Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

21 листопада 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП «Південна залізниця», [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, у розмірі 500 000 грн. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 04 лютого 2014 року о 14 годині 52 хвилини на залізничному переїзді 22 км + 463 (23 км) перегону Амбари - Вири Сумської дирекції залізничних перевезень ДП «Південна залізниця», що знаходиться в с. Вири Білопільського району Сумської області, з вини водія автомобіля марки СПВ 20 Рута СПГ, д. н. [NUMBER], відбулося зіткнення вказаного транспортного засобу з дизель - поїздом ДР-1А [NUMBER]. Внаслідок даної дорожньо - транспортної пригоди у віці 59 років загинула його дружина [PERSON]. Остання була повна сил і здоров'я, працювала у центральному універмазі м. Суми, мала плани на життя. Загибель дружини для нього є непоправною втратою, описати яку неможливо. Спричинену внаслідок загибелі дружини моральну шкоду він оцінює в 500 000 грн. У зв'язку з тим, що ДП «Південна залізниця» та [PERSON] є власниками джерел підвищеної небезпеки, зокрема, дизель - поїзду ДР-1А [NUMBER] та автомобіля марки СПВ 20 Рута СПГ, д. н. [NUMBER] відповідно, позивач просив стягнути із останніх вказану суму моральної шкоди в солідарному порядку. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, представник останнього за довіреністю [PERSON] позов підтримав повністю. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, позов визнає (а. с. 53). Представник відповідача Державного підприємства «Південна залізниця» Водяницький К. А. у судовому засіданні позов [PERSON] не визнав. Свої заперечення мотивував тим, що припущення позивача щодо наявності в діях працівників залізниці вини в дорожньо-транспортній пригоді, внаслідок якої загинула [PERSON], спростовані висновком судової залізнично-транспортної експертизи від 19 березня 2014 року, яка була проведена в рамках досудового розслідування кримінального провадження. У своїй позовній заяві [PERSON] не зазначив, якими саме неправомірними діями чи бездіяльністю працівників ДП «Південна залізниця» йому була заподіяна моральна шкода і в чому вона полягає. Доводи позивача стосовно того, що Державне підприємство «Південна залізниця» є власником джерела підвищеної небезпеки, а тому повинно відшкодовувати шкоду на підставі ч. 2 ст. 1188 ЦК України незалежно від наявності вини, є безпідставними, оскільки згідно ст. 5 Закону України «Про залізничний транспорт» майно, закріплене за залізницями, є загальнодержавною власністю, а тому відповідачем у справі має бути Держава Україна. В свою чергу Держава в особі Кабінету Міністрів на підставі Постанови №59-р від 05 лютого 2014 року виплатила потерпілим за кожного загиблого члена сім'ї по 100 000 грн., а тому вимоги позивача про стягнення з Держаного підприємства будь-яких коштів суперечать одному з основних принципів судочинства - принципу справедливості. Крім того, Апеляційним судом Сумської області визначене співвідношення дольового порядку відшкодування шкоди, завданої злочином, у зв'язку з чим ДП «Південна залізниця» не може нести солідарну відповідальність із володільцем транспортного засобу, з вини водія якого трапилася ДТП, що потягла за собою смерть дружини позивача. Третя особа - [PERSON] у судове засідання не з'явився, надіслав заяву про розгляд справи в його відсутність, з позовом згодний, але вважає, що в діях ДП «Південна залізниця» також є вина (а. с. 54). Представник третьої особи - ПрАТ Страхова компанія «Провідна» у судове засідання не з'явився, надіслав письмове пояснення з приводу позовних вимог, в якому зазначив, що 30 жовтня 2014 року на підставі вироку Білопільського районного суду Сумської області від 31 травня 2014 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 25 вересня 2014 року, ПрАТ «СК «Провідна» перерахувала на користь сина загиблої в дорожньо-транспортній пригоді [PERSON] - [PERSON] страхове відшкодування в загальному розмірі 17 224 грн., з яких 14 616 грн. в рахунок відшкодування моральної коди і 2 608 грн. в рахунок відшкодування документально підтверджених витрат на поховання. Зважаючи на те, що родичам загиблої страхове відшкодування, в тому числі ліміт по відшкодуванню моральної шкоди, виплачене повністю, страхова компанія в повному обсязі виконала свої зобов'язання, а тому підстав для повторного стягнення з ПрАТ «СК «Провідна» тих самих коштів на відшкодування тієї ж шкоди немає. Разом із цим представник третьої особи - ПрАТ Страхова компанія «Провідна» просив розглянути справу без його участі (а. с. 45-47). Заслухавши представників сторін, повно, всебічно і об'єктивно дослідивши матеріали цивільної справи і кримінального провадження №1-кп/573/43/14 та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозв'язку, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи і відповідні їм правовідносини. У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із вимогами ч. 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення по справі і щодо яких у сторін і інших осіб, які беруть у справі, виникає спір. Відповідно до вимог п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. У відповідності з ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2, ч. ч. 3, 5 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У відповідності з ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. Відповідно до абз. 1 п. 3, абз. 1 п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Судом встановлено, що [PERSON] була дружиною [PERSON], що підтверджується витягом із Державного реєстру актів цивільного стану про державну реєстрацію шлюбу від 04 грудня 2014 року (а. с. 33). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] (а. с. 8). Вироком Білопільського районного суду сумської області від 30 травня 2014 року [PERSON] засуджено за ч. 3 ст. 286 КК України до 10 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. Вказаним вироком суду встановлено, що 04 лютого 2014 року о 14 годині 52 хвилини [PERSON], керуючи технічно справним автомобілем марки СПВ 20 Рута СПГ, д. н. [NUMBER], який належить приватному підприємцю [PERSON], слідуючи маршрутом «Суми - Ганнівка - Вирівська - Суми» при забороняючому показанні переїзної світлофорної сигналізації, коли світлова та звукова сигналізації працювали справно, при проїзді залізничного переїзду 22 км + 463 м (23 км) перегону Амбари - Вири Сумської дирекції залізничних перевезень ДП «Південна залізниця», розташованого в с. Вири Білопільського району Сумської області, порушив вимоги пункту 8.7.6 (а), пунктів 20.2, 20.3 та 20.5 (в, ґ) Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року. Так, [PERSON], під'їжджаючи до залізничного переїзду, не зважаючи на дорожні знаки, сигнали звукової та світлової сигналізації, не переконався в тому, що до переїзду не наближається поїзд і, зневажаючи на те, що увімкнено заборонений сигнал світлофора та звуковий сигнал, а до переїзду в межах видимості наближається поїзд, не вжив заходів, спрямованих на зупинку керованого ним транспортного засобу та виїхав на залізничний переїзд в той час, коли до переїзду зі швидкістю 82 км/год наближався дизель - поїзд ДР-1А [NUMBER], сполученням Харків - Ворожба. Внаслідок порушення [PERSON] Правил дорожнього руху України, при виїзді автомобіля марки СПВ 20 Рута СПГ, д. н. [NUMBER] на залізничний переїзд, сталося зіткнення вказаного транспортного засобу та дизель - поїзда ДР-1А [NUMBER], сполученням Харків - Ворожба. В результаті дорожньо-транспортної пригоди 12 пасажирів автомобіля, серед яких була [PERSON], [INFO], отримали тілесні ушкодження не сумісні з життям, від яких померли на місці події, а інші 6 пасажирів отримали різного ступеню тілесні ушкодження. Згідно висновку судово-медичної експертизи №117 від 17 лютого 2014 року смерть [PERSON], [INFO], настала в результаті сполученої тупої травми тіла, яка призвела до стану несумісного із життям: розбиття голови з витіканням головного мозку, переломом хребта з ушкодженням головного мозку, множинними багатофрагментними двосторонніми переломами ребер, забоєм легень, множинними розривами печінки, забоєм селезінки, переломом кісток тазу, правого стегна, кісток правої гомілки, множинними ранами, великою раною черевної стінки з виходом за межі черевної порожнини кишок та лівої нирки (а. с. 10-27). Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 25 вересня 2014 року зазначений вище вирок суду першої інстанції був змінений в частині вирішення цивільних позовів. В своїй ухвалі колегія суддів, виходячи з вимог ч. 2 ст. 1188 ЦК України, визначила у процентному відношенні розмір відшкодування потерпілим - ФОП [PERSON] та ДП «Південна залізниця», у розмірі 90% до 10%, встановивши дольовий порядок відшкодування (а. с. 28 - 32). Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У відповідності до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27 березня 1992 року) не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілими особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела. За моральну шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу. Згаданим вище вироком Білопільського районного суду від 30 травня 2014 року було встановлено, що [PERSON] працював у ФОП [PERSON] за трудовим договором і саме під час виконання трудових обов'язків допустив порушення Правил дорожнього руху України, внаслідок якого сталася дорожньо-транспортна пригода, в якій загинула дружина позивача - [PERSON] Оскільки [PERSON] дорожньо-транспортну пригоду скоїв під час знаходження в трудових відносинах із [PERSON], то остання є належним відповідачем по цивільному позову про відшкодування шкоди. За приписами ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Таким чином, [PERSON] як роботодавець засудженого [PERSON] несе відповідальність у вигляді відшкодування шкоди, так як порушення, якого останній припустився, завдало потерпілим майнової та моральної шкоди. Згідно правової позиції Верховного Суду України при розгляді 06 листопада 2013 року на засіданні Судової палати у цивільних справах справи №6-108цс13, предметом якої був спір щодо відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відповідно до аналізу норм статей 1167, 1172, 1187, 1188 Цивільного кодексу України шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Крім цього Верховний Суд України відзначив, що положення ст. ст. 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, у зв'язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам. За змістом ч. 2 ст. 1188 ЦК України обов'язок по відшкодуванню шкоди, завданої іншим особам (які не є власниками або володільцями транспортного засобу, наприклад, пасажир транспортного засобу) покладається на власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, незалежно від вини обох водіїв або одного із них (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). Таким чином, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Також, [PERSON] є перевізником, а відповідно до статті 928 ЦК України відповідальність перевізника за шкоду, завдану каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю пасажира, визначається відповідно до глави 82 цього Кодексу, якщо договором або законом не встановлена відповідальність перевізника без вини. Крім того, абз. 1 п. 8 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», судам роз'яснено, що спір про відшкодування шкоди, завданої при цьому самим джерелам підвищеної небезпеки кожним із їх володільців перед іншим із них, вирішується за правилами статті 1188 ЦК, а саме: шкода, завдана одному із володільців із вини іншого - відшкодовується винним; не відшкодовується шкода, завдана володільцю лише з його вини; за наявності вини всіх володільців розмір відшкодування визначається судом у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (тобто залежно від ступеня вини кожного); у разі відсутності вини володільців - у взаємному завданні шкоди жоден із них не має права на відшкодування. За змістом абз. 1 п. 4 вищевказаної постанови, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Отже, оскільки внаслідок зіткнення двох транспортних засобів - джерел підвищеної небезпеки (автобуса і потяга) загинуло 12 потерпілих, у тому числі й дружина позивача, та отримало різного ступеню ушкодження 6 потерпілих, які були пасажирами автобуса, то володільці цих джерел підвищеної небезпеки несуть відповідальність перед цивільними позивачами. Державне підприємство "Південна залізниця" є власником одного із джерел підвищеної небезпеки, а саме: дизель-поїзда № 847 (ДР-1А [NUMBER]) сполученням Харків - Ворожба і відповідно до ч. 2 ст. 1188 ЦК України повинно відшкодувати заподіяну шкоду незалежно від наявності вини, оскільки шкоду завдано іншим особам - пасажирам. Таким чином, на підставі наведених вище норм законодавства, цивільно - правову відповідальність за шкоду перед потерпілим повинні нести, як [PERSON], так і ДП "Південна залізниця". [PERSON] та ДП «Південна залізниця», як володільці джерел підвищеної небезпеки, через зіткнення яких загинула [PERSON], повинні відшкодовувати моральну шкоду в дольовому порядку, встановленому ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 25 вересня 2014 року, у співвідношенні 90% та 10% відповідно. Суд вважає безпідставними доводи представника відповідача стосовно того, що вимоги позивача суперечать принципу справедливості, оскільки Держава в особі Кабінету Міністрів на підставі Постанови №59-р від 05 лютого 2014 року виплатила потерпілим за кожного загиблого члена сім'ї по 100 000 грн., оскільки вказані кошти були отримані родиною загиблої [PERSON] як добровільна та безоплатна допомога, а не як відшкодування завданої шкоди (компенсація). В судовому засіданні доведено, що позивачу [PERSON] внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відповідачами завдана моральна шкода, яка полягає у перенесених психічних та моральних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку із трагічною смертю дружини [PERSON], [INFO]. Вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, суд враховує характер, глибину та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач у зв'язку із загибеллю дружини, характер немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення), значні тяжкі зміни життєвих стосунків. На підставі викладеного, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи характер і обсяг душевних страждань позивача, а також те, що моральну шкоду не можливо відшкодувати у повному обсязі, так як немає точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, гідності особи, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково і стягнути в дольовому порядку і з [PERSON] та ДП «Південна залізниця» на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 90 000 грн. та 10 000 грн. відповідно. Стосовно судових витрат суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно роз'яснень, які містяться в абз. 2 п. 36 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. З огляду на вищевикладене, враховуючи, що пропорційність розподілу судових витрат у даній справі точно визначити неможливо, а також те, що позов задоволено частково, суд приходить до висновку про рівний розподіл судових витрат між сторонами у справі, а тому стягненню із [PERSON] та ДП «Південна залізниця» на користь [PERSON] підлягають судові витрати у розмірі по 81 грн. 20 коп. із кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial