Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-12 00:00:00

11 серпня 2020 року представник позивача Лисянський П.Л. в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з Лисичанського комунального спеціалізованого підприємства по видобутку, обробці, реалізації води та очищенню стоків "Лисичанськводоканал" вихідної допомоги в розмірі 20 168,34 грн. та середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення. В обґрунтування позову зазначено, що у період з 01 січня 1999 року по 18 лютого 2020 року [PERSON] знаходилась у трудових відносинах з відповідачем. 18 лютого 2020 року вона звільнена на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з порушенням роботодавцем трудового законодавства. При звільненні [PERSON] не була нарахована трьохмісячна вихідна допомога у розмірі 20 168,34 грн. 06 серпня 2020 року позивачка звернулась до представника Уповноваженого з дотримання прав жителів Донецької та Луганської областей Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з заявою про неспроможність самостійно захищати сої права в суді, яка обґрунтована похилим віком позивачки та відсутністю підстав для звернення за безоплатною правовою допомогою. Ухвалою від 28 серпня 2020 року провадження по справі було відкрито та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с. 29). Роз`яснено відповідачеві його право подати відзив на позов протягом 15 днів з дня отримання ухвали. Копії зазначеної ухвали були направлені сторонам, а відповідачеві разом із копією ухвали направлена копія позову з додатками. Копії ухвали від 28 серпня 2020 року та позову з додатками відповідач отримав 08 вересня 2020 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 32). Позивач в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Представник відповідача Лисичанського комунального спеціалізованого підприємства «Лисичанськводоканал» в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Правом на надання відзиву відповідача не скористався. Клопотань про відкладення розгляду справи, про розгляд справи з викликом сторін від сторін не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. Позивачка [PERSON] 01 січня 1999 року прийнята на роботу до Лисичанського комунального спеціалізованого підприємства по видобутку, обробці, реалізації води та очищенню стоків "Лисичанськводоканал" на посаду машиністом насосної установки по 4 розряду (а.с. 11). Наказом № 54-К від 18 лютого 2020 року [PERSON] звільнена з підприємства за власним бажанням, відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Вказані факти підтверджуються копією трудової книжки та копією наказу (а.с. 6-11, 16). Відповідно до довідки № 03/74 від 31 липня 2020 року, виданої відповідачем [PERSON] , на дату звільнення 18 лютого 2020 року їй не нараховано трьохмісячну вихідну допомогу у сумі 20 168,34 грн. (а.с. 12). Згідно довідки № 03/74 від 31 липня 2020 року середньоденний заробіток на дату звільнення [PERSON] (18 лютого 2020 року) складає 397,68 грн. (а.с. 13). Відповідно до ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII (2148-08) від 19 жовтня 1973 року), Держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Положеннями ст. 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Наразі сторонами не надано доказів сплати на користь позивачки вихідної допомоги при звільненні у розмірі тримісячного середнього заробітку. Відповідачем не заперечується розмір невиплаченої вихідної допомоги. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] до Лисичанського комунального підприємства по видобутку, обробці, реалізації води та очищенню стоків «Лисичанськводоканал» про стягнення вихідної допомоги при звільненні, підлягають задоволенню. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день ухвалення рішення суд зазначає наступне. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Враховуючи викладене, суд вважає, що, оскільки [PERSON] не були виплачені всі належні суми у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, а саме, вихідна допомога при звільненні, то наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Даний висновок узгоджується з позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2019 року по справі № 212/908/17-ц. Суд зазначає, що в ухвалі про відкриття провадження у справі відповідачу пропонувалось надати відзив на позовну заяву з документальним обґрунтуванням його доводів, проте, відповідач не надав суду ані відзиву, ані доказів сплати боргу. Таким чином, вина відповідача в порушенні вимог КЗпП України, найшла своє підтвердження під час розгляду справи. Згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати, у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Таке ж роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 117, 237-1 цього Кодексу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно пункту 5 розділу ІV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пункту 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Відповідно до довідки № 03/74 від 31 липня 2020 року, середньоденний заробіток позивачки становить 397,68 грн. За період з 19 лютого 2020 року (18 лютого 2020 року - день звільнення) по 13 листопада 2020 року кількість робочих днів склала 185, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 73 570,80 грн. (397,68 грн. х 185 робочих днів). Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в розмірі 73 570,80 грн. Відповідно до квитанції № 136 позивач сплатила судовий збір в розмірі 840,80 грн. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до ст. 141 ЦПК України та у зв`язку з задоволенням позову вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved