Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

29 грудня 2020 року до Жовтневого районного суду Кривого Рогу Діпропетровської області надійшла позовна заява Позивач [PERSON] про стягнення з [PERSON] безпідставно набутих грошових коштів, інфляційних втрат та 3% річних. В обгрунтування заявлених вимог Позивач [PERSON] зазначив, що 10.01.2020 року близько 14.00 год. у СМС-повідомленні до нього звернувся [PERSON] з проханням надати грошові кошти у сумі 28000,00 грн. строком на добу, у звязку з тим, що він перебуває у Бельгії та йому терміново, внаслідок непередбачуваних ускладненнь потрібні грошові кошти. [PERSON] повідомив для перерахування грошових коштів номер банківської картки АК КБ «ПриватБанк», відкритої на ім`я [PERSON] , а саме [NUMBER] . Позивач увійшовши в становище Відповідача та розраховуючи на складання [PERSON] розписки в разі несвоєчасного повернення грошових коштів, про що запевняв його Відповідач, перерахував на зазначений картковий рахунок Відповідача за допомогою банкомату АТ КБ «ПриватБанк», що розташований у відділенні банку по вул. Маломясницькій, 2А у м.\~Харкові, [PERSON] грошові кошти у сумі 28 000, 00\~грн., з яких 179,80\~грн. була комісія банку. Проте, наступного дня і в подальшому [PERSON] грошові кошти йому не повернув, на його неодноразові звернення про повернення грошових коштів Відповідач відмовився скласти розписку, а також відмовився повертати отримані грошові кошти. Як під час телефонних розмов, так і в процесі СМС-листування [PERSON] у категоричній формі повідомив Позивачу про те, що гроші він не поверне, що повертати не збирався, і що будь-які вжиті до нього заходи з боку Позивача [PERSON] до позитивних результатів не призведуть. На зауваження [PERSON] про наявність у нього підтвердження факту перерахування грошових коштів банківської квитанції [PERSON] впевнено відповів, що наявність такого документу ще нічого не доводить і що Позивачу треба було думати, коли перераховував гроші, бо він [PERSON] - «Вчитель!!!». До теперішнього часу Відповідач отримані від Позивача грошові кошти у сумі 27820,20 грн. не повернув. Ухвалою суду від 13 січня 2021 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, справу було призначено на 11 лютого 2021 року на 10 годину 00 хвилин, розгляд якої було відкладено. Позивач [PERSON] до суду не з`явився, до початку слухання справи надав письмову заяву, у якій просив суд провести судовий розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Представник позивача - адвокат Бондаренко О.В. до суду не з`явилась, до початку слухання справи надала письмову заяву, у якій просила суд провести судовий розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, однак до суду не з`явився, у запропонований судом строк відзиву на позовну заяву не надав. Заяв про відкладення розгляду справи та/або про розгляд справи за його відсутності на адресу суду не надходило, про причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 1\~ст. 280 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. За відсутності заперечень позивача про ухвалення заочного рішення, враховуючи належне повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України.Наявних у справі матеріалів про права та обов`язки сторін, достатньо для її розгляду у відсутності відповідача. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За положеннями ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Отже, при розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ст.\~12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, вивчивши матеріали справи, проаналізувавши обставини справи, вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 10.01.2020 року о 15:59:51 Позивачем було перераховано грошові кошти у сумі 27820,20 грн. на картковий рахунок [NUMBER] , відкритий на ім`я [PERSON] в АТ КБ «ПриватБанк», отримувач [PERSON] , та сплачено комісію банку у сумі 179,80 грн., що підтверджується копією квитанції 20200110154533Е9465075-2615-А391-764F-06F4DСС3А6E4, код 1835-5757-7610-0703 та дублікатом квитанції BASS_10536227610, 1835-5757-7610-0703. Призначення платежу: «поповнення карти/рахунку». З роздруківки СМС-листування між [PERSON] та [PERSON] у період з 10.01.2020 по 23.01.2020 вбачається, що 10.01.2020 о 13.56 год. [PERSON] звернувся до [PERSON] про надання йому грошових коштів у розмірі 28000 грн. зі строком повернення 11.01.2020 та повідомив реквізити карткового рахунку. . [PERSON] повідомив [PERSON] про перерахування 10.01.2020 грошових коштів у сумі 27820,20 грн. на картковий рахунок [PERSON] свою чергу [PERSON] в цей же день, 10.01.2020 о 16.04 год., підтвердив факт отримання грошових коштів від [PERSON] . З листування між [PERSON] та [PERSON] у період з 12.01.2020 по 23.01.2020 вбачається неодноразові звернення [PERSON] до [PERSON] з вимогою про повернення йому грошових коштів та відмова [PERSON] виконати зобовязання. Листом від 11.03.2021 Позивач звернувся до Відповідача про повернення безпідставно набутих грошових коштів у сумі 28\~000 грн., що підтверджується квитанцією про поштове відправлення листа [PERSON] від 11.03.2021 та роздруківкою з сайту «УкрПошта» про рух листа [PERSON] від 11.03.2021. Згідно з наданими Позивачем розрахунками сума інфляційних втрат у зв`язку з неповерненням Відповідачем безпідставно набутих грошових коштів складає 1128 грн. 34 коп., 3% річних - 795 грн. 73 коп. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509\~ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч.1 та ч. 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК Україниу письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу. Згідно із ч.1 ст.206 ЦК Україниусно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Водночас в матеріалах справи відсутні жодні докази, які свідчать про наявність правових підстав, угоди, правого акту тощо, які б підтверджували правомірність набуття [PERSON] грошових коштів від [PERSON] в такий спосіб, щоб такі не підлягали поверненню. Також суд вважає, що перераховані [PERSON] грошові кошти [PERSON] у розмірі 27820,20 грн. не можна вважати позикою, оскільки відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15, підтвердженням укладення договору позики є розписка, яка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, оскільки матеріали справи не містять доказів укладення між сторонами договорів позики та будь-яких інших договорів, Позивач, [PERSON] , обґрунтовано стверджує, що правовідносини між сторонами носять кондикційний характер. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: набуття або збереження майна, набуття або збереження за рахунок іншої особи, відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Вказана правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження№ 14-445цс18. Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212\~ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно. Згідно із частиною першою статті 177\~ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Крім того суд зазначає, що для виникнення зобов`язання, передбаченого ст. 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава,за якою це відбулося. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що «предметом регулюванняглави 83 ЦК Україниє відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до ч. 1, 2ст. 1212 ЦК Україниособа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положенняглави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події». Аналогічні правові позиції висловлені Верховним Судом у постановах: від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (провадження № 61-1215св17), від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (провадження № 61-1133св18), від 17 квітня 2019 року у справі № 759/1206/17 (провадження № 61-40св19). Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна,стаття 1212 ЦК Україниможе бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі. Враховуючи, що грошові кошти у розмірі 27820,20 грн. були перераховані Позивачем на рахунок Відповідача, а у матеріалах справи відсутні докази набуття останнім коштів за договірними правовідносинами щодо цього майна, інші підстави набуття Відповідачем вказаних коштів судом не встановлено, тому суд приходить до висновку, що вимоги Позивача про стягнення безпідставно набутих грошових коштів є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Розглядаючи позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача безпідставно набутих грошових коштів з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми, на підставі ст. 625 ЦК України, суд вважає необхідним зазначити наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно зістаттею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів. У зв`язку з тим, що грошові кошти у сумі 27820,20 грн. отримано [PERSON] 10.01.2020, суд вважає обґрунтованим посилання позивача на те, що правомірним є нарахування процентів, починаючи з 11.01.2020. Відповідно до частини другої статті 625\~ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що "у статті 625\~ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань". У постановіВерховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2020 року у справі № 760/6938/16-ц (провадження № 61-22875св19) зазначено, що "дія статті 625\~ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України. Унаслідок чого у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦКУкраїни". Відповідно до частини четвертої статті 263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, правовідносини, які склалися між сторонами з приводу стягнення безпідставно отриманих коштів, за своєю правовою природою є грошовим зобов`язанням, на яке поширюється дія частини другої статті 625\~ЦКУкраїни як спеціального виду цивільно-правової відповідальності. Враховуючи вищенаведене, суд вважає обгрунтованими позовні вимоги щодо повернення суми боргу з урахуванням суми процентів за користування чужими коштами, встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми з моменту прострочення виконання зобов`язання. Суд, здійснивши перевірку розрахунку позивача щодо суми інфляційних втрат з 11.01.2020 до 23.12.2020, погоджується з таким розрахунком та приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача 1128 грн. 34 коп. з урахуванням кількості місяців, протягом яких прострочено повернення коштів. Крім того, здійснивши перевірку розрахунку позивача щодо нарахування 3% річних, суд погоджується з такими розрахунками та приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача 795 грн. 73 коп. у зв`язку з простроченням повернення грошових коштів у сумі 27820,20 грн. за період з 11.01.2020 до 23.12.2020 (27820,20 грн.*3%/100%/365 * 348 днів). За змістом ч.1 та п.1 ч.3 ст.133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу та витрати пов`язані з оплатою поштових послуг відправлення.. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з наданої квитанції, позивач за подання даного позову до суду сплатив судовий збір в розмірі 840 гривень 80 копійок, що підлягає відшкодуванню відповідачем. Стосовно відшкодування витрат позивача на правову допомогу слід зазначити, що судові витрати на правничу допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Згідно з ч. 1 ст.\~137\~ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України,\~за результатами\~розгляду справи\~витрати на\~правничу допомогу\~адвоката підлягають\~розподілу між\~сторонами разом\~із іншими\~судовими витратами.\~Для цілей\~розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Встановлено, позивач, [PERSON] були фактично понесені судові витрати, які складаються з витрат на надання правової допомоги та витрат пов`язаних з оплатою поштових послуг відправлення. Вказана обставина підтверджується договором про надання правової( правничої) допомоги від 16 грудня 2020 року, укладеним між [PERSON] та адвокатом Бондаренко О.В., Додатком до договору про надання правової (правничої) допомоги від 16.12.2020, Актом про надання послуг до Договору про надання правової допомоги від 15.03.2021, квитанцією №357617 від 15.03.2021, звітом про суми судових витрат, які Позивач [PERSON] фактично поніс у звязку із розглядом справи №212/9550/12 від 15.03.2021, до складу цих витрат входить правова допомога на суму 4900,00 гривень та витрати на оплату поштових послуг на суму 68 гривень, а всього 4955,50 гривень. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що з [PERSON] , як з відповідача на користь [PERSON] слід стягнути витрати пов`язані\~з розглядом\~справи у розмірі 4955,50 гривень. В той же час, разом зі звітом про суми судових витрат, які Позивач [PERSON] фактично поніс у звязку із розглядом справи №212/9550/12 від 15.03.2021, на підтвердження понесених витрат, пов`язаних з прибуттям в судове засідання Позивач надав суду копію Фіскального чеку №8171 від 10.03.2021 на суму 163,00 грн, та копію Фіскального чеку №8168 від 10.03.2021 на суму 537,10 грн. Однак , Позивачем не додано розрахунку відстані, яку необхідно було долати йому для прибуття на засідання, не зазначено розрахунок витрат щодо кількості пального на вказану відстань, а лише додано копію квитанцій щодо вартості придбаного пального та його кількості. Враховуючи вищенаведене в задоволенні заяви в частині стягнення з Відповідача витрат на пальне в сумі 700,10 грн. слід відмовити. Зібрані у справі докази та їх належна оцінка, вказують на наявність підстав для задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно набутих грошових коштів в сумі 27820 грн. 20 коп., 1128 грн. 34 коп. інфляційних втрат, 795 грн. 73 коп. 3% річних та судових витрат в сумі 4955 грн. 50 коп., понесених Позивачем в звязку із розглядом даної справи. На підставі викладеного та

Outcome: approved