Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Жердєва Н.О., про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витрубування майна з чужого незаконного володіння, виключення з державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності на майно. Мотивуючи свої вимоги тим, що вона на праві власності володіла квартирою [ADDRESS], набутою за ціною 596 497 грн. 00 коп. на підставі договору купівлі-продажу від 07 жовтня 2015 року. У вересні 2016 року вона вирішила продати квартиру, та її продажем запропонувала зайнятися сину - [PERSON], й між ними було підписано погодження від 10 вересня 2016 року про те, що вона уповноважує [PERSON] здійснити продаж квартири за ціною, не нижчою, ніж 1 200 000 грн. 00 коп. Уподальшому, вона 10 вересня 2016 року надала на ім»я [PERSON] довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою О.О., якою уповноважила [PERSON] здійснити продаж, належної їй вказаної квартири. Отримавши повноваження для продажу квартири, й маючи тимчасові непорозуміння та, будучи у зіпсованих відносинах із нею, її син [PERSON], маючи на меті завдати їй шкоди, діючи усупереч попередньої домовленості про ціну продажу квартири, здійснив її продаж на підставі договір купівлі-продажу квартири від 10 листопада 2016 року, [PERSON] за ціною 28 700 грн. 00 коп., яка не відповідає її дійсній вартості, внаслідок чого завдав майнової шкоди їй як власнику майна. Вважає, що її син [PERSON] як її представник на здійснення повноважень для продажу квартири, під час укладення договору купівлі-продажу квартири від 10 листопада 2016 року, перебував у зловмисній домовленості з покупцем [PERSON], оскільки останній усвідомлював про те, що за технічними характеристиками спірна квартира згідно середніх цін на ринку нерухомості в місті Києві не може коштувати 28 700 грн. 00 коп., за яку він її придбавав, здійснив правочин щодо купівлі-продажу квартири. На підставі ст. 232 ЦК України просить визнати договір недійсним, витребувати майно з чужого незаконного володіння та виключити з державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності на майно на ім»я [PERSON] В судовому засіданні представник позивача [PERSON], діючий на підставі довіреності від 07 лютого 2018 року (а.с.21), позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав та просив їх задовольнити. Під час надання пояснень по справі у якості відповідача та свідка визнав факт перебування у зловмисній домовленості під час продажу квартири з покупцем [PERSON] Вказав про те, що під час укладення договору усвідомлював, що діє у зловмисній домовленності з покупцем з метою завдання збитків особі, права якої представляв за довіреністю, про що покупець був обізнаний, окільки він його про свій злий умисел попередньо повідомив, проте останній погодився на купівлю квартири за таких умов, пояснивши тим, що матиме дохід від квартири шляхом здачі її в оренду протягом, хоча й незначного часу, перебування майна у його володінні. Представник відповідача [PERSON], діюча на підставі ордеру про надання правової допомоги від 31 липня 2017 року (а.с.151), в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні за недоведеністю та безпідставністю Третя особа в судове засідання повторно не з»явивилась, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду). Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Вислухави пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). За приписами ст.11 Цивільного кодексу, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але, за аналогією, породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. Судом встановлено, що позивачка на праві власності володіла квартирою [ADDRESS], набутою за ціною 596 497 грн. 00 коп. на підставі договору купівлі-продажу від 07 жовтня 2015 року (а.с.12). У вересні 2016 року позивачкавирішила продати вказану квартиру, та її продажем запропонувала зайнятися сину - [PERSON], й між ними було підписано погодження від 10 вересня 2016 року про те, що вона уповноважує [PERSON] здійснити продаж квартири за ціною, не нижчою, ніж 1 200 000 грн. 00 коп. (а.с.17). Так, зі змісту даного погодження вбачається, що [PERSON] та [PERSON] посвідчили, що між ними існує попередня домовленність, відповідно до якої [PERSON] має видати на ім»я [PERSON] довіреність на продаж квартири [ADDRESS], а [PERSON] має зняти іпотеку з квартири та на підставі виданої довіреності здійснити продаж квартири. За рахунок коштів, що будуть отримані від продажу квартири, повинна бути погашена заборгованість за договором позики від 31.03.2016 року, а решта коштів - передана [PERSON] Сторони погодили, що продаж квартири повинен бути здійснений за ціною, не нижчою 1 200 000 грн. 00 коп. (а.с.17). Уподальшому, позивачка 10 вересня 2016 року надала на ім»я [PERSON] довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою О.О., для здійснення продажу вказаної квартири (а.с.18). Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може грунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі (ч.ч.1, 3 ст. 244 ЦК України). Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання (ч.1 ст. 241 ЦК України). Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Отримавши повноваження для продажу квартири, й маючи тимчасові непорозуміння та, будучи у зіпсованих відносинах із позивачкою, її син - відповідач [PERSON], маючи на меті завдати шкоди позивачці, діючи усупереч попередньої домовленості про ціну продажу квартири (а.с.17), здійснив її продаж на підставі договір купівлі-продажу квартири від 10 листопада 2016 року, за умовами якого здійснив продаж (відчудження) квартири [PERSON] за ціною 28 700 грн. 00 коп., яка не відповідає її дійсній вартості, внаслідок чого завдав майнової шкоди позивачу як власнику майна. Під час надання свідчень свідок [PERSON] визнав факт перебування у зловмисній домовленості під час продажу квартири з покупцем [PERSON] Вказав про те, що під час укладення договору усвідомлював, що діє у зловмисній домовленності з покупцем з метою завдання збитків особі, права якої представляв за довіреністю - позивача, про що покупець був обізнаний, окільки він його про свій злий умисел попередньо повідомив, проте останній погодився на купівлю квартири за таких умов, пояснивши тим, що матиме дохід від квартири шляхом здачі її в оренду протягом, хоча й незначного часу, перебування майна у його володінні. Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи (ч.1 ст. 90 ЦПК України). Вказаним свідченням судом надана відповідна правова оцінка й покладена з урахуванням письмових (документальних доказів) в основу рішення суду. Правочин, відповідно до ч.1 ст. 232 ЦК України, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Так, згідно спірних правовідносин, представник продавця (відповідач [PERSON]), вчиняючи правочин, не виражав власної волі. Його мета - донести до покупця волю особи, яку він представляв. Відповідно до ч.1 ст. 232 ЦК України представник зобов»язаний був або мав право вчинити правочин він імені продавця (позивачки), яку він представляв. Але в силу зловмисної домовленості представника позивача як сторони продавця й відповідача як сторони покупця воля позивачки як довірителя не знайшла свого вираження - продажу квартири за ціною, не нижчою, ніж 1 200 000 грн. 00 коп., а підмінилась волею її представника - [PERSON], [INFO], який фактично вступив у змову з покупцем - [PERSON], [INFO], з метою створення негативної ситуації для позивачки як продавця, чиї права він представляв (а.с.17, 18-19). Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Зважаючи на надані сторонами докази, покази відповідача[PERSON] та його свідчення, надані суду у якості свідка, вік покупця [PERSON], [INFO], який на час укладення оспорюваного правочину мав 19 років, технічної характеристики спірної квартири, її загальної площі - 57, 70 кв м, ціни спірної квартири, за яку її було згідно договору купівлі продажу від 07 жовтня 2015 року позивачкою придбано - 596 497 грн. 00 коп. (а.с.12), й у співвідношенні із ціною, за яку було продано згідно оспорюваного договору - 28 700 грн. 00 коп. (а.с.18-19), наявність попередньої домовленності про ціну продажу квартири між представником продавця та довірителем (а.с.17), суд приходить до висновку про наявність в діях представника однієї сторони (продавця) та другої сторони (покупця) ознаки зловмисної домовленості, настання наявних несприятливих наслідків для довірителя (позивача/продавця), за наслідками якого на підставі ч.1 ст. 232 ЦК України такий правочин підлягає визнанню недійсним. За наслідками визнання такого правочину недійсним суд вважає за необхідне застосувати положення ч.2 ст. 216 ЦК України - зобов»язати покупця повернути продавцю квартиру [ADDRESS], а з подавця стягнути на користь покупця 28 700 грн. 00 - грошових коштів, отриманих від продажу вказаної квартири. Так, відповідно до ч.2 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.ч.1, 3 ст. 203 ЦК України). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст. 203 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу, порушення яких судом не встановлені. Відповідно до ст.204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. Суд вважає, що позивачем вимога в частині визнання договору купівлі-продажу недійсним уцілому доведена та є такою, що підлягає задоволенню. Вирішуючи спір в частині витребування майна з чужого незаконного володіння, суд вважає його таким, що не підлягає задоволенню, оскільки положення ЦК України, що регулюють правовідносини щодо витребування майна з чужого незаконного володіння, до спірних правовідносин не застосовується, як й не підлягає задоволенню вимога про виключення з державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про право власності на це майно, оскільки прийняття рішення про визнання правочину недійсним забезпечить вчинення вказаних дій, відповідно додатково зобов»язувати реєстраційний орган (посадову особу) вчиняти вказані дії не має потреби. Таким чином суд вважає, що вимоги позивача є частково обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають частковому задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 141 ЦПК України. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, з основного відповідача [PERSON] як особи, за наслідками неправомірних дій якого й виникли спірні правовідносини, на користь позивача підлягає стягненню 640 грн. 00 коп. судового збору. На підставі вищевикладеного, ст. 232, ч.2 ст. 216 й ст.ст. 11, 237, 238, 241, 244 ЦК України, з урахуванням п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними",

Outcome: partial