Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-04 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . [PERSON] є її колишньою невісткою. У 2009 році, після одруження із сином позивачки, відповідачка [PERSON] була зареєстрована у зазначеному вище будинку. У 2013 році син позивачки розлучився із відповідачкою, і з 2015 року відповідачка не проживає у цьому будинку: не оплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового будинку, її особистих речей у будинку немає, вона ним зовсім не цікавиться. Позивачка вважає, що відповідачка не проживає у домоволодінні без поважних причин більше встановленого законом строку, а тому втратила право на користування ним, у зв`язку з чим просить позов задовольнити. Позивачка у судове засідання не з"явилась, про дату та час судового засідання повідомлена. До канцелярії суду подала заяву у якій зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить справу розглядати без її участі. Відповідачка у в судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи повідомлялася завчасно і належним чином, шляхом надсилання судових повісток за місцем постійного проживання, поштові повідомлення повернулись із відміткою про отримання відповідачкою особисто. Про причини неявки суд не повідомила, заяви про слухання справи в її відсутність суду не подавала, як і відзив на позов. За згодою позивача суд прийшов до висновку про ухвалення рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши надані докази, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 29.08.1994. У житловому будинку [ADDRESS] зареєстровані позивачка, її син [PERSON] , онуки [PERSON] , [PERSON] та відповідачка [PERSON] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї, виданою Варівською сільською радою Іванківського району Київської області за № 13 від 24.01.2020. Судом достовірно встановлено, що відповідачка [PERSON] у з квітня 2015 року не проживає у будинку [ADDRESS] . Цей факт підтверджено актами обстеження фактичного проживання від 16.07.2018, 20.06.2019, 24.01.2020, складеними комісією у складі сільського голови, депутата сільської ради та сусіда [PERSON] . Вирішуючи позов, суд погодився з доводами позивача про те, що вона не може належним чином здійснювати своє право власності і розпоряджатися належним їй майном, так як в цьому житлі залишається зареєстрованою відповідачка, яка там не проживає з квітня 2015 року. Відповідно до інформації Варівської сільської ради від 19.02.2020 відповідачка [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Об`єкт права власності (домоволодіння) є житловим приміщенням, тому режим мешкання в ньому регулюється нормами Житлового кодексу України. Згідно ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення, або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Громадяни, які мають у приватній власності домоволодіння, мають право користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на власний розсуд, що закріплено у ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 64 Житлового кодексу встановлено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Проживання та реєстрація сторонніх осіб в житловому будинку є перешкодою для власника здійснювати свої передбачені законом права власності в повному обсязі. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Сімейного Кодексу України сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Підстави позбавлення члена сім"ї права користування жилим приміщенням, яке належить громадянинові на праві власності, визначені ст. 405 ЦК України. Ч.2 ст.405 ЦК України передбачає, що член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Дослідивши всі наявні докази по справі, суд прийшов до переконання, що визнання відповідачки такою, що втратила право на користування спірним житлом не завдасть істотної шкоди її інтересам та не порушить її права: спірне житло не є власністю відповідачки та належить в цілому на праві приватної власності позивачу. Судом встановлено, що понад установлений законом строк відповідачка у спірному житлі не мешкає, особистих речей у житлі не має, участі у витратах по утриманню житла не приймає, спірним житлом не цікавиться, перепон у користуванні житлом їй ніхто не чинив, з будь-якими вимогами про усунення перешкод в користуванні цим майном в установленому законом порядку не зверталася. Такими чином, враховуючи встановлені судом обставини, що свідчать про те, що відповідачка не проживає у спірному житлі понад установлений законом строк, та, беручи до уваги те, що протилежне належними (в розумінні ЦПК України) доказами відповідачем не доведено, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову. Питання щодо судових витрат вирішується судом відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі наведеного,

Outcome: approved