Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради, в якому з урахуванням доповнень просить визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 17.06.1997 року згідно рішення виконкому Комінтернівської райради № 148-5 йому видано ордер на право користування службовою квартирою [ADDRESS]. З того часу вже більше 17 років він офіційно зареєстрований та мешкає у вказаній квартирі, тільки він утримує майно, сплачує комунальні послуги, ніхто протягом вказаного часу його право на користування квартирою не оспорював. Посилаючись на тривале володіння квартирою [ADDRESS], просить визнати за ним право власності в порядку набувальної давності. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить їх задовольнити. Крім того, зазначив, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач - Харківська міська рада, надала заперечення проти позову, в яких просить в задоволенні позову відмовити. Доводи своїх заперечень обґрунтовує тим, що квартира [ADDRESS] є службовим житлом. На даний час потреба у службовому використанні квартири не відпала, виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної ради. Позивачем не надано доказів виключення квартири [ADDRESS] з числа службових приміщень. Визнання за позивачем права власності в порядку набувальної давності суперечить чинному законодавству, оскільки особа повинна добросовісно володіти майном. Позивач є недобросовісним набувачем, а тому положення ст. 344 ЦК України не можуть бути застосовані. У судове засідання відповідач представника не направив, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08.12.2014 року до участі у справі у якості третьої особи залучено КП "Жилкомсервіс". Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. У відповідності до приписів ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне. З матеріалів справи судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Комінтернівської районної ради народних депутатів від 17.06.1997 року за № 148-5 затверджено рішення адміністрації і профкомітету ВЖРЕП в частині надання службового житла робітникам, серед яких [PERSON] надано квартиру [ADDRESS]. На підставі зазначеного рішення позивачеві видано службовий ордер на право зайняття вказаної жилої прощі. З довідки про склад сім'ї та прописку станом на 2012 рік вбачається, що у квартирі [ADDRESS] зареєстроване місце проживання позивача. Згідно відповіді Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради від 26.11.2014 року, на теперішній час будинок [ADDRESS] є об'єктом комунальної власності територіальної громади м. Харкова, перебуває на балансі КП "Жилкомсервіс". Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно роз'яснень, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, потрібно враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК набрав чинності з 01 січня 2004 року, норми ст. 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Виходячи зі змісту зазначеної статті, обставинами, які мають значення для справи і які відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України повинен довести позивач у справі, є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). За набувальною давністю може бути отримано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, власник якого невідомий або відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні його власнику було відмовлено. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. З урахуванням викладеного, суд зазначає, що однією з ознак володіння майном за правилами ст. 344 ЦК України є добросовісність, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира [ADDRESS] належить територіальній громаді м. Харкова, була надана позивачеві у якості службового житла. Суд зазначає, що позивачем в порушення приписів ст. 60 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів того, що він не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю. При цьому позивачеві було достеменно відомо про надання йому квартири у користування саме у якості службового житла на підставі службового ордеру № 84. З урахуванням системного аналізу зазначених вище норм та матеріалів справи, су дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання за позивачем права власності на квартиру [ADDRESS] в порядку набувальної давності, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed