Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

27.10.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на 1/2 частинку квартири [ADDRESS]. В судове засідання позивач не з»явився, про час та місце розгляду справи був попереджений у встановлений спосіб, просив справу розглянути у його відсутності, позов підтримав повністю. Представник відповідача в судове засідання не з"явився, про час та місце розгляду справи був попереджений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. З огляду на це, за клопотанням позивача, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд справи за правилами гл. 8 розділу ІІІ ЦПК України. Перевіривши надані позивачем докази, суд вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню на підставі наступного. Судом встановлено, що [INFO] у м. Красний Лиман Донецької області померла [PERSON], після смерті якої залишилося спадкове майно, яке складається з 1/2 частини квартири [ADDRESS], яка належала їй на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 08.07.1996 року приватизаційною комісією при Краснолиманському відділенні Донецької залізниці, згідно розпорядження № 4163 від 02.07.1996 року(а.с.22). Єдиним спадкоємцем на вказане майно, який прийняв спадщину, являвся чоловік померлої та батько позивача - [PERSON], бо вказане майно прийняв відповідно до ст.549 ЦК УРСР(в редакції 1963 року), у зв»язку з тим, що з 24.06.1976 року і по день власної смерті постійно та безвиїзно проживав у вказаній квартирі та був у ній зареєстрований, являвся також власником 1/2 частини вказаної квартири [ADDRESS], яка також належала йому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 08.07.1996 року приватизаційною комісією при Краснолиманському відділенні Донецької залізниці, згідно розпорядження № 4163 від 02.07.1996 року, від спадщини не відмовлявся(а.с.21-23,25,55,57). Однак свідоцтво про право на спадщину не отримував. [INFO] помер [PERSON], батько позивача, після смерті якого залишилося спадкове майно, яке складається з 1/2 частини квартири [ADDRESS]. Факт родинних відносин між [PERSON] та позивачем встановлено рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 26.08.2014 року № 236/1458/14-ц(а.с.26,57). Єдиним спадкоємцем за законом на майно [PERSON] являється позивач - його син, який своєчасно звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та отримав свідоцтва про право на спадщину за законом на все майно спадкодавця, за виключенням 1/2 частки квартири [ADDRESS], яку [PERSON] прийняв фактично у спадщину після смерті дружини [PERSON] (а.с.14-17,19-20,22,55). Але у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частину квартири [ADDRESS], яка залишилася після смерті дружини, постановою державного нотаріусу від 08.11.2014 року йому було відмовлено з тих підстав, що у спадкодавця відсутній правовстановлюючий документ на вказане майно(а.с.28). Досліджуючи, надані позивачем докази, суд приходить до висновку про те, що державним нотаріусом обґрунтовано на підставі п.4.15 гл.10, п.1 гл.8 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮ України від 22.02.2012 року № 296/5 відмовлено позивачу у посвідченні свідоцтва про право на спадщину на спірну спадщину, бо відповідно до п.4 ст.334 ЦК України(в редакції 2003 року) спірне майно підлягає реєстрації, а видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві.и не приймають для вчинення нотаріальних дій документи, які не відповідають вимогам законодавства та інше. В такому разі на підстав ст.5 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року нотаріус зобов»язаний відмовити у вчиненні нотаріальної дії. Однак відповідно до ст.128 ЦК УРСР(в редакції 1963 року), яка діяла відповідно до ст.525 вказаного Кодексу, на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON], право власності у набувача майна виникало з моменту передачі речі, тобто з моменту смерті спадкодавця і прийняття спадкоємцем спадкового майна в порядку ст. 549 ЦК УРСР(в редакції 1963 року). Статтями 560-561 ЦК УРСР(в редакції 1963 року) одержання свідоцтва в державній нотаріальній конторі після смерті спадкоємця не обмежувалося жодними строками, а тому і не обмежувалося строками його реєстрації. Але з 01.01.2004 року на підставі ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. А право власності на вказане майно, відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на ерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року, виникає з моменту його реєстрації. Однак відповідно до ст.5 ЦК України(в редакції 2003 року) яка діє на момент звернення позивача до суду, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Тому суд приходить до висновку про те, що [PERSON] у встановлений законом на момент смерті дружини [PERSON] прийняв спадщину, що залишилася після її смерті - 1/2 частину квартири [ADDRESS], але не встиг отримати свідоцтво про право на спадщину на вказане майно. Відповідно до ст.ст.1216,1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов"язків(спадщини) від фізичної особи, яка померла(спадкодавця), до інших осіб(спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов"язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Тому суд вважає, що зі смертю спадкодавця право власності не припиняється, а припиняється відповідно до ч.4 ст.25 ЦК України лише цивільна правоздатність фізичної особи у момент її смерті, тобто зникла можливість зареєструвати у встановленому порядку право власності на майно, яке належло спадкодавцю. В той же час, Конституцією України в статті 41 гарантовано кожному право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності визнано непорушним. Перелік підстав припинення права власності, передбачений ч.5-6 ст.41 Конституції України, главою 25 ЦК України, є вичерпний і розширеному тлумаченню не підлягає. Але вказані норми права не передбачають як підставу припинення права приватної власності смерть самого власника. Матеріали справи свідчать про те, що [PERSON] прийняв спадщину у встановленому порядку відповідно до ст. 549 ЦК УРСР(в редакції 1963 року) бо постійно проживав зі своєю дружиною [PERSON] як на час відкриття спадщини([INFO]), так і по день власної смерті([INFO]), від прийняття спадщини не відмовлявся(а.с.21,23,25-26,28,55). Незважаючи на те, що з 01.01.2004 року статтею 1297 ЦК України передбачений обов"язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на це майно, але жодною нормою права не обмежений строк, на протязі якого спадкоємець повинен це зробити, бо ст.1298 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Тобто в діючому законодавстві існують прогалини і невідповідності щодо порядку та строків оформлення спадкоємцями своїх спадкових прав, котрі на погляд суду не можуть бути підставою припинення права власності спадкодавця на таке майно. Суд також враховує, що згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Але надані позивачем докази свідчать про те, що спірне спадкове майно спадкодавець прийняв у спадщину, а тому на підставі ст. 328,1268 ЦК України і у власність, у встановленому законом порядку, незаконність прийняття спадщини та набуття спадкодавцем права власності в судовому порядку не встановлено. Тому суд приходить до висновку про те, що позивач в результаті прогалин законодавства, позбавлений можливості у позасудовому порядку успадкувати та зареєструвати право власності на належне йому по закону нерухоме майно, у зв'язку з чим відповідно до ст. 392 ЦК України він має право звернутися до суду з позовом про визнання за ним такого права. Тобто судом встановлено, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню бо право власності на спадкове майно перейшло до позивача відповідно до закону.

Outcome: approved