Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до військової частини [NUMBER] , військової частини ПП [NUMBER] та військової частини ПП [NUMBER] , в якому просив з відповідачів солідарно в рівних частинах в рахунок відшкодування моральної шкоди 200000,00 грн. та покласти на відповідачів судові витрати. В обґрунтування позову позивач посилався на те, що під час п`ятої хвилі мобілізації він призваний Дарницьким РВК м. Київ і при проходженні медичної комісії визнаний придатним до військової служби та направлений у війська, але згодом дізнався, що з такою хворобою, як хронічний панкреатит, медична комісії військкомату не повинна була мобілізувати його та визнавати придатним до військової служби. Під час перебування у відрядженні у в/ч [NUMBER] у нього сталося загострення існуючої хвороби і він був доставлений до військового шпиталю м. Харкова та при проходженні ультразвукового дослідження, яке підтвердило діагноз хронічного панкреатиту, та за наявності загострення лікар-хірург, який повідомив що його взагалі не повинні були визнавати придатним до військової служби, хотів госпіталізувати його з можливим хірургічним втручанням та порадив взяти направлення на військову лікарську комісію за місцем відрядження, тобто у в/ч [NUMBER] . При поверненні до в/ч [NUMBER] він звернувся для отримання необхідних документів для військово-медичної комісії і їх почали роботи, але потім відмовили. По закінченню відрядження у в/ч [NUMBER] він проходив службу у в/ч [NUMBER] , де також звернувся до медичного пункту для направлення на ВЛК, але йому відмовили. Згодом він був переведений до в/ч [NUMBER] , де також звернувся до медичного пункту для направлення до ЛВК і надав документи УЗД, але і там відмовили. Отже, в результаті бездіяльності посадових осіб військових частин, де позивач проходив службу, порушені права позивача, і він продовжував перебувати у військах, хоча мав бути направлений до ВЛК, у зв`язку з чим зазнав моральні страждання, був позбавлений можливості доглядати свою матір - пенсіонерку, перебував у безпорадному стані, що призвело до постійної роздратованості, погіршився сон, адже події, які відбувалися у військах, завдали йому не аби яких моральних страждань, тому він вимушений звернутися до суду і просить стягнути на його користь завдану моральну шкоди, яку він оцінює у розмірі 200000,00 грн. Позивач у судове засідання не з`явився, надав заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без його участі. Представник військової частини [NUMBER] за довіреністю Лотвінова О.С. у судовому засіданні проти позову заперечувала та підтримала раніше надані заперечення, в яких зазначено, що військовослужбовець [PERSON] у в/ч [NUMBER] військову службу не проходив та не проходить, у списках військової частини не значиться, тому службові відносини між в/ч та позивачем відсутні. Що стосується завдання шкоди безпосередньо під час виконання службових обов`язків, у запереченнях зазначено, що [PERSON] був відряджений до в/ч [NUMBER] з 16.07.15р. до 12.10.2015р. та у даний період з рапортом про його направлення до ВЛК або з іншим не звертався, що свідчить про відсутність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням. Крім того, у запереченнях зазначено, що згідно організаційно-штатної структури в\\/ч [NUMBER] медична служба частини має лише медичний пункт для надання невідкладеної медичної допомоги, а лазарет (стаціонар) відсутній, а відповідно до наказу Міністра оборони України від 14.08.2008р. № 402 направлення на медичний огляд проводиться прямими начальниками, тобто командиром в/ч, де позивач проходив службу. Крім того, у судовому засідання представником наголошено на тому, що позивачем не підтверджено факт заподіяння моральних страждань, а саме: за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, тобто, зі змісту позову не зрозуміло, в чому полягає шкода та якими доказами підтверджується. Представник військової частини ПП [NUMBER] за довіреністю Попов А.О. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, підтримав раніше надані т.в.о. командира в/ч ПП [NUMBER] заперечення, в яких зазначено, що позивач призваний на військову службу під час мобілізації на особливий період Дарницьким РВК м. Києва, де проходив військово-лікарську комісію на предмет придатності до проходження військової служби та був визнаний придатним для проходження військової служби у Збройних Силах України, а в подальшому направлений для проходження служби до військової частини ПП [NUMBER] , і результати ВЛК на предмет придатності до проходження військової служби, а також дії посадових осіб [INFO] не оскаржувались та відомості про визнання вказаних дій протиправними у матеріалах справи відсутні, тобто призов позивача на військову службу відповідає вимогам чинного законодавства. Також у запереченнях вказано, що доказів, якими обумовлено неможливість проходження військової служби у ЗСУ з діагнозом хронічний панкреатит, не надано і взагалі не надано жодних документів, що підтверджують наявність у позивача вказаного захворювання, а тому вимоги щодо незаконності проходження військової служби, а саме у в/ч ПП [NUMBER] , є необґрунтованими та такими, що не відповідаю дійсності. Крім того, за період проходження позивачем військової служби у в/ч ПП [NUMBER] у період з 13.07.2015р. по 23.10.2015р. він до медичної роти зі скаргами на вказане захворювання не звертався та направлення для проходження ЛВК не отримував, а також у в/ч відсутні будь-які звернення до командування щодо вирішення вказаного питання, і позивач таких доказів не надав, тому вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими. Представник військової частини [NUMBER] у судове засідання не з`явився, командиром в/ч надана заява про розгляд справи без участі представника в/ч та надані заперечення проти позову, згідно яких в/ч з позовними вимогами не згода з наступних підстав: на виконання вимог Указу Президента України від 14.01.2015р. № 15/2015 [PERSON] 05.06.2015р. медичною комісією при Дарницькому РВК м. Києва на підставі графи ІІ розкладу хвороб Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра Оборони України від 14.08.2008р. № 402, призваний на військову службу за мобілізацією і 24.10.2015р. прибув для проходження військової служби у в/ч ПП [NUMBER] , де за наказом командира в/ч призначений на посаду старшого кухаря господарчого відділення взводу матеріального забезпечення 2 механізованого батальйону. За час проходження військової служби у в/ч [NUMBER] зі скаргами на стан здоров`я до медичного пункту звертався 6.12.2015р. і йому встановлений діагноз - гостре респіраторне захворювання, жодних рапортів щодо направлення на ВЛК позивачем не подавалось і скарг з даного приводу не подавалось, дії або бездіяльність командування військової частини позивачем не оскаржувались, скарг з даного приводу до старшого керівництва на «гарячу лінію» МО України та «Урядову гарячу лінію» не подавалось. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного: Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності зі ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 11 зазначеного кодексу наголошує, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Відповідно до ч. 5 ст. 17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Відповідно до ст. 2 цього Закону, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. Згідно зі ст. 40 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та іншими законами. Відповідно до положень ст. 3 цього Закону, правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України, "Про оборону України", Закон України «Про Збройні Сили України", Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а за правилами ст. 26 звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна з сторін зобов`язана довести ті обставини, які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 23 ЦК України установлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї та близьких родичів. Зокрема, згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов`язаних з відшкодуванням такої шкоди. Крім цього, у п. 3 зазначеної постанови вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У пункті 9 вищевказаної постанови роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Суд виходить з природно-правового уявлення про право людини на відшкодування моральної шкоди. Це виявляється, головним чином, у посиланні на міркування справедливості як головного мотиву присудження відповідної компенсації, а крім того - у самій формі констатації факту заподіяння немайнових втрат та особливостей їх індивідуального вияву, оскільки судове рішення постає як практичне втілення принципу розумності, результат об`єктивної, всебічно зваженої оцінки обставин справи у їх сукупності. Усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин. У цьому контексті суд враховує визнання Європейським Судом з Прав Людини існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди у разі порушення окремих прав і свобод людини. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. З урахуванням приписів ст. 1167 ЦК України, відшкодування моральної шкоди як спосіб захисту цивільних прав має низку особливостей, може бути здійснено незалежно від вини особи, що заподіяла її, у таких випадках: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) якщо шкоди завдано фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування чи посадової або службової особи цих органів при здійсненні ними своїх повноважень, а також унаслідок прийняття вказаними органами нормативно-правового акта, що було визнано незаконним і скасовано. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , якому 14.05.2007р. Дарницьким РВК м. Києва виданий військовий квиток серії [NUMBER] , згідно наказу № 86 від 09.06.2015р. військового комісара Дарницького районного у м. Києві військового комісаріату (по стройовій частині) відповідно до Указу Президента України від 14.01.2015р. № 15/2015, Закону України Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 15.01.2015р. № 113-VIII, призваний на військову службу за призивом під час мобілізації, на особливий період і відповідно до наряду направлений до військової частини с. Старичи, Львівської області, команда [NUMBER] , про що зроблена відмітка на 4 стор. військового квитка (т. 1 а.с. 6, 7). Згідно відмітки на 9 стор. військового квитка, [PERSON] проходив службу курсантом з 09.06.2015р. у в/ч [NUMBER] , з 13.07.2015р. у в/ч ПП [NUMBER] , з 24.10.2015р. по 03.08.2016р. - в/ч ПП [NUMBER] (т. 1 зворотна сторінка а.с. 7). 03.08.2016р. відповідно до наказу командира військової частини польова пошта [NUMBER] від 03.08.2016р. № 231, [PERSON] виключений зі списків особового складу частини відповідно до Указу Президента України від 24.06.2016р. № 271/2016, та вибув до Дарницького РВК м. Києва (т. 1 а.с. 158). 08.08.2016р. [PERSON] прийнятий на облік до Дарницького РВК у м. Києві (т. 1 зворотна сторінка а.с. 7). На час виникнення спірних правовідносин [PERSON] проходив військову службу та на нього розповсюджувалась дія Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни. Позивачем надані докази щодо підтвердження хвороби, а саме: дублікат висновку УЗД КНП «Консультативно-діагностичний центр № 2 Дарницького району м. Києва» від 08.01.2015р., відповідно до якого [PERSON] , [INFO] , встановлений діагноз ознаки хронічного панкреатиту (т. 1 а.с. 71); довідка № 112 Київської міської клінічної лікарні № 1, відповідно до якої [PERSON] звертався у приймальне відділення 18.01.2015р. з приводу хронічного рецидивуючого панкреатиту та йому рекомендовано нагляд та лікування у гастроентеролога поліклініки, лікування в умовах хірургічного відділення не потребує (т. 1 а.с. 73); виписка з амбулаторної картки [PERSON] , [INFO] , від 12.09.2016р., в якій вказано, що він знаходиться під наглядом у КНП «ЦПМСД № 3» Дарницького району м. Києва з 2006р. і перебуває на «Д» обліку з приводу хронічного гастродуоденіта та хронічного панкреатиту і за останні 5 років звертався за медичною допомогою з приводу хронічного риніту, ГРВІ, загострення хронічного гастродуоденіта 08.09.2014р. та 08.01.2015р. (т. 1 а.с. 76). Також позивачем надано висновок УЗД КНП «Консультативно-діагностичний центр № 2 Дарницького району м. Києва» від 08.01.2015р., відповідно до якого [PERSON] , [INFO] , встановлений діагноз ознаки хронічного панкреатиту (т. 1 а.с. 74), висновок УЗД від 12.10.2016р. та виписка від 19.01.2015р., які судом не можуть прийняті як докази, оскільки у першому висновку відсутня печатки лікаря, а у інших взагалі не вказано прізвище хворого. Крім того, позивачем наданий лист директора КНП «Консультативно-діагностичний центр № 2 Дарницького району м. Києва» від 25.10.2016р., в якому роз`яснено ознаки захворювання хронічний панкреатит та його протікання (а.с. 77). Тобто, дане захворювання у позивача було виявлено ще до мобілізації. Однак, доказів щодо звернення до відповідачів зі скаргами на вказану хворобу та проханням про направлення до військово-лікарської комісії суду не надано. Не надано також і висновок ВЛК, яку позивач проходив у Дарницькому РВК м. Києва. Представником в/ч [NUMBER] разом з запереченнями надана довідка № 148/9/18/1466 від 26.12.2016р. про те, що [PERSON] військову службу у в/ч [NUMBER] не проходить та не проходив (т. 1 а.с. 132), та довідка № 148/9/18/1467 від 26.12.2016р. про те, що медична служба військової частини [NUMBER] має свій медичний пункт для надання невідкладної медичної допомоги, а лазарет (стаціонар) відсутній (т. 1 а.с. 133). Також у довідці зазначено, що медичний пункт надає амбулаторну медичну допомогу. [PERSON] на стаціонарному лікуванні у медичному пункті в/ч не перебував, а у період з 16.07.2015р. по 12.10.2015р. звертався для надання йому невідкладної медичної допомоги з діагнозами: 19.08.2015р. гострий респіраторний риніт, 27.08.2015р. ознаки алкогольного сп`яніння. Згідно наданої копії книги обліку амбулаторних хворих медичного пункту в/ч [NUMBER] , у записі № 1421 за 19.08.2015р. зазначено, що [PERSON] звертався з приводу катарального фарингіту і йому призначено амбулаторне лікування в медичному пункті, а у записі № 1478 за 27.08.2015р. [PERSON] звертався з приводу алкогольного сп`яніння і йому проведено медичний огляд (т. 1 а.с. 175-177). Також військовою частиною [NUMBER] надана довідка про те, що рапорт про направлення на ВЛК до в/ч від [PERSON] , який перебував у відрядженні у в/ч [NUMBER] з 16.07.2015р. по 12.10.2015р., не надходив (т. 1 а.с. 180). На спростування хвороби позивача під час проходження військової служби суду надана інформація військо-медичного клінічного центру Північного регіону № 252/1577 від 13.12.2016р, згідно якої [PERSON] в списках стаціонарних хворих Військово-медичного клінічного центру Північного регіону м. Харків з 24.08.20156р. по 28.08.2015р. не значиться (т. 1 а.с. 117). Позивачем також надана копія журналу обліку амбулаторних хворих медичної роти в/ч ПП [NUMBER] , в якому наявний запис № 12540 за 21.10.2015р. про звернення [PERSON] з приводу: хронічний тонзиліт, та журналу обліку стаціонарних хворих госпітального відділення медичної роти в/ч ПП 6250, в якому наявний запис № 980 за 23.10.2015р. про звернення [PERSON] з приводу хронічного тонзиліту, загострення (т. 1 а.с. 149-152). Військовою частиною пп [NUMBER] надана копія книги обліку поранених та хворих в/ч, в якій наявний запис № 120 про звернення 16.12.2015р. [PERSON] і встановлений діагноз ГРЗ (т. 1 а.с. 159-162) та медична характеристика, згідно якої [PERSON] за час служби за медичною допомогою не звертався (т. 1 а.с. 163). Отже, обов`язковою підставою для відповідальності за завдання моральної шкоди є встановлення причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою особи. З наданих відповідачами документів вбачається, що позивач проходив лікування в амбулаторних умовах та медичному пункті, але не з приводу захворювання, яким, як вказує позивач, він хворів і яке є підставою для непридатності його до військової служби, з рапортом про направлення до ВЛК не звертався, тому причинно-наслідкового зв`язку між виконанням обов`язків військової служби та наслідками (у тому числі і у заподіянні позивачеві моральної шкоди) не вбачається. Визначення моральної шкоди міститься у ст. 23 ЦК України та п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Так, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, завданих фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Протиправна поведінка особи, яка завдала моральної шкоди, може полягати у: завданні каліцтва або іншого ушкодження здоров`я; протиправної поведінки щодо членів сім`ї чи близьких родичів потерпілого; знищенні чи пошкодженні майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Обов`язковою підставою для деліктної відповідальності за завдання моральної шкоди є встановлення причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою особи. Моральна шкода відшкодовується лише за наявності вини особи, яка завдала шкоди. Цивільне законодавство встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку та вини особи котра заподіяла шкоду. При цьому необхідно враховувати, чим підтверджується факт завдання особі моральної шкоди, за яких обставин та якими діями (бездіяльності) вона завдана, в якій грошовій формі чи в якій матеріальній формі особа оцінює завдану їй шкоду та з чого вона при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. З точки зору ч. 1 ст. 58 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Будь-яких доказів вини відповідачів, протиправної поведінки відповідачів в завданні позивачу моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку з діями відповідачів позивач суду не надав. З врахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку про безпідставність вимог позивача. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. Позивач [PERSON] є учасником бойових дій, що підтверджується посвідчення серії [NUMBER] (т. 1 а.с. 8). Оскільки позивач як учасник бойових дій звільнений від сплати судового збору судові, то судові витрати необхідно віднести за рахунок держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed