Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

12 квітня 2019 року на розгляд суду пред`явлено вказану позовну заяву, в якій [PERSON] , з урахуванням поданої в порядку ст. 49 ЦПК України заяви про відмову від частини позовних вимог, заявлено вимоги щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя та розділу спільно нажитого в шлюбі з [PERSON] майна, а саме визнати за кожним по 1/2 частині квартири [ADDRESS] . Дана позовна заява підсудна відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України до розгляду Будьоннівському районному суду м. Донецька Донецької області. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, згідно із Додатком до таких населених пунктів належить м. Донецьк Донецької області. Пунктом 1 ст. 1 ЗУ "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції" передбачено особливості визначення територіальної підсудності в районі проведення антитерористичної операції у зв`язку з неможливістю здійснювати правосуддя. Розпорядженням № 27/0/98/14 від 02.09.2014 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про визнання територіальної підсудності справ» визначено, що розгляд справ підсудних Будьоннівському районному суду м. Донецька на час проведення антитерористичної операції здійснюється Красноармійським міськрайонним судом Донецької області. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. [PERSON] з 21 серпня 2004 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . За час спільного проживання подружжям 15 квітня 2015 року придбано квартиру [ADDRESS] , право власності на майно оформлено на ім`я [PERSON] Шлюбні відносини на теперішній час фактично припинено, домовленості про розділ майна між сторонами не досягнуто, шлюбний договір між ними не укладався. На теперішній час виникають спори відносно володіння спірним житловим приміщенням, що змусило звернутись [PERSON] до суду з позовом щодо захисту його прав та інтересів шляхом визнання права спільної часткової власності на спірну квартиру. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження з викликом сторін що узгоджується зі ст. 19, ст. 274 ЦПК України. Позивач [PERSON] , представник позивача [PERSON] (діє на підставі договору про надання правової допомоги, ордеру адвоката) у судове засідання не з`явилися, в порядку п. 3 ч. 1 ст. 43, ч. 3 ст. 211 ЦПК України, подано заяви про розгляд справи в їх відсутність, просять ухвалити рішення на підставі поданих доказів, не заперечують проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] правом подачі в порядку ст. 191 ЦПК України відзиву на позов не скористалася. Відповідно до матеріалів позовної заяви адресою проживання відповідача зазначено: [ADDRESS] . В розумінні розпорядження КМУ № 1085-р від 07.11.2014 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів» поштові відправлення на територію м. Донецька тимчасово припинено. В зв`язку з вказаним, виклики до суду було здійснено шляхом розміщення відповідного оголошення на офіційному сайті Красноармійського міськрайонного суду Донецької області офіційного веб-порталу "Судова влада в Україні" в мережі Інтернет (здійснити повідомлення поштою за місцезнаходженням, шляхом надсилання телеграми, телефонограми, з використанням факсимільного зв`язку чи електронною поштою або з використанням інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення неможливо). Повідомлення про судовий розгляд у наведений спосіб слід вважати належним в контексті статті 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції». Крім того, судом надіслано запит до Міністерства соціальної політики про наявність відомостей про [PERSON] в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб; станом на 11.07.2019 року в ЄІБД ВПО інформація про [PERSON] відсутня. З огляду на вказане, в розумінні ст. 280 ЦПК України наявні умови для проведення заочного розгляду справи. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, належно з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, оцінки їх доводів і наданих ними доказів, приходить до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено такі факти та відповідні правовідносини. 21 серпня 2004 року укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] (підтверджено штампами в паспортах сторін по справі (а.с. 5-6, 7). Спільне проживання подружжя припинено, разом з тим шлюб не розірвано. Згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 15.04.2015 року державним нотаріусом Пятої донецької державної нотаріальної контори - Симоновою З.Ю. набуто право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 36313249, сформованого 15.04.2015 року нотаріусом П`ятої донецької державної нотаріальної контори - право приватної власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за відповідачем [PERSON] (а.с. 11). Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України та СК України. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені вище норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. При цьому, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. В судовому засіданні з матеріалів справи встановлено, що квартира [ADDRESS] придбана за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Такі обставини учасниками справи не оспорено. Відповідачем [PERSON] позову про визнання спірного майна об`єктом її особистої приватної власності - не подавалось. З урахуванням зазначеного, суд робить висновок, щодо належності спірного майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України). Визначаючи розмір часток сторін на спірну квартиру суд виходить з наступного. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені у постанові від 21 грудня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором Так, між сторонами по справі частки у праві власності на спірну квартиру не визначались, спірне майно було придбано ними у спільну сумісну власність. Таким чином, визначаючи частку [PERSON] у спірному сумісному майні подружжя в порядку його поділу, суд виходить з рівності їх з [PERSON] часток, та дорівнюють по половині кожному. Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити висновок суду про розподіл судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем [PERSON] при пред`явлені позову сплачено судовий збір в сумі 768,40 гривень, що узгоджується з п. п. 2 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір». Рішенням суду позовні вимоги [PERSON] задоволено, при цьому за сторонами визнано право спільної часткової власності на спірний об`єкт нерухомості, за таких обставин на користь позивача з відповідача підлягає стягнення половина судового збору, що дорівнює 384,20 гривень. На підставі ст. ст. 68-71 СК України, ст. ст. 368, 372 ЦК України,

Outcome: approved