Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-06 00:00:00

27.02.2018 [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, а 12.07.2018 зі зміненою позовною заявою, в якій змінила підставу позову, з вимогами: визнати за нею право власності на житловий будинок, розташований за адресою: с. Скрипаї Зміївського району Харківської області, вул. Польова, 72, в порядку набувальної давності. В обґрунтування зазначила, що 23.12.1997 між нею та відповідачем [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: с. Скрипаї Зміївського району Харківської області, вул. Польова, 72. Договір був оформлений та зареєстрований Харківською біржою нерухомості за №2-636. Нотаріальне посвідчення договору не проводилося. 12.01.1998 була проведена державна реєстрації права власності на зазначений будинок у Зміївському БТІ. Тому, вважала себе власником будинку, заселилася та зареєструвалася у ньому. Більше 20 років відкрито, безперервно володіє будинком. Коли виникла необхідність приватизувати земельну ділянку, виявилося, що договір, який не посвідчено нотаріально є недійсним в вона не є власником будинку. Вважає себе добросовісним володільцем спірного житлового будинку. В судове засідання представник позивача [PERSON] - [PERSON] не з'явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, без фіксування судового процесу технічними засобами фіксування, на задоволенні позовної заяви наполягала. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] повторно в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином через оголошення про виклик в судове засідання, розміщене на сайті Судової влади, про поважність причин неявки в судове засідання не повідомила, відзиву на позовну заяву не подавала (а. с. 48). У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо за положеннями ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (частина друга статті 247 ЦПК України). За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому відповідно до частини четвертої названої статті Кодексу у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд за згодою представника позивача, наданою ним у письмовій заяві про розгляд справи без його участі, вважає за можливе розглянути справу за відсутності належно повідомленого про судове засідання відповідача у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення. Суд, розглянувши матеріали справи і оцінивши наявні в справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з такого. Встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з копії договору купівлі-продажу №2-636, укладеного 23.12.1997 на Харківській біржі нерухомості між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), [PERSON] придбала у [PERSON] житловий будинок, розташований за адресою: с. Скрипаї Зміївського району Харківської області, вул. Польова, 72. Договір містить відмітку про реєстрацію права власності за [PERSON] в Зміївському МБТІ за №80. (а. с. 5). В технічному паспорі на зазначений будинок міститься відмітка про зміну власника з [PERSON] на [PERSON] (а. с. 6-8). Рішенням виконавчого комітету Скрипаївської сільської ради Зміївського району Харківської області №53 від 25.12.1999 року [PERSON] передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку, площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, розташовану за адресою: с. Скрипаї Зміївського району Харківської області, вул. Польова, 72. (а. с. 9). Оціночна вартість житлового будинку, розташованого за адресою: с. Скрипаї Зміївського району Харківської області, вул. Польова, 72 на 06.02.2018 становить 67854 грн. (а. с. 10-11). Відповідно до законодавства, що діяло на момент придбання будинку, а саме Закону України "Про товарну біржу", договори купівлі-продажу могли укладатися на біржі. Але при цьому, по-перше, необхідним було дотримання вимог, встановлених статтею 15 цього закону, а саме: "...угода вважається укладеною на біржі: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації і зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня". По-друге, статтею 227 Цивільного кодексу УРСР, який діяв на той момент, договір купівлі-продажу житлового будинку, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин, повинен бути засвідчений нотаріально. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору. Згідно пункту 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статтей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно ( набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. За набувальною давністю може бути отримано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, власник якого невідомий або відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні його власнику було відмовлено. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Положеннями статті 344 ЦК визначено ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Таким чином, особою, яка володіє чужим майном при зазначених обставинах у всіх випадках не може бути власником, оскільки останній ні в якому випадку не може набути майно у власність за давністю володіння. Характерною ознакою для визнання права власності на нерухомість за давністю володіння згідно до ст. 344 ЦК України є добросовісність, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю. Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. З підстав набувальної давності може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, власник якого невідомий або відмовився від права власності на належне йому майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого власнику було відмовлено. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач є добросовісним володільцем спірного житлового будинку, оскільки при заволодінні нерухомим майном не знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності, відкрито, безперервно володіє нерухомим майном протягом двадцяти років, а тому є підстави для задоволення позову та визнання за позивачем права власності на цей будинок за набувальною давністю, оскільки позивач надала достатньо доказів на підтвердження позову.

Outcome: approved