Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-19 00:00:00

27 грудня 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Північно-Кримський комбінат хлібопродуктів» (далі ТОВ «Північно-Кримський КХП») про стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що в період часу з 28 липня 2010 року по 19 грудня 2013 року він працював сторожем в ТзОВ «Північно-Кримський КХП»). При звільненні з ним не проведений повний розрахунок, у зв'язку з чим просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі за період 2012 р. (червень, липень, серпень) та за період 2013 р. (січень, лютий, березень, квітень, травень, серпень, вересень, жовтень, листопад і грудень) в загальній сумі 18700,00 грн., а також відшкодувати завдану моральну шкоду в розмірі 18700,00 грн. У судове засідання позивач не з'явився, заявлені вимоги підтримав, просив їх задовольнити, не заперечував щодо заочного розгляду справи, про що надав письмову заяву. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином. Справа розглядалася судом у порядку заочного провадження з дотриманням вимог, передбачених ст.ст. 224-226 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Згідно з вимогами ст. ст. 10, 11, 60 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог, зазначених та доведених ним обставин. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що позивач по справі працював сторожем у відповідача з 28 липня 2010 року по 19 грудня 2013 року, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 3). Згідно з вимогами частини 7 статті 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до статті 94 Кодексу законів України про працю статті 1 Закону "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Як вбачається із облікової картки, виданої на ім'я позивача по справі щодо індивідуальних відомостей про застраховану особу, ТОВ «Північно - Кримський КХП» вносило страхові внески щодо позивача у звітному періоду за 2012 р. (червень 1707,40 грн., липень 1381,82 грн., серпень 1487,09 грн.) усього на суму 4576,31 грн., а у звітному періоді за 2013 р. (січень 1574,53 грн., лютий 1280 грн., березень 1610,05 грн., квітень 1462,86 грн., травень 1610,59 грн., серпень 1517,61 грн. вересень 1373,34 грн., жовтень 1391,30 грн., листопад 1318,10 грн.), а усього на суму 13138,38 грн. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 116 КЗпП України встановлює строки розрахунку при звільненні, а саме при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. КЗпП України регулює питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні. Так, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених вище норм закріплений у постанові судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 03 липня 2013 року, який дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Закон України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР, зокрема ст. 21 встановлює, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Статтею 24 цього ж закону передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Так, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на свою користь заборгованість щодо невиплаченої заробітної плати за вказані вищі періоди підлягають частковому задоволенню, без урахування за період часу, а саме за грудень 2013 року, оскільки у суду не має даних щодо виплат в вказаному місяці, а тому суд вважає за необхідне стягнути на його користь з відповідача загальну суму заборгованості, яка складає 4576,31 грн. за період часу (червень, липень та серпень 2012 р.) + 13138,38 грн. за період часу (січень, лютий, березень, квітень, травень, серпень, вересень, жовтень, листопад) = 17714,69 грн. з урахуванням податків та обов,язкових платежів, що відповідає фактичним обставинам справи, а саме наданих суду відповідної індивідуальної відомості Пенсійного фонду України про застраховану особу щодо позивача по справі - [PERSON], оскільки відповідач не оспорив факт наявності заборгованості по заробітній платі [PERSON] довідку про наявну заборгованість суду не надав. При виплаті позивачу суми заборгованості по зарплаті, слід відрахувати податки та обов,язкові платежі з суми 17714,69 гривень, а залишок слід виплатити позивачу, як саме заборгованість по зарплаті. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, суд виходить із наступного, згідно ч. 1 ст. 237-1 Кодексу законів України про працю встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Так, суд вважає, що позивачу дійсна була заподіяна моральна шкода, що виразилась у втраті нормальних життєвих зв'язків і вимагали від нього додаткові зусиль для організації свого життя, яка підтверджується: довідкою № 764 від 20.12.2013 р. щодо складу родини (а.с. 4), довідкою від 20.12.2013 р. довідкою № 1122316 від 03.01.2014 р. щодо заборгованості (а.с. 20), довідками про доходи родини [PERSON] (а.с. 21,22,24) та довідками № 26 і №27 від 29.01.2014 р. щодо неотримання орендної плати у 2013 році (а.с. 23,25). При вирішенні питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди, суд враховує положення пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до яких, крім урахування характеру та обсягу страждань і немайнових втрат, яких зазнала особа, необхідно виходити із засад розумності та справедливості. Тому, з урахуванням зазначених положень, фактичних обставин справи, той обставини що невиплата зарплаті тягне втрату нормальних життєвих зв,язків та вимагає додаткових зусиль для організації життя розмір відшкодування моральної шкоди слід визначити у розмірі 1000 грн., що буде відповідати принципу співмірності. Позивач при зверненні до суду з позовом був звільнений від сплати судового збору, тому на підставі частини 1 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати підлягають відшкодуванню відповідачем на користь держави у сумі 243 грн. 60 коп. На підставі ст.ст.47, 115-116, 232, 237-1 Кодексу законів про працю України, ст.1 Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: partial