Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-22 00:00:00

15.03.2018 року представник позивача - адвокат [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати [PERSON] та її малолітню дитину [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням у зв'язку з відсутністю в ньому понад шість місяців без поважних причин, а саме квартирою [ADDRESS]. Свої вимоги мотивував тим, що 27.02.2018 року позивач придбала у власність вищевказану квартиру, в якій з 12.06.2008 року зареєстрована відповідач та з 28.02.2018 року її малолітня донька. Проте [PERSON] за місцем реєстрації ніколи не проживала та жодного разу не з'являлась, її речей у квартирі немає. Також представник зазначив, що оплата за користування комунальними послугами нараховуюється згідно чисельності зареєстрованих осіб, а тому позивачу важко вносити щомісячну плату. 22.03.2018 оку. представник позивача надав до канцелярії суду уточнену позовну заяву, в якій додатково зазначив третьою особою [PERSON], позовні вимоги та підстави звернення до суду залишив без змін. Ухвалою суду від 02.04.2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 26.04.2018 року справу призначено до судового розгляду. Відповідач до судового засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином у відповідності до положень ч.11 ст.128 ЦПК України, причини неявки суду не повідомила, відзив на позов не надала. Позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили про їх задоволення, не заперечували проти заочного порядку розгляду справи. При цьому позивач зазначила, що вона є власницею вищевказаної квартири, відповідач разом зі своєї донькою ніколи не проживали за місцем реєстрації. Реєстрація малолітньої дитини [PERSON] відбулася за заявою її батьків без узгодження з нею, як новою власнице квартири. Третя особа [PERSON] позовні вимоги підтримала, не заперечувала проти їх задоволення. Представник служби у справах дітей Адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради Довгань І.В. заперечувала проти задоволення позову, у зв'язку з тим, що суду не надано доказів про наявність іншого місця проживання для неповнолітньої доньки відповідача - [PERSON]. Судом було ухвалено про проведення заочного розгляд справи на підставі положень ст.ст. 280-281 ЦПК України. Дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що 27.02.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ємельяновою Н.В. та зареєстрований в реєстрі за №326. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, запис про право власності №25030628, 27.02.2018 року відбулася реєстрація права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] на підставі зазначеного договору. Довідкою ТОВ "Николаевдомсервис" від 13.03.2018 року №523 підтверджується, що в квартирі [ADDRESS] прописані з 10.02.1983 р. [PERSON], 1930 р.н., з 12.06.2008 р. [PERSON], 1981 р.н. та з 28.02.2018 р. донька відповідача - малолітня [PERSON], [INFO]. Отже, відповідач набула права користування спірною квартирою, як член сім'ї колишньої власниці [PERSON]. Стосовно малолітньої [PERSON] судом встановлено, що вона була зареєстрована в квартирі [ADDRESS] без погодження з новою власницею [PERSON] за заявою своїх законних представників, що узгоджується з положеннями Постанови КМУ від 02.03.2016 року №207 "Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру". Згідно акту про непроживання від 14.03.2018 року [PERSON] разом з малолітньою дитиною [PERSON] в квартирі [ADDRESS] ніколи не проживали. Дані обставини також підтверджуються показами свідків [PERSON] та [PERSON], наданими ними у судовому засіданні. Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вищенаведене дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Отже, у зв'язку з відсутністю договірних відносин відповідача з власником квартири та припиненням права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS], відповідач втратила право користування житлом, оскільки її права похідні від прав колишнього власника будинку. Разом з тим, приймаючи до уваги, що малолітня [PERSON] у зазначену квартиру своєю матір'ю вселена не була без поважних причин, та згідно ст.29 ч.4 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Суд вважає, що [PERSON] також втратила право користування житловим приміщенням спірної квартири. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. З огляду на викладене, суд вважає що права позивача, як власника квартири [ADDRESS], підлягає судовому захисту шляхом задоволення позову у повному обсязі. Крім того відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved