Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-21 00:00:00

20.03.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], відповідач та законний представник - [PERSON], [PERSON], відповідач та законний представник [PERSON] про втрату права на житло по [ADDRESS]. В обґрунтування заявленого позову [PERSON] зазначив, що на підставі договору про надання у безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва житлового будинку, посвідченого нотаріусом Ковельської держнотконтори, 27.03.1973 року за реєстром № 1587 та зареєстрованим у Волинському обласному бюро технічної інвентаризації 16.11.1993 року за на № 7657, його мама була власником житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] Після її смерті, державним нотаріусом Ковельської держнотконтори 24.07.2014 року, йому було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на цілий житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходяться за вказаною адресою. Відповідачі по справі не проживають в даному будинку на протязі тривалих років. Зазначає, що жодних правових підстав для реєстрації відповідачів у будинку немає. Дії останніх, що полягають у створенні йому перешкод у користуванні житловим приміщенням, є неправомірними, а тому його право власності на згаданий будинок підлягає захисту шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житлом. Відповідачі по справі є колишніми членами сім'ї [PERSON]. Крім того, з моменту набуття ним права власності на будинок, він проводить за ним догляд, сплачує комунальні платежі та не має можливості отримати субсидію по оплаті комунальних послух. Збереження права користування житлом членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, можливе лише за умови збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто незмінності власника майна. Оскільки відповідачі являються колишніми членами сім'ї [PERSON], а остання не є власником спірного житлового будинку, то правових підстав для реєстрації у вказаному будинку відповідачі не мають. 27.04.2015 року [PERSON], [PERSON], позивач та законний представник - [PERSON] звернулись до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про вселення та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні житлом, в обґрунтування якого зазначили, що вони є рідними дочками відповідача у справі [PERSON], який успадкував житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходяться в [ADDRESS], після смерті своєї матері, їхньої бабусі [PERSON], яка померла [INFO] В даному будинку вони проживали з народження, вселилися туди як члени сім'ї на правах внуків матері відповідача, набули право користування цим житловим приміщенням та зареєстрували своє місце проживання в установленому законом порядку. Їх батько - відповідач [PERSON] не проживав в будинку з 2004 року до 2012 року. Їх виховувала бабуся [PERSON] На початку 2012 року батько разом зі своєю дружиною та її сином переїхали проживати до їх. В вересні 2012 року бабуся захворіла, вони всі разом доглядали за нею, проживали однією сім'єю, в них були гарні стосунки як з батьком так і з його дружиною. Після смерті бабусі, батько почав їх виганяти з будинку, говорив, що їм тут не має місця. В сім'ї були постійні сварки, образи. Вони були змушені залишити постійне місце проживання та винаймати квартири. Однак, вони не втратили інтересу до свого основного місця проживання. Стверджують, що є членами сім'ї власника житла [PERSON], оскільки є його дітьми. Тому змушені звертатись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів шляхом вселення їх в спірний будинок. Позивач за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні заявлений ним позов підтримав з підстав викладених в ньому, а в задоволенні зустрічного просив відмовити за безпідставністю. Позивач додатково пояснив, що на день смерті його матері в будинку відповідачі не проживали, залишивши його добровільно. [PERSON] задовго до смерті [PERSON] [INFO] проживала разом з матір'ю в квартирі своєї бабусі по лінії матері, що знаходиться в [ADDRESS]. Ствердив, що остання з цього часу в його будинку фактично не проживала, а позов не визнає знаючи про те, що він має намір продати це майно. [PERSON] в судовому засіданні фактично підстав позову не заперечувала, пояснивши, що у вказаному житловому будинку ніколи не проживала, проте в ньому зареєстрована. На даний час не претендує на проживання в цьому будинку, оскільки має із сім'єю інше постійне місце проживання. [PERSON] в задоволенні первісного позову просила відмовити, так як в майбутньому має бажання проживати в ньому, оскільки іншого власного житла не має. Не заперечувала, що через деякий час після одруження добровільно залишила будинок та разом з чоловіком переїхали на інше місце проживання приблизно в 2012 році. [PERSON] також в задоволенні первісного позову просила відмовити, а зустрічний задовольнити з наступних підстав. Ствердила, що більше шести місяців проживає на винайманій нею квартирі. Інтересу до спірного житла не втратила та бажає туди вселитись, однак [PERSON] в цьому їй перешкоджає. Не заперечувала, що з 2010 року навчалась у загальноосвітній школі, що знаходиться в району "Ковельсільмашу", а з вересня 2011 року в Ковельському ПТУ № 5. В цей період проживала в своєї бабусі по лінії матері в квартирі, що знаходиться в [ADDRESS], а пізніше винаймала квартиру. Ствердила, що в цей період час від часу навідувалась у спірне житло де ночувала. Таке відвідування житла було періодичним, а не постійним. Раніше, до розгляду справи в суді, в правоохоронні органи чи інші установи з приводу вселення у спірне житло не зверталась, знаючи, що в цьому будинку немає необхідних умов для спільного проживання. Заслухавши сторони, допитавши свідків та дослідивши письмові докази у справі суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач за первісним позовом є батьком відповідачів [PERSON] та [PERSON] Відповідачка [PERSON] є племінницею останнього. В будинку, що знаходиться в [ADDRESS] за винятком [PERSON] проживали та були зареєстровані з дитинства. На той час власником будинку була їхня бабуся по-батькові, матір позивача за первісним позовом [PERSON] 1939 року народження. Після смерті останньої [INFO] [PERSON] вказаний будинок було успадковано про що свідчить Свідоцтво про право на спадщину за законом та Витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі. Батьки [PERSON] та [PERSON], тобто позивач по справі та його колишня дружина [PERSON] відповідно до рішення Ковельського міськрайонного суду від 02.03.2011 року були позбавлені батьківських прав по відношенню до їх, на той час неповнолітніх дітей, та передані органу опіки та піклування для подальшого влаштування. Матеріалами вказаної справи, які були предметом дослідження в судовому засіданні підтверджено наступне: - із пояснень [PERSON] від 29.12.2010 слідує, що після розлучення зі своїм чоловіком [PERSON] в 2002 році вона з дітьми переїхала на проживання до своєї матері [PERSON] в квартиру, що знаходиться в [ADDRESS]. - довідкою виданою Ковельським професійним ліцеєм від 10.11.2010 року підтверджено, що [PERSON] проживає з бабусею і мамою за адресою: [ADDRESS]. Зазначена обставина підтверджена і обліково-статистичною карткою дитини та її власною заявою Ковельському міському голові від 30.11.2010 року про її постійне проживання у квартирі бабусі по лінії матері [PERSON]. Отже, зазначені докази об'єктивно підтверджуються поясненнями [PERSON] про не проживання в спірному будинку [PERSON] протягом останніх п'яти років. Цю обставину фактично підтвердили в судовому засіданні і свідки [PERSON] та [PERSON]. Задовольняючи первісний позов та відмовляючи в зустрічному позові, суд виходить з наступного. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до Закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, Закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, іншх осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав передбачених Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням в обсязі визначеному відповідно до угоди власником. Аналаіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів сім'ї на користування цим будинком. Отже, слід зробити висновок про те, що права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Передбачаючи безспірне право нового власника на житловий будинок, Закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користуванням житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (на відміну від договору найму житла - ст.ст. 810, 814 ЦК України). Ч. 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права на користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст. 311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захитсу лише у випадку порушення прав особи. Враховуючи, що відповідачі за первісним позовом не набули самостійного права на житло з підстав, передбачених Законом (найм, оренда) суд вважає про втрату ними права на користування спірним житлом в зв'язку зі смертю колишнього власника будинку, членами сім'ї якого вони були, а відтак у позивача за первісним позовом виникло право вимагати усунення перешкод у користуванні власністю з моменту переходу цього майна у власність останнього, тобто з 24.07.2014 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved