Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

30.09.2016 року [PERSON] (далі по тексту - Позивач) звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальність «Світло-Київщини» (далі по тексту - Відповідач) про розірвання договору та стягнення коштів. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 11 березня 2016 року між нею та відповідачем було укладено договір про надання послуг. Відповідно до умов договору позивач сплатила відповідачу вартість послуг в сумі 14 000, 00 грн., а відповідач зобов'язався виконати проектні роботи з розподілу потужності, погодити проектну документацію в ПАТ «Київобленерго» та оформити договори з Обухівським РП. Однак відповідачем не було виконано робіт в строк та на умовах передбачених договором. В зв'язку з цим позивач просить розірвати договір про надання послуг та стягнути з відповідача кошти сплачені в рахунок виконання договору, штрафні санкції за договором, витрати за сплату судового збору та грошові кошти, витрачені на правову допомогу, пов'язану з поданням позову. В судове засідання позивач не з'явився. Представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечив. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду судом належним чином повідомлений, причин своєї неявки в судове засідання не повідомив, за таких обставин суд визнав причини його неявки неповажними та вважав за можливе проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі матеріалів, згідно вимог ч.4 ст.169 ЦПК України. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 11 березня 2016 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю укладено договір № 18 про надання послуг. Відповідно до п. 1.1 Договору замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов'язання щодо виконання проектних робіт по розподілу потужності згідно Договору № 200882676 про користування електричною енергією від 30.12.2011 року, погодження проектної документації в ПАТ «Київобленерго», оформлення договорів з Обухівським РП. Згідно п.2.1 Договору загальна сума договору з урахуванням ПДВ становить 14000 гривень, які були сплачені позивачем відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру № 6 від 12.03.2016 року на момент підписання договору. Пунктом 3.1 Договору передбачено, що виконавець зобов'язується розробити проектну документацію протягом 60 календарних днів з моменту підписання цього Договору. Пункт 3.2. передбачає, що виконавець зобов'язується погодити проектну документацію протягом 15 календарних днів з моменту виконання проектних робіт, а п.3.3 цього ж Договору передбачено, що виконавець зобов'язується оформити договори про користування електричною енергією з Обухівським РП протягом 15 календарних днів з моменту погодження проектної документації. Як встановлено судом, відповідач у визначений строк умови договору не виконав. 22.08.2016 року позивачем направлено письмову вимогу відповідачу про розірвання договору в добровільному порядку та повернення сплачених коштів і штрафних санкцій, що підтверджується копією претензії, яка міститься в матеріалах справи. Відповідно до п.7 ч.1 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів» договором у сфері захисту прав споживачів є усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, термін, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Згідно ч.1 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у строк стає неможливим. Відповідно до ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. Статтею 629 ЦК України, передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У визначений договором строк та по сьогоднішній день відповідачем не виконано умов договору і останній не повернув кошти сплачені позивачем. Крім того, позивач просить стягнути штрафні санкції за прострочення виконання зобов'язань. Відповідно до п.7.1 Договору про надання послуг, за невиконання або неналежне виконання зобов'язань за цим Договором сторони несуть відповідальність відповідно до діючого законодавства України та цього договору. Пунктом 7.3 передбачено, що в разі несвоєчасного виконання робіт виконавець сплачує замовнику штрафні санкції в розмірі 1% від суми договору за кожен день прострочення виконання зобов'язань. Статтею 611 ЦК України, передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1. ст. 549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Частина 2 цієї ж статі передбачає, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Згідно ч. 1 ст. 550 ЦК право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню штрафні санкції в розмірі 15 260 грн. (109 днів прострочення * 14000,00 * 1%). Щодо вимог позивача про стягнення понесених витрат на правову допомогу, суд приходить до наступного висновку. Згідно ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Згідно ч. ч. 1 та 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 № 4191-VI розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Згідно роз'яснень пунктів 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року № 10 право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року № 3460-VI "Про безоплатну правову допомогу", положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Як вбачається з копії квитанції № 17-08/16 від 17.08.2016 року позивач сплатив ФОП [PERSON] 10 000 грн. за надання правової допомоги. Таким чином, позивачем надано належні та допустимі докази понесених ним витрат на правову допомогу в розмірі 10 000 грн. А тому дана сума підлягає стягнення з відповідача на його користь. Відповідачем дані обставини не спростовані належними та допустимими доказами. Правомірним суд визнає і вимоги про відшкодування відповідачем понесених позивачем судових витрат, оскільки такі вимоги відповідають ст.88 ЦПК України та узгоджуються з матеріалами справи.

Outcome: approved