Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Запорізької міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, мотивуючі свої вимоги наступним. Позивач є власником квартири [ADDRESS]. Дана квартира набувалась нею у власність шляхом приватизації у 1997 році за ордером № 5219 від 02 вересня 1988 року, при обміні жилими приміщеннями між позивачем та її батьком [PERSON], їй було видано правовстановлюючий документ - свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] від 09.04.1997 року, засвідчене ПАТ "ЗАПОРІЗЬКИЙ ВИРОБНИЧИЙ АЛЮМІНІЄВИЙ КОМБІНАТ". До вищевказаної квартири позивач переїхала у 1988 році та зареєструвалась у даній квартирі, про що свідчить запис у її паспорті. Одночасно в результаті вищевказаного обміну житловою нерухомістю разом із квартирою до неї перейшло право користування нежилим підвальним приміщенням (сараєм), яке згідно з планом викопіювання до вищевказаного будинку ідентифікується як підвальне приміщення XVII літера «А-3» (сарай) загальною площею 32,72 кв. м. З 1988 року та теперішній час дане підвальне приміщення перебуває у користуванні позивача, яка доглядає за ним, використовує його для зберігання власних речей. Таким чином, протягом 28 років вона добросовісно, відкрито та безперервно користується вищевказаним приміщенням. Зокрема, документальним доказом користування приміщенням є лист № Л-881 від 21.09.2004 року Управління житлового господарства Запорізької міської ради, який підтверджує даний факт. На даний час спірне нежиле підвальне приміщення знаходиться на балансі МКП «Основаніє». Роботи по встановленню технічних пристроїв контролю та обліку, будь-які інші споруджувальні чи ремонтні роботи, пов'язані з експлуатацією будинку, в даному підвальному приміщенні з 2007 року не проводились. На підставі викладеного просить суд визнати за нею право власності на підвальне приміщення XVII літера «А-3» (сарай) загальною площею 32,72 кв. м., розташоване у будинку [ADDRESS] за набувальною давністю. Ухвалою суду від 7 липня 2016 р. до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача залучене міське комунальне підприємство «ОСНОВАНІЄ», яке в подальшому, ухвалою суду від 14 листопада 2016 р. замінено на комунальне підприємство «Наше місто» (арк. справи 37, 78) У судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив задовольнити його у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з тих підстав, що спірне приміщення є допоміжним і може використовуватися всіма власниками будинку. Крім того, позивачем не укладалось договорів користування щодо цього нежитлового приміщення. З наведених підстав просила у задоволенні позову відмовити (арк. справи 26-28). Представник третьої особи у судовому засіданні також заперечувала проти задоволення позову з підстав, аналогічних викладеним представником відповідача. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, свідків, оцінивши докази у сукупності, суд дійшов наступного висновку. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою фізичних або юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами й іншими особами, що беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS]. Дана квартира набувалась нею у власність шляхом приватизації у 1997 році за ордером № 5219 від 02 вересня 1988 року, при обміні жилими приміщеннями між позивачем та її батьком [PERSON], їй було видано правовстановлюючий документ - свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] від 09.04.1997 року, засвідчене ПАТ "ЗАПОРІЗЬКИЙ ВИРОБНИЧИЙ АЛЮМІНІЄВИЙ КОМБІНАТ" (арк. справи 6, 7, 67). З 12.10.1988 позивач зареєстрована у вищевказані квартирі, про що свідчить запис у її паспорті (арк. справи 10). Спірне приміщення, на яке просить визнати право власності позивач, відповідно до плану викопіювання до вищевказаного будинку ідентифікується як підвальне приміщення XVII літера «А-3» (сарай) загальною площею 32,72 кв. м. (арк. справи 29-30). В цей же час, за змістом листа ОП «ЗМБТІ» від 30.11.2006 № 17989, при інвентаризації 27.10.2003 вказане приміщення рахувалось як «склад» (арк. справи 45-46). Згідно з листом управління житлового господарства Запорізької міської ради від 21.09.2004р. за № Л-881, позивач користується сараєм площею 32,72 кв.м /приміщення XVII літера А-3/ в будинку [ADDRESS] (арк. справи 11). Також встановлено, що підвальне приміщення XVII літера «А-3» (сарай) загальною площею 32,72 кв. м., розташованого в підвалі (літ. А-3) житлового будинку [ADDRESS], знаходиться на балансі МКП «Основаніє», згідно технічної документації є допоміжним, та може використовуватися всіма власниками або користувачами житлового будинку (арк. справи 17). Згідно з висновком спеціаліста № 0-468 від 21.03.2007 р. та доповнення до нього від 29.03.2007 р., було визначено технічний стан вищевказаного підвального приміщення і встановлено наявність (відсутність) приладів обліку на транзитних трубопроводах тепло-водопостачання в ньому. Даним висновком було встановлено, що у досліджуваному приміщенні відсутня основна запірна арматура, розташовані в ньому інженерні комунікації виконують транзитну функцію і не впливають на експлуатацію всього житлового будинку, а також у приміщенні відсутні технічні пристрої контролю та обліку (лічильники) (арк. справи 12-14). Позивач стверджує, що вона протягом 28 років безперервно володіє вказаним приміщенням, а тому вважає, що набула право власності на нього. Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Таким чином, умовами виникнення права власності за давністю володіння є: добросовісність, відкритість, безперервність, тривалість володіння. При цьому добросовісність володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно, отже встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Відкритість володіння означає, що особа не приховує свого статусу від інших осіб, не приховує факту, що вона не є власником майна, але володіє і користується таким майном як власник. Тривалість володіння означає, що для виникнення права власності на нерухоме майно особа повинна ним проволодіти протягом 10 років. Для набуття права власності на нерухоме майно, перебігу строку набувальної давності не достатньо. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Набувальна давність застосовується до випадків безтитульного володіння чужим майном. Виходячи з положень ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння користування та розпорядження своїм майном. Стаття 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» дає таке визначення суб'єктивного права комунальної власності: це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. Об'єктами права комунальної власності є майно, що забезпечує діяльність відповідних Рад і утворюваних ними органів; кошти місцевих бюджетів; державний житловий фонд, об'єкти житлово-комунального господарства; майно закладів народної освіти, культури, охорони здоров'я, торгівлі, побутового обслуговування; майно підприємств; місцеві енергетичні системи, транспорт, системи зв'язку та інформації, включаючи націоналізоване майно, передане відповідним підприємствам, установам, організаціям; а також інше майно, необхідне для забезпечення економічного і соціального розвитку відповідної території. Будинок за адресою: [ADDRESS], знаходиться в комунальній власності Запорізької міської ради та перебуває на балансі та обслуговуванні комунального підприємства «Наше місто», підтвердженням чого є рішення виконкому Запорізької міської ради від 26.08.2016 № 494 (арк. справи 70). За інформацією балансоутримувача, згідно з технічною документацією вищевказане нежитлове приміщення є допоміжним. Відповідно до інвентарної справи, виготовленої ТОВ ЗМБТІ (1998р.) нежитлове приміщення підвалу №XVII (літ. А-3) загальною площею 32,72 кв.м є сараєм та відноситься до допоміжних приміщень. Відповідно до п. 2 ч. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення). Відповідно до п. 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Таким чином, за умови, що спірне приміщення є допоміжним, воно не може бути передано у власність позивача, оскільки право користування цим приміщення мають інші мешканці будинку. Разом із тим, встановивши, що за змістом листа ОП «ЗМБТІ» від 30.11.2006 № 17989, при інвентаризації 27.10.2003 вказане приміщення рахувалось як «склад» (арк. справи 45-46), суд вважає за необхідне зазначити, що зазначена обставина суперечить технічній документації, що наявна у балансоутримувача будинку. Проте, вказана обставина не означає, що це приміщення, незалежно від його назви (сарай чи склад) не є допоміжним приміщенням у розумінні Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Мінбуду № 127 від 24.05.2001, зареєстрованим в Мінюсті за № 582/5773 10.07.2001, на яку, серед іншого, посилається позивач у своїх письмових поясненнях (арк. справи 43). Слід також зазначити, що суд не може своїм рішенням змінювати призначення приміщення у житловому будинку. У даному ж випадку, позивач, посилаючись на висновок спеціаліста, вказує, шо дане приміщення не пов'язане з експлуатацією будинку, а тому не може вважатися допоміжним. Проте, такий висновок позивача суперечить вищезазначеним обставинам справи, а також технічній документації. Навіть якщо вважати, що вказане приміщення є нежитловим та не відноситься до допоміжних приміщень, то в цьому разі його передача у користування повинна оформлюватися договором оренди відповідно до Закону України «Про оренду державного та комунального майна». При цьому, можливість приватизації такого нежитлового приміщення визначається статтею 25 цього Закону, що у даному випадку не є правовою підставою позову. Крім того, суд також констатує, що позивачем не надано доказів на підтвердження добросовісності володіння даним приміщенням, оскільки позивачем не надано суду доказів отримання згоди власника приміщення на його використання. Лише користування спірним приміщенням не дає підстав для задоволення позовних вимог про набуття права власності на нього на підставі ст. 344 ЦК України. Підсумовуючи все вищевикледене, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed