Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме домолодінням [ADDRESS] та зняття з реєстраційного обліку. Позовні вимоги мотивувала тим, що вона є власником домолодінням [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою, однак не має родинного відношення до жодного члена її сім»ї, фактично є сторонньою особою. Відповідач був товарешем дідуся позивачки, через відсутність прописки в м. Івано-Франківську не міг влаштуватись на роботу. Жодного дня у даному помешканні відповідач не проживав, особистих речей відповідача в будинку немає, витрати на утримання будинку не несе. Просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - домолодінням [ADDRESS]. Позивачка в судове засідання не з'явилася, 10.04.2019 року подала до суду заяву, відповідно до якої вимоги заявленого позову підтримала з підстав, викладених в позовній заяві. Просила позов задоволити в повному обсязі та проводити розгляд справи без її участі. Не заперечила щодо винесення заочного рішення (а.с. 38). Відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 42). З урахуванням думки позивачки та положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права користування нерухомим майном внаслідок чого [PERSON] позивається про його відновлення, шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.11.2012 року, виданого державним нотаріусом Івано-Франківського МНО Антонюк Л.І., зареєстровано в реєстрі за №2-1712 та Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі 14.09.2012 року №31683649, від 16.11.2012 року №32408068 [PERSON] успадкувала домоволодіння [ADDRESS] (а.с. 15-17). Згідно копії витягу про державну реєстрацію прав [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину /2-1712/ 16.11.2012/Перша Івано-Франківська ДНК(а.с.18). Як вбачається з копії Домової книги для прописки громадян, довідки № 02-02/595 КП "Муніципальна інвестиційна управляюча компанія" від 25.03.2019 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON], [INFO] (а.с. 6-14, 39). Відповідно до заяв від 06.03.2019 року свідки [PERSON] та [PERSON] підтверджують той факт, що [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] близько восьми років(а.с. 28, 29, 40). Позивачка [PERSON], вказує, що реєстрація громадянина [PERSON] у її житловому будинку, який насправді там не проживає, перешкоджає здійсненню нею права на вільне користування і розпоряджання майном. Крім цього, нарахування сум по оплаті житлово-комунальних послуг проводиться виходячи із кількості зареєстрованих в квартирі осіб. Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 81 ЦПК Україн на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що реєстрація [PERSON] в будинку [ADDRESS], який належить позиваці, створює перешкоди у здійсненні нею права вільного користування і розпорядження вказаним будинком, а тому його слід поновити. Оскільки, відповідач не проживає у вищевказаному будинку, понад строки встановлені законодавством, не несе витрати по його утриманню, а тому [PERSON] слід визнати таким, що втратив право на користування приміщенням - домоволодінням [ADDRESS]. Відповідно до ст. 7 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, аналізуючи норми даних статей, суд вбачає, що прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням вже є підставою для зняття цієї особи з реєстрації, а тому додатково зобов'язувати уповноважений на це орган знімати особу з реєстрації немає потреби. З даною вимогою сторона вправі звертатись до суду в разі відмови в знятті з реєстраційного обліку особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов є обгрунтованим та таким, що підлягає до часткового задоволення обсязі. На підставі викладеного, відповідно до ст. 150 ЖК України, ст.ст. 242, 317, 391 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 10, 12, 77-80 ЦПК України,

Outcome: dismissed