Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

19.08.2019 року позивач [PERSON] звернувся до Апостолівського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про встановлення факту окремого проживання, про визнання житлового будинку об`єктом особистої приватної власності. Позивач зазначив, що згідно договору купівлі-продажу від 12.09.2000 р., посвідченого приватним нотаріусом Апостолівського районного нотаріального округу Оксамитною Н.В. за реєстровим № 2287, укладеного між позивачем та [PERSON] , позивач придбала житловий будинок із належними до нього господарськими будівлями та побутовими спорудами, розташований в [ADDRESS] . Право приватної власності на будинок було зареєстровано в КП «Апостолівське БТІ». З метою відчуження будинку звернулася до нотаріальної контори, нотаріус пояснив, що придбаний будинок не є її особистою власністю, що він придбаний в період шлюбу з [PERSON] , тому вважається спільною сумісною власністю подружжя, а його відчуження можливе за згодою [PERSON] . Не заперечує той факт, що дійсно на той момент перебувала у шлюбі з [PERSON] , але в момент придбання будинку з відповідачем вже не проживали однією сім`єю, будинок купувала за власні кошти та кошти які її батьки взяли в борг, які отримали після продажу будинку, який належав [PERSON] , просить встановити факт припинення сімейних відносин та визнати, що житловий будинок в [ADDRESS] належить їй на праві особистої власності, встановити факт окремого проживання з відповідачем. На дату розгляду справи позивачка надала до суду заяву, в якій позов підтримала, та просить розгляд справи провести за її відсутності. На дату розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, надав до суду заяву, в якій висловив згоду з позовними вимогами, позов визнав, просив розглянути справу за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судоми встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] з 07.07.1993 р. перебували у шлюбі, який розірвано 25.10.2005 р. відділом реєстрації актів цивільного стану Апостолівського районного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 215 (а.с.17, 18). Згідно договору купівлі-продажу жилого будинку, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , остання 12.09.2000 року придбала жилий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами. (а.с. 13) Згідно доручення від 22.04.2000 р. [PERSON] надала повноваження [PERSON] на продаж будинк , що знаходився в [ADDRESS] (а.с. 16) Відповідно до копії домової книги на буд. [ADDRESS] , [PERSON] був зареєстрований у будинку 03.11.2000 р., знятий з реєстрації (виписаний) 09.08.2001 р. (а.с. 21-22) Відповідно до копії розписки [PERSON] взяла в борг у своєї тітки [PERSON] гроші у сумі 1500 грн. на придбання дому (а.с. 36) Відповідно до нотаріально завіреної заяви, [PERSON] підтвердила той факт, що вона дійсно 05.09.2000 р. передала [PERSON] , за окремою домовленістю кошти, на купівлю [PERSON] житлового будинку по [ADDRESS] (а.с. 37) Відповідно до довідки про внесення інформації зі звіту про оцінку вартість житлового будинку з відповідними господарчими та побутовими будівлями та спорудами станом на 12.03.2019 р. складала 106754 грн. (а.с. 54) Норми\~СК України\~у статтях\~57,\~60\~встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до п. 3 ч. 1\~ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Відповідно до роз`яснень наданих у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року №11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму\~ст.60 СК України\~та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Така правова позиція була викладена у постановах Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі №6-801цс16 та від 12.10.2016 року у справі №6-846цс16, які є обов`язковими для застосування у подібних правовідносинах. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.24\~Постанови від 12.06.2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"\~у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальні частині рішення посилання на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. На підставі викладеного, ст.ст.\~57,60 СК України,

Outcome: partial