Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до Новоайдарського районного суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини та утримання дружини до досягнення дитиною трьох років. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 25.05.2017 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Шлюбні відносини фактично припинені з квітня 2018 року, сторони проживають окремо, спільне господарство не ведеться. Син постійно мешкає з позивачем та знаходиться на її утриманні. Відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання малолітнього сина не надає. Окрім того, позивач зазначила, що вона знаходиться в скрутному матеріальному становищі, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, доходів не має. Відповідач аліментів нікому не сплачує, інших неповнолітніх дітей або непрацездатних членів сім`ї не має. На підставі вищенаведеного, позивач просила суд стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання малолітнього сина у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду, до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з відповідача аліменти на її утримання у розмірі 2000,00 грн до досягнення дитиною трирічного віку. Позивач - [PERSON] у судове засідання не з`явилась, надала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити (а.с.70). Представник відповідача - адвокат Людва О.В., який діє в інтересах [PERSON] на підставі ордеру на надання правової допомоги серії ВЛ №038748 (а.с.50), в судове засідання не з`явився, надав клопотання про залишення позову без розгляду у зв`язку з неявкою позивача. Крім того, представником відповідача було подано відзив на позовну заяву (а.с.28-33), в якій останній частково погодився з позовними вимогами, а саме просив суд встановити розмір аліментів, що підлягають стягненню з [PERSON] на утримання сина в твердій грошовій сумі у розмірі 849,50 грн (50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку станом на момент подання відзиву), щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, в частині стягнення аліментів на утримання позивача - просив відмовити у задоволенні позовної заяви, посилаючись на те, що шлюб між сторонами було розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28.03.2019 року (справа №161/2808/19), з 17.05.2019 року відповідач перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від якого мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , з березня 2019 року [PERSON] не має місця офіційного працевлаштування, однак твердження позивача про ненадання відповідачем матеріальної допомоги на утримання сина не відповідають дійсності, на підтвердження чого надано відповідні матеріали (а.с.34-56). Крім того, зазначив, що позивачем не надано підтверджень того, що дитина проживає разом з нею, однак фактично вказані обставини не оспорювалися. Відповідно до ч. 5 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору. Зважаючи на те, що від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та її нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору, клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду не підлягає задоволенню, а справа підлягає подальшому розгляду. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Згідно приписів ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судовим розглядом встановлено, що 25.05.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого повторно 07.07.2017 року Сєвєродонецьким МВ ДРАЦС ГТУЮ у Луганській області (а.с.8). Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] (а.с.9). Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 15.02.2018 року Луцьким міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Волинській області, батьком [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] (а.с.9). В ході судового розгляду встановлено, що шлюб між сторонами було розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28.03.2019 року (справа №161/2808/19) (http://reestr.court.gov.ua/Review/81177752). Згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 17.05.2019 року відповідач [PERSON] з 17.05.2019 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (а.с.54). Від вищевказаного шлюбу відповідач має малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 25.07.2019 року (а.с.53). З копії індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5) вбачається, що [PERSON] офіційно не працевлаштований з березня 2019 року (а.с.55-56). Суд приймає до уваги той факт, що відповідачем протягом 2018 - 2019 р.р. надавалася матеріальна допомога на утримання сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується випискою по картковому рахунку [PERSON] (а.с.34-49). Посилання представника відповідача на те, що позивачем не надано підтверджень того, що дитина проживає разом з нею, спростовуються копіями довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб [PERSON] та [PERSON] (а.с.7, 10), а також вказані обставини фактично сторонами не оспорювалися. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. При ухиленні батьків від обов`язку утримувати своїх неповнолітніх дітей кошти на їх утримання стягуються у судовому порядку. Згідно ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що [PERSON] є офіційно непрацевлаштованим, за сімейним станом є одруженим, має на утриманні ще одного малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , відомості про наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав у суду відсутні. Разом з тим протягом 2018 - 2019 р.р. відповідачем добровільно здійснювався переказ коштів на рахунок позивача для утримання сина, на підтвердження чого представником відповідача надано виписку по картковому рахунку [PERSON] (а.с.34-49), а також останній забов`язався окрім розміру аліментів, визначених рішенням суду, надавати матеріальну допомогу на утримання свого сина в межах своїх можливостей. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 8 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. У Принципі 6 Декларації прав дитини, що була проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові та моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВР №789-XII від 27.02.1991р., держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Суд звертає увагу сторін, що відповідно до ст. 179 СК аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 7 ЗУ "Про Державний бюджет України на 2020 рік" прожитковий мінімум на одну дитину віком до 6 років в розрахунку на місяць з 1 січня 2020 року становить 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня. Таким чином, в залежності від періоду змінюється прожитковий мінімум для дітей відповідного віку. Відтак, станом на день ухвалення рішення 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини віком до 6 становить 889,50 грн. Враховуючи вищевикладене, а також потреби малолітньої дитини у матеріальному забезпеченні, які позивач одноособово забезпечити не має змоги, зважаючи на матеріальне становище платника аліментів, перебування у нього на утриманні ще однієї малолітньої дитини, а також інші обставини, на які посилався відповідач та які мають істотне значення для вирішення вказаної справи у відповідності до ст. 182 СК України, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню аліменти на утримання малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду та до досягнення дитиною повноліття, що відповідатиме потребам дитини у матеріальному забезпеченні та можливостям платника аліментів у наданні матеріальної допомоги на утримання дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Відповідно до ч. 4 ст. 84 СК України право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, однак визначальним при вирішенні вказаного спору є умова щодо можливості чоловіка надавати таку матеріальну допомогу. Так, з відзиву та наданих до нього доказів, поданих представником відповідача до суду в обґрунтування заперечення позовних вимог, суд вбачає, що відповідач дійсно позбавлений можливості надавати матеріальну допомогу дружині - матері дитини, оскільки тривалий час він не є офіційно працевлаштованим, є одруженим та має на утриманні іншу малолітню дитину. Інших доказів, що свідчили б про можливість відповідача всупереч викладеним обставинам надавати матеріальну допомогу дружині-матері до досягнення дитиною трирічного віку, позивачем не надано. У зв`язку з чим, суд приходить до висновку щодо неможливості задоволення позову в цій частині. Згідно з п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору при подачі позову, він стягується з відповідача в дохід держави. Позивачі при подачі позовів про стягнення аліментів звільняються від сплати судового збору відповідно до положень ЗУ «Про судовий збір», тому відповідач має сплатити в дохід держави судовий збір, який на момент звернення до суду з позовом складав 768,40 грн. Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, дослідженими у судовому засіданні. Відповідно до ст. ст. 84, 112, 180, 181,182, 183 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial