Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-13 00:00:00

\~ 22 травня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в якому, з урахуваннями уточнених вимог, просить визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку № 5 по вулиці Садовій в с.Грейгове Жовтневого району Миколаївської області та земельної ділянки за цією ж адресою, та визнати за ним право власності на вищевказане майно. В обґрунтування цих вимог вказував, що 17 травня 2001 року між ним та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу вищевказаного майна, який зареєстрований Універсальною товарною біржею «Ріко-Альянс» за № 137. В подальшому вказаний договір нотаріально не посвідчувався, однак його умови сторонами виконано в повному обсязі, за позивачем також проведено реєстрацію права власності на вказаний житловий будинок в БТІ. Нині він вирішив здійснити дії з відчуження вказаного майна, але дізнався про недійсність вищевказаного договору з підстав недотримання вимог щодо його нотаріального посвідчення. Провести дії з такого посвідчення договору він позбавлений можливості так як право власності на це майно вже зареєстровано на його імя в БТІ. Більш того, оригінал вищевказаного документу було втрачено, через що він просить визнати за ним право власності щодо житлового будинку. Щодо земельної ділянки, то остання на час укладення вищевказаного договору була у власності продавця, а отже право власності на неї перейшло до покупця. Натомість позивач не провів дій з отримання правовстановлюючого документу на своє імя, а нині, у звязку зі зміною законодавчих положень, позбавлений можливості це зробити, тому також просить визнати за ним право власності на земельну ділянку за вищевказаною адресою. Позивач [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив справу розглянути за його відсутності. Відповідач [PERSON] також звернувся до суду із заявою, в якій позовні вимоги [PERSON] визнав в повному обсязі, проти їх задоволення не заперечував, і просив справу розглянути за його відсутності. Дослідивши письмові докази по справі, в межах заявлених позовних вимог суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 17 травня 2001 року Універсальною товарною біржею «Ріко-Альянс», [PERSON] продав, а [PERSON] придбав житловий будинок з будівлями та спорудами, що розташовані по вул. Садовій № 5 в с.Грейгове Жовтневого району Миколаївської області. Згідно п. 3 Договору, гроші за вказаний будинок передані продавцю до підписання цього договору (а.с. 28). За даними реєстраційного посвідчення, право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано за [PERSON] і Миколаївському БТІ 23.05.2001 року за № 337 (а.с. 29 зв. бік). Згідно відомостей інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відомості щодо заборони відчуження вказаного житлового будинку відсутні (а.с. 38-41). Відповідно до ст. 224 ЦК України 1963 року, який був чинним на час спірних правовідносин, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) укладається в письмовій формі та підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, якщо хоча б одна із сторін є громадянином. Недотримання даної вимоги тягне за собою до недійсності договору (ч. 1 ст. 47 ЦК України). Згідно з частиною 2 статті 47 ЦК України 1963 року суд може визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального посвідчення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна сторона ухиляється від нотаріального посвідчення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього. З досліджених судом матеріалів справи вбачається, що сторони виконали всі умови договору купівлі-продажу вищевказаного будинку, право власності на вказане майно зареєстровано за позивачем, проте невиконання вимог щодо нотаріального посвідчення вказаного договору перешкоджає йому розпорядитися своїм майном, а отже вимоги [PERSON] щодо визнання договору купівлі-продажу вказаного будинку обґрунтовані та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За такого, підлягають задоволенню і вимоги позивача про визнання права власності на вказаний житловий будинок, у звязку із втратою оригіналу вищевказаного правовстановлюючого документу. Щодо вимог про визнання права власності на земельну ділянку, то відповідно до копії Державного акту серії IV-МК № 000767, виданого 13 червня 1997 року, на час укладення вищевказаного договору купівлі-продажу, у власності [PERSON] також перебувала земельна ділянка за цією ж адресою площею 0,22 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд (а.с. 31). Відповідно до ст.126 ЗК України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до\~Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до приписів ст. 30 Земельного кодексу України в редакції, що діяла на час укладення вищевказаного договору, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. За положеннями ст. 23 цього ж Кодексу, також у редакції, що діяла на час придбання цього майна - Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Однак, за період з часу укладення вищевказаного договору купівлі-продажу та до 1 січня 2013 року позивач не отримав на своє імя правовстановлюючого документу щодо вказаної земельної ділянки, а зі зміною законодавчих норм, видача такого документу з 1 січня 2013 року не передбачена. За вказаного, позивач позбавлений можливості захистити свої права щодо вищевказаного майна, окрім як в судовому порядку. Відповідно до п. 26 Постанови КМУ від 22.06.2011 року № 703 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно», для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно та інші документи, визначені цим Порядком. Згідно п. 27 цього Порядку, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, в тому числі може бути рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Враховуючи наведене, та положення ч.1 ст.15 та ст.392 ЦК України, встановивши, що позивач набув прав на вищевказану земельну ділянку відповідно до приписів ст.30 ЗК України в редакції 1990 року, проте не одержав щодо цього майна Державного акту, який на час виникнення прав позивача щодо цього майна представляв собою документ, що підтверджував право власності особи відносно земельної ділянки, та зі зміною законодавчих норм позбавлений можливості отримати такий правовстановлюючий документ нині, тому на підставі ст. 16 ЦК України, суд вважає, що цивільне право позивача підлягає захисту. На підставі викладеного,

Outcome: approved