Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

Адвокат Багдасарян А.Ю., який діє в інтересах позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] в якому просив, з посиланням на положення статей 317, 391 ЦК України, визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Доводи позовної заяви обґрунтовано тим, що на підставі договору № 832 від 16 вересня 2020 року купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] , укладеного між колишнім власником [PERSON] та ним, як покупцем, він є власником вказаного житлового будинку. Між тим, він не може користуватися належним йому житлом, оскільки у вищевказаному житловому будинку залишилась зареєстрована відповідач, яка не являлась членом сім`ї попереднього власника, як і не являється членом сім`ї позивача, останні 10 років жодного дня за місцем реєстрації не проживала, витрати по утриманню майна не несе, особистих речей цієї особи в будинку не має, наслідком вказаних обставин є створення позивачу перешкод у користуванні житлом та його утриманні. Тому, позивач вимушений звернутися до суду із зазначеним позовом за захистом своїх порушених прав. Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 16.03.2021 року відкрито провадження у справі та ухвало про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Від відповідача [PERSON] відзиву на позовну заяву не надходило. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, однак у письмовій заяві представник позивача просив розглянути справу без їх участі, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Процесуальним правом надати відзив на позов або письмові пояснення по суті предмету спору не скористався. Документів, що підтверджують поважність причин неявки та клопотань про відкладення розгляду справи суду не надано. Враховуючи наведене, суд вважає за можливе розглянути справу без учасників справи. Оскільки учасники справи на засідання не з`явились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів з урахуванням принципів розумності, справедливості, виваженості та пропорційності, суд приходить до наступного висновку. Судом було встановлено, що 16 вересня 2020 року між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем) було укладено, посвідчений приватним нотаріусом Арбузинського районного нотаріального округу Грицаєнко Л.М., договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] загальною площею 70.6 кв.м. (а.с. 6). Інформація про зміну власника була зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 224158594, сформована 16 вересня 2020 року, де власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] за реєстраційним номером 1951614848203, є [PERSON] (а.с. 7). Згідно довідки Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області від 21.08.2020 року № 791 в житлового будинку в [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] (а.с. 10). Згідно актів від 21.11.2019 року та 13.02.2020 року складених депутатом Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Прокопенко О.М. в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] в домоволодінні, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована [PERSON] більше 10 років не проживає (а.с. 8,9). Згідно наданої на адресу суду інформації Костянтинівської селищної ради Арбузинського району станом на 12.03.2021 року, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але відомості про її фактичне місце проживання, селищній раді не відомі (а.с. 16). За обставинами, що викладені в позові, в спірному житловому будинку зареєстрована відповідач, що робить не можливим для [PERSON] реалізовувати його право власності на житло. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Отже, право члена сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членом сім`ї якого він є. При цьому із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у члена його сім`ї. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод" від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2020 року у справі № 569/4373/16ц дійшла висновку, що «виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві». За встановлених обставин суд приходить до висновку про задоволення позову, оскільки [PERSON] , як новий власник, який придбав спірний житловий будинок в установленому законом порядку за договором купівлі-продажу, який наразі є правомірним, не може користуватися своєю власністю, оскільки [PERSON] , яка була зарестрована за згодою власника в даному будинку, втратила право користування спірним житловим будинком у зв`язку з його відчуженням попереднім власником, однак в добровільному порядку не бажає знятись з реєстрації місця проживання у цьому будинку. Отже право позивача, як нового власника спірного житлового будинку, підлягає захисту в обраний ним спосіб. При цьому суд враховує фактичне непроживання відповідача у спірному житлі з власної волі, та при цьому житлові права відповідача гарантованих статтею 8 Конвенції внаслідок задоволення позову про усунення перешкод у користуванні власністю не порушені. Задоволення позову має на меті захист прав власника спірного житла, а за конкретними обставинами це не становить незаконного та неспіврозмірного втручання у право відповідача. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Згідно із ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним при зверненні суду судовий збір в розмірі 908 грн. 00 коп.

Outcome: approved