Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-24 00:00:00

18.11.2013 року [PERSON] звернулася до суду відповідним позовом до відповідача [PERSON] в обґрунтування якого зазначила, що у її власності перебуває земельна ділянка площею 5,18 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Новобузької міської ради Миколаївської області. У лютому 2009 року, за усною домовленістю з відповідачем [PERSON] вона передала останньому в користування зазначену земельну ділянку терміном на п'ять років, натомість відповідач сплатив їй 10000 грн. і вона підписала відповідний акт передачі земельної ділянки та розписку про тримання грошей, при цьому вона також підписала незаповнені аркуші якогось документу. За спливом 5 років вона звернулася до відповідача з проханням повернути їй земельну ділянку, однак останній такі вимоги не виконав посилаючись на укладений 23.01.2009 року між ними договір оренди земельної ділянки терміном на 49 років. Вважає, що вказаний договір є недійсний з тих підстав, що вона не давала згоди відповідачу на укладення договору оренди землі терміном на 49 років, підписавши порожні аркуші паперу, відповідач скориставшись її довірою штучно збільшив термін перебування земельної ділянки в оренді, ввівши її в оману щодо дійсних умов договору, крім цього, у цьому договорі непередбачено такої істотної умови як умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, що згідно приписів ст. 15 Закону України «Про оренду землі» обов'язково повинна бути обумовлена сторонами, тому просила визнати вказаний правочин недійсним, витребувати у відповідача зазначену земельну ділянку, яка перебуває у нього незаконно, скасувати державну реєстрацію вказаного договору та стягнути з відповідача на свою користь судові витрати по справі. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, заявлені позивачкою вимоги підтримала і просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON], при судовому розгляді справи позовні вимоги позивачки не визнав, пояснив, що 2009 року до нього звернулася [PERSON] з проханням купити у неї земельну ділянку, оскільки їй терміново потрібні були гроші. Повідомивши їй про встановлену згідно чинного законодавству заборону продажу земельних ділянок сільськогосподарського виробництва, він запропонував їй укласти договір оренди земельної ділянки терміном на 49 років на що вона погодилася. Відтак, договір оренди земельної ділянки був укладений та підписаний ними 23.01.2009 року за взаємною згодою. При цьому, проект цього договору складався працівником відділу Держкомзему у Новобузькому районі і зачитувався їм у слух, після чого вони у приміщенні цього відділу підписали вказаний договір. Позивачка при підписанні цього договору цілком усвідомлювала, що він укладається саме на 49 років і жодних зауважень чи своїх умов не пропонувала. У спірному договорі передбачено всі необхідні істотні умови для даного виду правочину, окрім однієї - умов передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, однак посилаючись на те, що позивачкою не надано до суду будь-яких доказів, які свідчать про порушення прав та інтересів останньої внаслідок відсутності вказаної умови у договорі, просив у задоволенні позову [PERSON] відмовити за безпідставністю. Представник третьої особи без самостійних вимог - відділу Держземагенства у Новобузькому районі Полуднєва Т.В., в судовому засіданні зазначила, що відділ не міг надавати у 2009 році послуги щодо складання проектів договорів оренди земельних ділянок, оскільки це прерогатива самих сторін за відповідним договором. Дійсно у спірному договорі, серед істотних умов, визначеними чинними на той час положеннями Закону України «Про оренду землі», відсутня істотна умова передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, при цьому між сторонами по справі не реєструвалися жодні додатки до договору. Вислухавши пояснення сторін та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі державного акту на право власності на землю, належить земельна ділянка площею 5,18 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в межах території Новобузької міської ради Миколаївської області. 23 січня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір оренди вищевказаної земельної ділянки строком на 49 років і між сторонами було підписано акт приймання-передачі землі в користування орендаря на умовах визначених договором оренди. Зазначений договір зареєстровано Новобузьким округом реєстрації Миколаївської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» 04.09.2009 року за р./№ 040902005745. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. В силу ч.2 ст.792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. В силу вимог ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відповідно до ч.1 ст.20 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі підлягає державній реєстрації та на підставі ч.1 ст.210, ч.3 ст.640 ЦК України, ч.2 ст.125 ЗК України і ст.18 указаного Закону України є укладеним (вчиненим) із моменту його державної реєстрації. Статтею 15 Закону України "Про оренду землі" (в редакції чинній на час укладення спірного договору) визначено, що істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відповідно до ч. 2 цієї статті, відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Частиною першою статті 203 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Як видно зі змісту спірного правочину, в ньому дійсно відсутня істотна умова про передачу у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Проте, ч.1 ст.3 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинний встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (Постанова Верховного Суду України від 25.12.2013 р. №6-78 цс 13). Разом з тим, як вбачається зі змісту позову та досліджених доказів, позивач не зазначив, чим відсутність зазначених умов у договорі порушила його законні права. Як свідчать матеріали справи, відповідач виконує взяті на себе зобов'язання за договором і даних про те, що він намагався якимось чином зашкодити правам позивача, матеріали справи не містять. Посилання представника позивачки на відсутність волевиявлення [PERSON] на укладення нею спірного договору саме на 49 років, суд вважає голослівними, оскільки такі доводи спростовуються фактом підписання позивачкою цього договору, а відтак узгодження нею всіх істотних умов в тому числі і щодо строку дії цього договору. Її доводи, що підписання позивачкою незаповненого бланку спірного договору, не знайшли свого підтвердження при судовому розгляді справі. Більш того, вказана обставина може свідчити лише про безвідповідальне, байдуже, ставлення самої позивачки до обставин укладення з нею спірного договору. Таким чином, позивачкою [PERSON] не надано доказів на підтвердження, передбачених ст.215 ЦК України та ст.15 Закону України "Про оренду землі", підстав для визнання спірного договору оренди земельної ділянки недійсним, тому суд відмовляє останній у задоволенні заявлених нею вимог. З вказаних підстав, позовні вимоги щодо витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, які заявлені позивачем до того ж у невідповідний спосіб захисту порушеного права, задоволенню також не підлягають. В силу вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем у зв'язку з розглядом справи, слід віднести на його рахунок.

Outcome: dismissed