Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-07 00:00:00

28.01.2020 року [PERSON] ( в особі [PERSON] ), [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , посилаючись на ті обставини, що останній не мешкає у спірній квартирі без поважних причин понад рік. Ухвалою суду від 04.02.2020 року відкрито провадження по справі, справа призначена до розгляду у підготовчому судовому засіданні. Ухвалою суду від 26.02.2020 року справа призначена до розгляду. У судове засідання позивачі [PERSON] , представник позивача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не з`явились, в матеріалах провадження наявні заяви щодо розгляду справи у їх відсутність. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому порядку шляхом оголошення на сайті, відзив на позов не надав. Позивачі не заперечують проти розгляду справи у відсутності відповідача, з ухваленням заочного рішення, тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно з ч.1 п.2 ст.280 ЦПК України. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належними чином, причину неявки суд не повідомив. Розглянувши матеріали провадження, повно та всебічно встановив обставини справи, оцінив за внутрішнім переконанням наявні докази у справі, які є належними, достовірними та допустимими, давши належну оцінку як кожного доказу окремо так достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що відповідно до ст.ст. 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що відповідно до Ордеру на житлове приміщення, виданого Виконавчим комітетом Орджонікідзевської районної Ради народних депутатів м. Запоріжжя 22.02.1992 року позивачу [PERSON] надано у користування квартиру за адресою: [ADDRESS] на родину з 4 осіб. Згодом квартира була приватизована та Хортицькою районною адміністрацією видано свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] від 12.09.2000 року на ім`я зазначених осіб. 06.06.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування 1/4 частки зазначеної квартири. Відтак на теперішній час позивачам належить квартира [ADDRESS] в наступних частках: -[PERSON] - 1/4 частка на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 12.09.2000 року; -[PERSON] - 1/4 частка на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 12.09.2000 року; -[PERSON] - 1/4 частка на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 12.09.2000 року та 1/4 частка на підставі договору дарування від 06.06.2018 року, посвідченого Бугрім О.В., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу № 1590. Крім того, у спірній квартирі з 21.05.2014 року по теперішній час зареєстрований відповідач [PERSON] , який є громадянином Російської Федерації. Фактично за вказаною адресою [PERSON] не проживає з 2015 року, житло залишив добровільно, особисті речі, що належать йому у квартирі відсутні, що підтверджується Актом про не проживання від 22 січня 2020 року та Довідкою № 1 від 22.01.2020 року , виданими ОСББ «Калнишевського-6» Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. ст. 317, 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі статтею 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом, у випадку відсутності без поважних причин більш ніж одного року. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved