Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

17.05.2018 року позивач звернулася до суду з позовом про зняття арешту з нерухомого майна, що належить позивачу на праві власності, а саме 1/3 частки квартири, загальною площею 42,2 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS], накладений за записом про обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме обтяження 24686032, яке внесене за рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 39521004 від 05.02.2018 16:47:02, [PERSON], Управління адміністративних послуг [PERSON] міської ради, Чернігівської області (відомості про реєстрацію до 01.01.2013 року Єдиний реєстр заборон відчуження обєктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 3769963, 22.09.2006 10:05:22, реєстратор: [PERSON] державна нотаріальна контора, [PERSON] міський нотаріальний округ). Представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав та просив задовольнити. Представник Державної установи "[PERSON] виправна колонія (№44)" подав заяву про розгляд справи без його участі. Представник Другої [PERSON] державної нотаріальної контори подав заяву про розгляд справи без його участі, поклався на розсуд суду. Представник Новозаводського відділу державної виконавчої служби міста Чернігів ГТУЮ в Чернігівській області подав заяву про розгляд справи без його участі, поклався на розсуд суду. Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Статтею 4 ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло [PERSON] належить право власності на 1/3 квартири, загальною площею 42,2 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). Згідно рішення Місцевого суду Новозаводського району м. Чернігова від 01.11.2001 з [PERSON] стягнуто на користь ЧВК-44\~127 грн. 76 коп. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна на частку квартири, належну позивачу накладено арешт постановою Новозаводського районного управління юстиції серії та номеру АА 560776 від 04.02.2004 (а.с.4-5). Згідно інформації Новозаводського відділу державної виконавчої служби міста Чернігів ГТУЮ в Чернігівській області від 27.02.2018 виконавчих проваджень щодо [PERSON] немає, зняти арешт немає можливості, оскільки їх знищено відповідно до наказу (а.с.7). Згідно довідки Державної установи "[PERSON] виправна колонія (№44)" від 11.06.2018 № 13/2564 заборгованість [PERSON] перед виправною колонією відсутня. Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод»\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод\~(1950 р.), ратифікованою\~Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР(далі\~Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невідємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4\~ст. 41 Конституції України\~ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. [PERSON] приватної власності є непорушним. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «[PERSON] проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «[PERSON] та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98). Відповідно до положення\~ст. 47 Конституції України\~держава створює умови, за яких громадянин матиме змогу придбати житло у власність. Стаття 41 Конституції України\~наголошує\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. [PERSON] приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. [PERSON] приватної власності\~є непорушним. Статтею 30 ЦПК України\~передбачено, що позови про зняття арешту з майна предявляються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини. Статтями\~316-320,321,328 ЦК України\~передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. [PERSON] власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. [PERSON] власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статями 386-393 ЦК України\~передбачено\~держава забезпечує рівний захист усіх субєктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ч. 4\~ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:\~\~1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;\~\~2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;\~\~3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;\~\~4) наявність письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;\~\~5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостійстатті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;\~\~6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;\~\~7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;\~\~8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. Згідно ч. 5\~ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. За таких підстав, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved