Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

10.03.2016 р. позивач звернувся до суду із позовною заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач зазначає, що 14.10.2014 року він розірвав трудові відносини з відповідачем за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. За рішенням суду № 285/213/16-ц від 10.02.2016 року з відповідача на користь [PERSON] примусово стягнуто недораховану заробітну плату за час перебування у відпустці в 2012 році в сумі 122 грн. Відповідач зобовязаний був виплатити кошти за три дні до початку відпустки, тобто 15.06.2012 р., а виплатив лише за вищевказаним рішенням суду. Тому згідно розрахунку позивача, відповідач заборгував йому 6869,60 грн. середнього заробітку за 155 робочих днів. Крім того, просив стягнути з відповідача 1280 грн. відшкодування моральної шкоди, яку позивач зазнав внаслідок порушення його прав У судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Пояснив, що за час його роботи на підприємстві відповідача утворилась заборгованість із заробітної плати в сумі 122 грн., яку не було виплачено в день звільнення 14.10.2014 року. Заборгованість стягнуто на його користь рішенням суду від 10.02.2016 року, яке виконано відповідачем лише 18.02.2016 року. Згідно ст. 117 КЗпП України відповідач зобовязаний виплатити працівнику середній заробіток за час затримки розрахунку. У звязку з тим, що середній заробіток по 01.07.2015 року стягнуто на його користь за іншим рішенням суду в межах спору щодо інших виплат, вважає, що середній заробіток підлягає стягненню за період з 01.07.2015 року по день фактичного розрахунку, що складає 155 днів. Розмір середньоденного заробітку згідно розрахункових листків становить 44,32 грн. Вимоги про стягнення відшкодування моральної шкоди обґрунтовував посиланнями на душевні страждання внаслідок протиправних дій відповідача щодо тривалої невиплати заборгованості. Представник відповідача в судовому засіданні у задоволенні позовних вимог просила відмовити, мотивуючи тим, що до подачі позову 28.01.2016 року про стягнення недорахованої заробітної плати за час перебування у відпустці з 18.06.2012 р. по 12.07.2012 р., [PERSON] неодноразово звертався до суду із позовами про стягнення невиплачених з вини підприємства коштів, але не вимагав виплатити недорахованої заробітної плати за час перебування у відпустці. У звязку з тим, що спору про стягнення недорахованої заробітної плати за час перебування [PERSON] у відпустці в 2012 р., між сторонами не існувало до 28.01.2016 р., вважає, що стягнення середнього заробітку з 01.07.2015 р. по 15.02.2016 р. є безпідставним. Вимоги про стягнення відшкодування моральної шкоди також вважає необґрунтованими. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Встановлено, що [PERSON] з 11.01.2007 року по 14.10.2014 року працював на посаді юрисконсульта в ПАТ «Новоград-Волинський завод сільгоспмашин» та був звільнений за ч.3 ст.38 КЗпП України. Згідно ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Порядок обчислення середньомісячного заробітку встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» На підставі наведеного, суд зазначає, що розмір середньоденної заробітної плати, згідно розрахункових документів становить 44,32 грн. Така ж сума визначена рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 17.06.2015 р. № 285/632/15-ц. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили\~\~не доказуються при розгляді інших справ з тими ж сторонами. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 11.12.2014 р., яке набрало законної сили 12.01.2015 року, встановлено, що відповідач у 2012 році занизив розмір заробітної плати позивача, задоволено позовні вимоги та стягнуто з ПАТ «Новоград-Волинський завод сільгоспмашин» на користь [PERSON] не донараховану заробітну плату, а саме: за квітень, травень, червень 2012 року в розмірі 815 грн. за кожен місяць. Заниження доходів позивача призвело до невірного розрахунку середнього заробітку за час відпустки з 18.06.2012 р. по 12.07.2012 р. та неповної виплати коштів, що підтверджено рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду № 285/213/16-ц від 10.02.2016 року про стягнення коштів в сумі 122 грн. (а.с. 4) . Згідно копії поштового повідомлення ПАТ "Новоград-Волинський завод сільгоспмашин" 19.02.2016 р. переказав [PERSON] 122 грн. До звернення до суду з даним позовом [PERSON] неодноразово звертався до суду з позовами за іншими грошовими вимогами до ПАТ "Новоград-Волинський завод сільгоспмашин": 08.10.2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ Новоград-Волинський завод сільгоспмашин, про стягнення не донарахованої заробітної плати. Рішенням від 11.12.2014 року № 285/3936/14-ц позов задоволено 13.10.2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з ПАТ Новоград-Волинський завод сільгоспмашин на його користь компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату у розмірі 117,90 грн. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 11.11.2014 року №285/3986/14-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 17.12.2014 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено. 12.02.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з ПАТ Новоград-Волинський завод сільгоспмашин на його користь 203 грн. не донарахованої вихідної допомоги. Рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 17.06.2015 року №285/632/15-ц позов частково задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача 27 грн. 78 коп. не донарахованої вихідної допомоги. 10.08.2015 року [PERSON] звернувся з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати суми 27,78 грн. і його позовні вимоги були частково задоволені рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 18.09.2015 року № 285/3090/15-ц, яке сторони не оскаржували. Отже, [PERSON] до 28.01.2016 року чотири рази (08.10.2014 р., 13.10.2014 р., 12.02.2015 р., 10.08.2015 р.) звертався до суду з позовами до ПАТ «Новоград-Волинський завод сільгоспмашин», але не вимагав виплати саме заборгованість за період відпустки. Право на стягнення недоотриманих коштів у відповідача виникло у червні 2012 року, оскільки власник зобовязаний виплатити заробітну плату працівнику за час відпустки не пізніше ніж за три дні до її початку (ч. 1 ст. 21 Закону України «Про відпустки»). У випадку невиконання відповідачем обовязку своєчасної виплати коштів перед відпусткою, він у будь-якому випадку зобовязаний був здійснити остаточний розрахунок з позивачем у день звільнення 14.10.2014 року (ст. 116 КЗпП). За таких обставин суд дійшов висновку, що ні в під час відпустки, ні в день звільнення та тривалий час після нього, між працівником та підприємством не існувало спору про розмір належних до виплати коштів середнього заробітку за час відпустки з 18.06.2012 р. по 12.07.2012 р. [PERSON] звернувся з таким позовом лише 28.01.2016 року більше ніж через рік після звільнення. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму. Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Частина 2 ст. 117 КЗпП України встановлює: «При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору». Таким чином, законодавець прямо повязує обовязок власника виплатити працівнику компенсацію у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку з фактом наявності спору про розмір виплат та визначеності такого розміру. Позивачем не надано доказів наявності спору щодо виплати недоотриманих коштів за дні відпустки безпосередньо після звільнення. [PERSON] звернувся до суду з відповідним позовом лише 28.01.2016 року, що слід визнати моментом виникнення спору. Межі здійснення цивільних прав встановлені ст. 13 ЦК України, згідно якої не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК). Неодноразові послідовні звернення до суду з позовними вимогами щодо стягнення незначних сум заборгованості з окремих виплат [PERSON] систематично поєднує з вимогами про стягнення середнього заробітку в порядку ст. 117 КЗпП. При цьому, між зверненнями до суду спливають значні проміжки часу, що має наслідком збільшення позовних вимог. Оскільки позивач був особою, від волі якої безпосередньо залежить реалізація процесуального права на судовий захист порушеного матеріального права, слід визнати, що обрання моменту звернення до суду довільно впливає на обсяг позовних вимог. Усі позови до ПАТ «Новоград-Волинський завод сільгоспмашин», з якими [PERSON] звертався до суду протягом 2014-2016 років, - повязані з розрахунком при звільненні у жовтні 2014 року. З урахуванням характеру конфліктних стосунків, що склались між позивачем та відповідачем, є підстави для висновку, що позивач свідомо звертається до суду з окремими позовними вимогами, з метою збільшення негативних правових та економічних наслідків для відповідача і відповідного збільшення виплат на свою користь. Такі дії позивача суд оцінює як зловживання правом на компенсацію у формі середнього заробітку за затримку розрахунку. За таких обставин, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за період з 28.01.2016 року (день звернення з позовом про стягнення середнього заробітку за час відпустки) по 18.02.2016 року (день виконання судового рішення відповідачем). У даний проміжок часу за звичайного графіку роботи було 16 робочих днів. Шляхом множення середньоденного заробітку на кількість робочих днів встановлюється сума, що підлягає виплаті позивачу: 44,32 грн. х 16 днів = 709,12 грн. Дану суму суд стягує з відповідача на користь позивача. У задоволенні вимог в частині решти суми середнього заробітку суд відмовляє. Відповідно до ст. 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до роз'яснень п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди», обов'язковому з'ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як вказує законодавець, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд приймає до уваги те, що позивач дійсно пережив моральні страждання внаслідок неправомірних дій відповідача що призвели до несвоєчасної виплаті коштів. Такі страждання виразились в емоційних переживаннях, які зазвичай виникають у будь-якої людини у звязку з протиправним позбавленням її майна (у даному випадку недоотриманих коштів). Крім того, позивач вимушений був прикладати певних зусиль для захисту своїх прав. Проте, позивачем необґрунтовано заявлений розмір моральної шкоди, а тому суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо її відшкодування та, враховуючи характер перенесених позивачем моральних страждань, істотність вимушених змін у його життєвих і соціальних стосунках, час та зусилля необхідні для їх відновлення, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає, що розмір моральної шкоди, яка підлягає до відшкодування позивачу, слід визначити в сумі 500 грн. Позивач звільнений від сплати судового збору. З урахуванням часткового задоволення позовних вимог, відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 272,21 грн.

Outcome: partial