Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

22 травня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачаУправління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 28 жовтня 2014 року о 22 годині 30 хвилин, коли він перебував за місцем проживання, йому стало відомо, що був складений протокол про адміністративне правопорушення АБ2 № 969216 про те, що 28 жовтня 2014 року о 19 годині 00 хвилин [PERSON], керуючи автомобілем Дачія-Логан, державний номерний знак [NUMBER], у с. Більшівці, знаходився у стані алкогольного сп'яніння та те, що його автомобіль без його дозволу працівниками МВС доставлено до Галицького РВ УМВС. Після такого повідомлення стан здоров'я позивача значно погіршився і його було доставлено працівниками швидкої медичної допомоги до лікувального закладу, жодних ознак алкогольного сп'яніння чи вживання алкоголю у нього не було виявлено. Після отримання повідомлення про розгляд справи у суді позивача було госпіталізовано до лікарні, де він перебував близько двох місяців. Такими діями позивачу була заподіяна моральна шкода, яка полягає у приниженні честі, гідності, ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я. Розмір заподіяної моральної шкоди позивач оцінює у сумі 40 000,00 грн. За таких обставин позивач просить стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області заподіяну моральну шкоду у розмірі 40 000,00 грн. 28 вересня 2015 року позивачем подана заява, в якій просить стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області заподіяну матеріальну шкоду у розмірі 1 417,04 грн. Ухвалою суду від 17 лютого 2016 року до участі у справі в якості органу, якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, залучена Івано-Франківська місцева прокуратура. Ухвалою суду від 28 квітня 2016 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача залучено Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, проте до суду надано заява про розгляд справи за відсутності представника Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області та заперечення, в якому просив у задоволенні позову відмовити, оскільки позивач не навів жодних підстав та не подав жодних доказів, які б підтверджували сам факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрати немайнового характеру, та доказів необхідності додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв'язків. Прокурор у судовому засіданні просила суд у задоволенні позовних вимог відмовити. У судовому засіданні представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача вирішення позовних вимог поставила на розсуд суду. Суд, вислухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 квітня 2015 року провадження по справі про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] за частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрито за відсутністю в його діях події і складу правопорушення (а.с. 2-3). Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07 травня 2015 року відмовлено у відкритті провадження за позовом [PERSON] до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області про відшкодування моральної шкоди (а.с. 4-5). З 28 жовтня 2014 року позивач звертався за медичною допомогою (а.с. 6-10). За фактом порушення вимог транспортної дисципліни начальником СДІМ Галицького РВ майором міліції [PERSON] інспектором ВІОС УКЗ УМВС був складений висновок службового розслідування, затверджений начальником УМВС України в Івано-Франківській області (а.с. 20-21). Відомості про проходження служби [PERSON] внесені до послужного списку (а.с. 22-24). [PERSON] придбавалися медикаменти (а.с. 29-31). Стаття 129 Конституції України передбачає, що однією з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов'язків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачення, висунутогопроти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Положеннями частин першої-третьої статті 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частин першої-другої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У відповідності з положеннями статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одними зі способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди та відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Частина перша статті 1166 Цивільного кодексу України встановлює, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 Цивільного кодексу України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За частиною другою статті 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Положеннями частин першою-другою статті 1176 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Стаття 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачає, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Як зазначено у пункті 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. Суд зазначає, що складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, оскільки у відповідності до положень статей 283, 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення таке притягнення відбувається шляхом прийняття відповідної постанови. За таких обставин суд вважає, що позивач [PERSON] не набув права на відшкодування йому шкоди внаслідок складання відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення. Таким чином, у даному випадку відсутні підстави для відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. У відповідності до положень статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що в ході розгляду справи позивачем не доведені ті обставини, на які він посилається як на підстави своїх позовних вимог, позовні вимоги є безпідставними, тому позовні вимоги [PERSON] до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області, орган, якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, Івано-Франківська місцева прокуратура, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, слід залишити без задоволення. На підставі вищевикладеного, відповідно до статті 129 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод,статей 22, 23, 1166, 1167, 1176 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed