Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

27.11.2014 позивач [PERSON], яка направила позов поштою, звернулась до суду з вказаним позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України». В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що наказом голови правління ПАТ «Державний ощадний банк України» №375-к від 31.10.2014 її було звільнено з посади начальника управління супроводження казначейських операцій АТ «Ощадбанк» на підставі наказу №287-к від 26.08.2014, пропозиції вакантних посад від 28.08.2014, 13.10.2014 та 29.10.2014, протоколу засідання профспілкового комітету АТ «Ощадбанк» №19 від 31.10.2014 відповідно до ст.40 КЗпП, у зв'язку з скороченням штату працівників. Однак, в порушення вимог ст. 40 КЗпП України розгляд питання про звільнення здійснювався за її відсутності, не вимагалося від неї жодного письмового пояснення щодо причин невиконання трудових обов'язків. Крім того, відповідач повинен був запропонувати їй вакансії, оскільки відбувалася не ліквідація управління, в якому вона працює, а реорганізація. Таким чином, позивач вважає звільнення її з посади незаконним. У зв'язку з чим, позивач просила визнати незаконним та скасувати вказаний наказ, поновити її на посаді, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення 31.01.2014 до день подання позову до суду 27.11.2014 у розмірі 18000 грн.; 3600 грн. заборгованості по заробітній платі за чотири робочих дні; у розмірі 17100 грн. в порядку відповідальності за 19 днів затримки виплат при звільненні та у відшкодування моральної шкоди 40 000 грн., посилаючись на тривалість завданих моральних страждань внаслідок вчинення неправомірних дій відповідача, їх впливу на її повсякденне життя./а.с.1-5, т.І/ Протягом розгляду справи позивач неодноразово змінювала підстави та розмір вимог шляхом подання відповідних заяв /а.с.35-39, 182-187, 196-201, т.І; а.с.14-19, т.ІІ/ Згідно в остатнє поданої заяви від 22.12.2015 /а.с.14-19, 29-27, т.ІІ/ просить: визнати вказаний наказ незаконним та скасувати, поновити позивача на посаді начальника управління супроводження казначейських операцій АТ «Ощадбанк»; визнати надану згоду профспілкового комітету відповідача на звільнення позивача, викладену в Протоколі №19 від 31.10.2014 незаконною; стягнути з відповідача на її користь усього 616 443,87 грн., у тому числі: незаконно вирахувані податки з вихідної допомоги в розмірі 2462,43 грн.; суму середнього заробітку за чотири робочі дні 3, 4, 5, 6.11.2014 у розмірі 4263,76 грн.; суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03.11.2014 по 22.12.2015 у розмірі 304858,84 грн.; суму 304858,84 грн. як відповідальність за 286 днів затримки виплати заробітної плати за чотири робочі дні 3, 4,5, 6.11.2014 у розмірі 4263,76 грн; та стягнути моральну шкоду у розмірі 50 000, 00 грн. Також позивач просила суд стягнути з відповідача понесені судові витрати на правову допомогу у розмірі 15 000, 00 грн. /а.с.19-зворот, т.ІІ/ Позивач та її представник [PERSON] /а.с.31-33, т.І/ в судовому засіданні підтримали позовні вимоги з урахуванням змінених підстав та збільшеного розміру позовних вимог згідно заяви від 22.12.2015, посилаючись на викладені в позові обставини, просили позов задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача ПАТ «Державний ощадний банк України» заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити в його задоволенні посилаючись на викладене в письмових запереченнях, згідно яких вважала позов необґрунтованим та безпідставним./а.с.90-100, 206-248, т. І/ Заперечуючи проти задоволення позову, представник відповідача Радченко А.М. /а.с.181, т.І/ зазначила, що в АТ «Ощадбанк» у період з 03.11.2014 по 12.01.2015 відбувалось скорочення штату працівників відповідно до визначеного законодавством права відповідача, а не реорганізація банку, яка регламентована ст.2 Законом України «Про банки і банківську діяльність» і полягає у злитті, приєднанні, виділенні, поділі банку, перетворення його організаційно-правової форми, наслідком яких є передача, прийняття його майна, коштів, прав та обов'язків правонаступникам. В результаті скорочення штату працівників відповідача скорочено було не лише посади, на якій працювала позивач, а взагалі структурний підрозділ в якому вона працювала, а також й інші посади в багатьох структурних одиницях Банку. Позивач була попереджена про наступне звільнення відповідно до наказу №287-к від 26.08.2014 та персонального письмового попередження 28.08.2014, про що свідчить підпис у вищевказаних документах та 28.08.2014, 13.10.2014 та 29.10.2014 позивачу були запропоновані вакантні посади, від яких позивач відмовилась. Крім того, Банк отримав згоду профспілки на звільнення позивача з дотриманням порядку та строків, на засідання якого позивач була запрошена, але відмовилась у його участі. У зв'язку з чим, звільнення позивача з посади начальника управління супроводження казначейських операцій АТ «Ощадбанк» відповідало вимогам чинного законодавства. Суд, заслухавши пояснення позивача, її представника та представника відповідача, дослідивши письмові докази в матеріалах справи, прийшов до наступного висновку. Як встановлено судом, позивач [PERSON] з 05.04.1999 працювала на посаді начальника управління супроводження казначейських операцій АТ «Ощадбанк», що не заперечувалось представником відповідача в судовому засіданні. Згідно постанови Правління ПАТ «Державний ощадний банк України» №593 від 21.08.2014 «Про зміни в організації виробництва і праці в центральному апараті АТ «Ощадбанк» із штатного розпису відповідача виведено 20 одиниць управління супроводження казначейських операцій, яке ліквідовано з 03.11.2014 ./а.с.56, 117-119, т.1/ Наказом Голови правління ПАТ «Державний ощадний банк України» Пишного А.Г. №375-к від 31.10.2014 позивача [PERSON] було звільнено з вищевказаної посади у зв'язку зі скороченням штату працівників відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України, про що повідомлено позивача листом від 31.10.2014 №21/1-13/1534, який направлено поштою 03.11.2014. Згідно напису на наказі про звільнення позивач ознайомлена з наказом 06.11.2014./а.с.69-70, 115-116, т.І/ Разом з тим, протягом розгляду справи позивач не заперечувала про те, що її було повідомлено про звільнення в день звільнення 31.10.2014. Як вбачається з вказаного наказу, підставою для звільнення позивача з посади став Наказ №287-к від 26.08.2014 «Про попередження працівників управління супроводження казначейських операцій АТ «Ощадбанк» про наступне їх вивільнення», пропозиція вакантних посад від 28.08.2014, від 13.10.2014, від 29.10.2014 та протокол засідання профспілкового комітету АТ «Ощадбанк» №19 від 31.10.2014. /а.с.а.с. 57-59, 67-68, 69-79, т.І/ Зокрема, згідно даних додатку до вказаного Наказу №287-к від 26.08.2014 «Список працівників управління супроводження казначейських операцій АТ «Ощадбанк» про наступне вивільнення в зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці АТ «Ощадбанк» позивача [PERSON] було попереджено про заплановане звільнення під підпис 28.08.2014 /а.с.58-59/. Згідно даних з повідомлень про заплановане вивільнення від 28.08.2014, від 13.10.2014, 29.10.2014, позивач від запропонованих вакансій в центральному апараті та відповідача позивач відмовилась./а.с.60-65, т.1/ Згідно даних Подання відповідача Голові профспілкового комітету АТ «Ощадбанк» Медвідю А.І. від 31.10.2014 №21/1-16/1530, відповідач звернувся до профспілкового комітету з клопотанням надати згоду на звільнення позивача з займаної посади у зв'язку зі змінами в організації виробництва та праці відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України./а.с.66, т.1/ Згідно протоколу №19 засідання профспілкового комітету відповідача від 31.10.2014 профспілковий комітет надав згоду на звільнення позивача з вказаних підстав./а.с.67-68, т.1/ Як зазначено у вказаному протоколі, позивач [PERSON] була попереджена про розгляд питання комітетом, просила проводити засідання без її участі, що визнала позивач протягом розгляду справи при наданні пояснень, зазначивши суду, що була повідомлена по телефону, на запрошення з'явитись на розгляд питання відмовилась, сподіваючись що профспілковий комітет не надасть згоди на її звільнення з огляду на тривалий час її роботи у відповідача. Згідно матеріалів справи, вихідна допомога при звільненні перерахована позивачу 05.11.2014, що не заперечувала позивач./а.с.44, т.1/ Відповідно до ч.ч.1-2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Відповідно до ч.1 ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Відповідно до ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи, звільнення позивача було проведено у відповідності до вимог трудового законодавства, положення якого наведені вище. Суд не приймає як безпідставних доводів позивача та його представника про необхідність обґрунтування відповідачем відповідно до вимог ч.2 ст.49-4 КЗпП України профспілковому комітету скорочення чисельності штату, у зв'язку з яким була звільнена позивач, оскільки згідно положень вказаної статті відповідна вимога ставиться до власника у разі ліквідації, реорганізації підприємств, зміна форм власності або часткове зупинення виробництва, що тягнуть за собою скорочення чисельності або штату працівників, погіршення умов праці. Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» ліквідація банку - процедура припинення функціонування банку як юридичної особи відповідно до положень цього Закону та Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"; реорганізація банку - злиття, приєднання, виділення, поділ банку, перетворення його організаційно-правової форми, наслідком яких є передача, прийняття його майна, коштів, прав та обов'язків правонаступникам. Як встановлено судом, ліквідація, реорганізація відповідача в розумінні ст.2 вказаного Закону, а також зміна форм власності або часткове зупинення виробництва відповідача не мала місця. При цьому, суд не приймає протилежних доводів позивача та представника позивача як безпідставні та необґрунтовані і такі, що ґрунтуються на помилковому розумінні положень ч.2 ст.49-4 КЗпП України. Не встановлено судом і порушення переважного права працівника на залишення на роботі, встановленого ч.1 ст.42 КЗпП України при звільненні позивача, оскільки як вбачається з положень цієї статті, у разі скорочення штату, даним правом наділені працівники, які займають однакові посади, а посада позивача як начальника управління супроводження казначейських операцій АТ «Ощадбанк» була єдиною в цьому управлінні. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав стверджувати про невідповідність вимогам закону згоди профспілкового комітету, та про відсутність підстав для скасування оскаржуваного позивачем наказу про звільнення та поновлення позивача на посаді і відповідно стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 304 858, 84 грн. При цьому слід зазначити, що оскарження згоди профспілкового комітету та визнання її незаконною і такою, що не має юридичного значення, не передбачено КЗпП України. Обраний позивачем спосіб захисту не відповідає порушенню права, на яке посилається позивач, оскільки спосіб захисту визначений ст.235 КЗпП України шляхом поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, у тому числі за відсутності згоди профспілкового комітету або порушення процедури її надання. Вимога позивача про стягнення сум вирахованих з вихідної допомоги податків у розмірі 2 462, 43 грн. є безпідставною та необґрунтованою, і по суті є помилковим розумінням положень ст.129 КЗпП України, оскільки вихідна допомога як і інші виплати працівникові є об'єктом оподаткування згідно ПК України. Виходячи зі змісту положень ст.ст.127-129 КЗпП України, якою заборонено відрахування, серед іншого з вихідної допомоги, на які згідно з законодавством не звертається стягнення, вказана норма забороняє відрахування з вихідної допомоги заборгованості працівника, оскільки на вихідну допомогу не може бути звернуто стягнення. Виходячи з встановлених обставин справи, оскільки позивач згідно наказу була звільнена з роботи 31.10.2014, підстави вважати її звільненою з часу ознайомлення з наказом про звільнення з 06.11.2015 згідно КЗпП України. Крім того, суд приймає до уваги те, що позивач визнала протягом розгляду, що про звільнення була повідомлена в день звільнення 31.10.2014 відділом кадрів по телефону. За вказаних обставин, підстави для стягнення заробітної плати як і середнього заробітку, за період з 3 по 6 листопада 2014 року у розмірі 4 236, 76 грн. відсутні, у зв'язку з чим, відсутні і підстави згідно ст.117 КЗпП України для стягнення середнього заробітку за час затримки її виплати. Разом з тим, оскільки судом встановлено порушення відповідачем вимог ст.116 КЗпП України у зв'язку з невиплатою вихідної допомоги в день звільнення і здійсненням виплати 05.11.2014, тобто простроченням її виплати на 4 дні, що визнала представник відповідача, суд вважає наявними підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до абз.1 п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 № 100, далі Порядок, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. При цьому, відповідно до абз.3 п.3 Порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Так, згідно довідки відповідача від 30.12.2014 №13/5-1298 /а.с.78, т.І/ середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці роботи протягом серпня-вересня 2014 року становить 1065, 94 грн. Сума середньомісячної заробітної плати включає єдиний внесок на загальнообов'язкове соціальне страхування, податок на доходи фізичних осіб, військовий збір. Сума середнього заробітку за 4 дні затримки виплати вихідної допомоги становить 1065, 94 грн.*4 дні = 4 263, 76 грн., які належать до стягнення з відповідача. Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача 304 858, 84 грн. у відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає частковому задоволенню в межах суми у розмірі 4 263, 76 грн. Виходячи з положень ст.237-1 КЗпП України, а також задоволених вимог, суд вважає відсутніми підстави для стягнення 50 000, 00 грн. у відшкодування моральної шкоди її позивачу, оскільки позивачем не доведено факту її заподіяння та її розміру. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. У зв'язку з частковим задоволенням майнових вимог позивача у розмірі 4 263, 76 грн., що становить 1% від загальної суми майнових вимог, на підставі ст.79, 84, 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені та документально підтверджені витрати на правову допомогу пропорційно до розміру задоволених вимог у розмірі 150, 00 грн., що в межах граничного розміру, встановленого Постановою КМУ від 27.04.2006 №590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави»./а.с. а.с.31-33, т.І , а.с. 21-24, т.ІІ/ Оскільки позивач звільнений від оплати судового збору, відповідно до ст. 88 ЦПК України слід стягнути з відповідача в дохід Держави судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог у розмірі 243, 60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial