сторони позивача що позовні вимоги стосуються лише квартири [ADDRESS] у зазначеному житловому будинку, не можуть бути взяти судом до уваги, так як згідно до правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок, будь якого виділення або поділу часток між співвласниками не проводилося, а тому розглядаючи зазначений спір необхідним є участь як позивача, як співвласника 1/4 частини спільної часткової власності, так і [PERSON] як співвласника 1/2 частки, так і [PERSON] як співвласника 1/4 частки. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Судом враховується що сторона позивача представлена адвокатом Обедзинською М.В., а тому сторона позивача отримує професійну допомогу. Кожна сторона на свій розсуд здійснює свої права та обов`язки, та несе ризик настання або не настання певних процесуальних наслідків. А тому лише сторона позивача будучи обізнана із правовим статусом спірного майна як права спільної часткової власності, здійснюючи права згідно до ст.ст. 43, 49 ЦПК України, має право на заявлення позовних вимог, при цьому суд лише сприяє реалізації прав сторін, забезпечуючи безсторонність, що узгоджується із ч. 3 ст. 13 ЦПК України, - Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Крім того, заявляючи позовні вимоги щодо встановлення порядку користування житловим будинком, як об`єктом права спільної часткової власності, позивач повинен також надати докази. Так, ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Одним із доказом при вирішенні даної категорії справи є експертне дослідження. Так, згідно до правової позиції Верховного Суду викладеного у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 405/3475/15-ц, провадження № 61-39381св18, зазначеного: Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим майна зберігається, суд виділяє у користування сторін частину майна у натурі, що співмірна розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15. Як вбачається із доказів наданих позивачем та заявленої позиції, позивач посилається на те, що вважає необхідним у її користування виділити право жиле приміщення кімнати № 2-4, площею 11,3 кв. м. та нежилим приміщенням сараю Б-1 (шлакоблок); а в користування [PERSON] жиле приміщення кімнати № 2-3, площею 10,3 кв.м., нежиле приміщення сараю 3-1; а у спільному користуванні залишити: жиле приміщення кімнати № 2-2, площею 8,8 кв.м, приміщення №1 коридор, площею 3,7 кв.м, приміщення 2-1 кухню, площею 9, 7 кв. м., Ж- 1 душ, дощатий. При цьому жодного визначення відповідності частини майна у натурі, як заявленого до виділення у користування співвласників спільної часткової власності не містить жодного обґрунтування співмірності розміру їх часток у праві власності на спільне майно. Позивачем до позову не долучено жодного експертного висновку (будівельно-технічної експертизи), або іншого доказу на підтвердження необхідних фактичних даних для встановлення заявленого порядку, крім того, суд в черговий раз звертає, що позивачем не доведено що будь-яким із співвласником спільної часткової власності, було проведено виділення або поділ своєї частки із спільної часткової власності. Зазначена позиція також знайшла своє відображення у правовій позиції Верховного суду у Постанові від 03.10.2018 у справі № 363/928/16-ц, згідно до якої ВС зазначив, що відповідно до статті 358 Цивільного кодексу України первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість., але при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Суд роз`яснив, що співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Суд також звернув увагу, що у даній справі спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. ВС вказав, що при цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників (постанова). А тому позивачу необхідно довести можливість проведення такого порядку спільного користування, не тільки з забезпеченням прав позивача, і з відповідним забезпеченням збереження такого права і за іншими співвласниками, як [PERSON] та [PERSON] , залучення яких при розгляді даної категорії спору є обов`язковим. Враховуючи що позивачем жодних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог не надано, в зазначеній частині позовні вимоги є такими що не є обґрунтованими та такими що знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Щодо позовних вимог позивача в частині зобов`язання [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП невідомий) не чинити перешкоди [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] ) перешкод у користуванні, володінні та розпорядженні належній їй 1/4 частини житлового будинку [ADDRESS] , то суд в черговий раз звертає увагу позивача на ч. 3 ст. 12 ЦПК України - Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказом на думку позивача доведення того, що [PERSON] чинить перешкоди у користуванні належній частини власності як 1/4 частини житлового будинку [ADDRESS] , без визначення складових такої власності не дозволяє встановити факт його порушення. Крім того, як зазначено вище даний житловий будинок [ADDRESS] є спільною частковою власністю як позивача, так і відповідача [PERSON] , так і не залученого стороною позивача особи [PERSON] , частка якої у праві спільної часткової власності на зазначений будинок дорівнює 1/2 частці, частки який не виділені та не поділені в передбаченому законом порядку. Посилання позивача на звернення із заявою повідомленням щодо адміністративного правопорушення, яке на її думку скоєно відповідачем [PERSON] , не доводить встановлення вини відповідача, так як будь-яке процесуальне рішення за заявленим повідомленням стороною позивача до позову не долучено, а тому факт здійснення перешкод позивачу з боку відповідача в ході судового розгляду є недоведеним, а тому позовні вимоги в цій частині є такими що не підлягають задоволенню. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року )» (Постанови КЦС ВС від 07.10.2020 року у справі № 465/3586/17, від 08.10.2020 у справі № 712/22134/12, від 05.10.2020 у справі № 347/637/18, від 27.10.2020 у справі №243/11349/18). 7.Судовий збір. При зверненні із позовом, позивачем понесені судові витрати на загальну суму 1681 (однієї тисячі шістсот вісімдесят однієї) гривні 60 копійок, що підтверджено квитанцією (а.с. 1, 32). Враховуючи приписи ст. 141 ЦПК України, понесені судові витрати стороною позивача, підлягають покладенню на позивача. Стороною відповідача не подавалися заяви щодо понесених судових витрат.

Outcome: dismissed