Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-31 00:00:00

31 серпня 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Хряпинський і Компанія», в особі її директора [PERSON], звернулось до суду з позовом, в якому просять усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпоряджання житловим приміщенням квартирою №13 у будинку 16-Г, розташованому по вул.Надії у смт Пісочин, Харківського району Харківської області та виселити [PERSON] з квартири №13 у будинку 16-Г, розташованому по вул.Надії у смт Пісочин, Харківського району Харківської області, яка належить на праві приватної власності ТОВ «Хряпинський і Компанія», а також стягнути з відповідача судові витрати. Згідно ухвали Харківського районного суду Харківської області від 26 вересня 2017 року відкрито провадження у даній справі та призначено судове засідання. 05 грудня 2017 року до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог та залучення у якості співвідповідачів у справі [PERSON] та [PERSON]. Так, позивач остаточно просив суд усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпоряджання житловим приміщенням квартирою №13 у будинку 16-Г, розташованому по вул.Надії у смт Пісочин, Харківського району Харківської області та виселити [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з квартири №13 у будинку 16-Г, розташованому по вул.Надії у смт Пісочин, Харківського району Харківської області, яка належить на праві приватної власності ТОВ «Хряпинський і Компанія», а також стягнути з відповідачів судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що ТОВ «Хряпинський і Компанія» є власником житлового приміщення - квартири №13 у будинку 16-Г, розташованому по вул.Надії у смт Пісочин, Харківського району Харківської області. Відповідно до інформації, яка міститься у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №95321860 від 22.08.2017, сформованого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], ТОВ «Хряпинський і Компанія» набуло права власності на обєкт нерухомого майна з реєстраційним номером 345164863251, на підставі іпотечного договору №1234 від 05.07.2017. Згідно акту депутата Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області від 30.11.2017, в квартирі №13 за адресою: смт Пісочин Харківського району Харківської області, вулиця Надії (вулиця Крупської), будинок 16-Г, мешкають на постійній основі [PERSON] (1959 р.н.), [PERSON] (1953 р.н.), [PERSON] (1979 р.н.). Так, позивачем вказано, що у спірній квартирі мешкають особи, які не є членами сімї власника (с.2 ст.64 ЖК УРСР), не перебувають з власником у трудових відносинах, договору найму або оренди житла з власником житла не укладали. У звязку з тим, що відповідачі перешкоджають власнику у здійсненні його права користування та розпоряджання майном, позивач просить усунути перешкоди у користування належним йому неруховим майном шляхом виселення осіб, які в ньому мешкають, без достатніх правових підстав. 05 травня 2018 до суду від представника відповідача [PERSON] адвоката [PERSON], який діє на підставі угоди про надання правової допомоги від 26 квітня 2018 року, надано відзив на позовну заяву, з якого вбачається наступне. 20 січня 1989 року виконавчим комітетом Харківської районної Ради народних депутатів м.Харкова було видано [PERSON] та членам її родини на підставі рішення виконкому Харківської районної Ради народних депутатів м.Харкова від 20.12.1988 3940 ордер №373 на право заняття квартири [ADDRESS]. Відтак, представник вказує, що відповідною обставиною спростовується посилання позивача на самоправне заняття спірного житлового приміщення. Разом з тим, представник позивача наполягає на безпідставності позовних вимог, з посиланням на правову позицію висловлену Верховним Судом України в постанові у справі № 6-197цс16 від 22.06.2016, та відповідно просить суд відмовити в задоволенні позову. Представник позивача ТОВ «Хряпинський і Компанія» [PERSON], який діє на підставі довіреністю від 04.04.2018 виданої директором ТОВ «Хряпинський і Компанія» [PERSON], в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі. \~ \~ \~ \~В судове засідання відповідачі [PERSON] та [PERSON] повідомлені належним чином про час, дату та місце розгляду справи не зявилися, про причини неявки не повідомили, заяв про розгляд справи у їх відсутність до суду не надавали. Відповідач [PERSON] повідомлений належним чином про час, дату та місце розгляду справи в судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи у його відсутність до суду не надавав. Представники відповідача [PERSON] також в судове засідання повідомлені про час, дату та місце розгляду не зявилися. При цьому, від представника відповідача [PERSON] [PERSON], який діє на підставі довіреності від 09 січня 2018 року, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу та зареєстрованої в реєстрі за №4, до суду надійшла заява про відкладення розгляду даної справи призначеної 31.05.2018, у звязку з його відрядженням до Бродівського районного суду Львівської області. Суд, розглянувши дану заяву приходить до висновку, що зазначені в даній заяві причини перенесення розгляду справи є не поважними, з огляду зокрема на те, що у справі вже були численні перенесення розгляду справи за заявами відповідного представника за різних причин та спричинило тривалий розгляд даної справи судом. Разом з тим, відповідач [PERSON] уповноважив ще одного представника брати участь у розгляді даної справи, а саме, [PERSON] (на підставі угоди про надання правової допомоги від 26 квітня 2018 року), однак від останнього жодних причин поважності неявки в судове засідання суду не повідомлено. З урахуванням викладеного, заява представника відповідача [PERSON] [PERSON] про перенесення розгляду справи розцінюється судом як затягування розгляду справи, а тому суд приходить до висновку про розгляд справи у відсутність відповідачів та наявними в матеріалах справи доказами. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому відповідно до частини четвертої названої статті Кодексу у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Враховуючи, що в судове засідання не зявилися всі учасники справи, відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За вимогами частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно вимог частини четвертої статті 10 ЦПК України суд при розгляді застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, у пункті 33 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі «Белле проти Франції» суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами частин третьої статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Судом встановлено, що ТОВ «Хряпинський і Компанія» є власником житлового приміщення - квартири №13 у будинку 16-Г, розташованому по вул.Надії у смт Пісочин, Харківського району Харківської області. Відповідно до інформації, яка міститься у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №95321860 від 22.08.2017, сформованого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], ТОВ «Хряпинський і Компанія» набуло права власності на обєкт нерухомого майна з реєстраційним номером 345164863251, на підставі іпотечного договору, укладеного 05 липня 2017 року між ТОВ «Хряпинський і Компанія» та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №1234. Як вбачається з копії акту депутата Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області від 30.11.2017, в квартирі №13 за адресою: смт Пісочин Харківського району Харківської області, вулиця Надії (вулиця Крупської), будинок 16-Г, мешкають на постійній основі [PERSON] (1959 р.н.), [PERSON] (1953 р.н.), [PERSON] (1979 р.н.). Обставина, що відповідачі мешкають у відповідній квартирі ними не заперечувалась. Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частин першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частиною другою статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, припинення правовідношення. За положеннями статей 317, 319, 321 ЦК України, власникові належать права володіння, користування розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог частини першої статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для свого власного проживання, проживання членів своєї сімї та інших осіб. У відповідності до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно положень статей 150, 156 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок чи квартиру, користуються ними для особистого проживання і проживання членів своєї сімї і мають право розпоряджатись ними на власний розсуд. Право власника житлового будинку (квартири) на вселення до будинку (квартири) членів сімї власника, а також інших осіб. Порядок користування жилим приміщенням, встановлюється відповідною угодою між власником та цими особами. Судом було встановлено, що відповідач [PERSON] є колишнім власником квартири №13 за адресою: смт Пісочин Харківського району Харківської області, вулиця Надії (вулиця Крупської), будинок 16-Г, а відповідачі [PERSON] та [PERSON] є членами сімї колишнього власника. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешканням для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Відповідно до статті 346 ЦК України право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобовязаннями власника. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право власника квартири та членів його сімї користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності. Із припиненням права власності особи втрачається й право власника та членів його сімї користування жилим приміщенням. Зазначена правова позиція була висловлена Верховним Судом України в постанові №6-158цс14 від 05.11.2014 року. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] втратили право користування квартирою №13 за адресою: смт Пісочин Харківського району Харківської області, вулиця Надії (вулиця Крупської), будинок 16-Г, у зв'язку із припиненням права власності [PERSON] на квартиру в результаті звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до вимог частини третьої статті 109 ЖК Української РСР, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Судом вбачається, що у відповідачів відсутні правові підстави для проживання у належній позивачу квартирі, відповідачі перешкоджають позивачу користуватися належним йому на праві власності майном на власний розсуд, відмовляються добровільно звільнити займане ними жиле приміщення. Разом з\~тим,\~ твердження\~представника відповідача [PERSON] [PERSON], викладені у відзиві на позовну заяву, якими він обґрунтував підстави відмови в задоволенні позову не спростовують встановлених судовим рішенням підстав для його задоволення. За таких обставин позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Хряпинський і Компанія» підлягають задоволенню. Питання про розподіл судових витрат вирішується згідно з вимогами статті 141 ЦПК України.

Outcome: approved