Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-10 00:00:00

[PERSON] в червні місяці 2019 року звернулась до суду з вимогами ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 3 000 грн. щомісяця на утримання малолітнього сина [PERSON] , 2013 року народження, але не менш ніж розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття, стверджуючи, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо утримання малолітньої дитини. До судового засідання позивач не з`явилася, надала заяву в якій вимоги підтримала у повному обсязі, справу просила слухати у її відсутність, не заперечувала проти ухвалення рішення при заочному розгляді справи. Відповідач до суду не з`явився, про слухання справи сповіщений відповідно до вимог закону, відзив та заперечення у визначений строк суду не надав. За згодою позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд вивчив матеріали справи і встановив наступне: Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2013 року по 2016 рік рішенням Київського райсуду м. Одеси від 10.06.2016 року шлюб між сторонами розірвано. Від цього шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , 2013 року народження , актовий запис про народження №11451, вчинений відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції 28.11.2013 року. Після розірвання шлюбу між сторонами малолітня дитина залишилась проживати з матір`ю. Сторона позивача у заяві стверджує, що [PERSON] не приймає участі ні у вихованні дитини ні в її утриманні. Посилаючись на відсутність можливості самотужки забезпечити належне утримання сина, його всебічний фізичний і духовний розвиток, позивач вимагає стягнути з відповідача на утримання малолітньої дитини аліменти в розмірі 3000 грн. щомісяця до досягнення дитиною повноліття. Позивач у заяві стверджує, що [PERSON] має можливість сплачувати аліменти в такому розмірі на утримання дитини, тому як він працездатна особа, інших утриманців не має. Дослідивши матеріали справи і надані докази, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав: У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Стаття 12 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ, зобов`язує батьків виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Частина 2 ст.59 Закону України "Про освіту" на кожного з батьків покладає однакову відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Стаття 180 СК України визначає « батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття». Згідно ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч.2 ст.181 СК України за домовленістю між батьками дитини, той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Суд встановив , що сторони проживають окремо з 2016 року, що після розірвання шлюбу між батьками дитина проживає з матір`ю, батько не приймає участі в утриманні дитини. За рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу батька і (або) у твердій грошовій сумі, що передбачено ч.3 ст.181 СК України. Суд не отримав належних і допустимих доказів щодо працевлаштування відповідача, розміру його щомісячного доходу. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Оскільки відповідач не спростував доводи позивача про умисне ухилення батька від виконання зобов`язань щодо утримання дитини, про відсутність у відповідача інших утриманців і наявність у відповідача матеріальної можливості сплачувати аліменти на утримання дитини щомісяця у розмірі 3000 грн, суд задовольняє позов [PERSON] у повному обсязі і стягує з [PERSON] на користь позивача аліменти на утримання дитини в розмірі 3000 грн щомісяця від дня звернення до суду з цим позовом до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч.1 та п. 1 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі задоволення позову - на відповідача. З урахуванням викладеного, відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову, судовий збір у розмірі 768,40 грн. підлягає стягненню з відповідача до державного бюджету України.

Outcome: approved