Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-06 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до ПАТ «Електротермометрія» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. В обґрунтування позову вказує, що він з 02 травня 2010 року по 21 серпня 2018 року працював на різних посадах в ПАТ «Електротермометрія», але при звільненні з роботи відповідач не виплатив йому нарахованої заробітної плати. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 грудня 2018 року стягнуто з ПАТ «Електротермометрія» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 21 727,71 грн. На виконання вказаного судового рішення 20 лютого 2019 року Першим ВДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області відкрито виконавче провадження. Зазначає, що заборгованість по заробітній платі в сумі 21 727,71 грн йому фактично виплачена 27 березня 2019 року. Враховуючи положення ч. 1 ст. 117 КЗпП України, вважає, що ПАТ «Електротермометрія» зобов`язане виплатити йому середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 22 серпня 2018 року по 27 березня 2019 року, що становить 28 245 грн. На підставі наведеного просить стягнути з ПАТ «Електротермометрія» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 22 серпня 2018 року по 27 березня 2019 року в сумі 28 245 грн. Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 травня 2019 року відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження та запропоновано відповідачу подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення вказаної ухвали. 04 червня 2019 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позов, в якому ПАТ «Електротермометрія» зазначає про часткове визнання позову, а саме: середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати [PERSON] в сумі 2 000 грн. У відзиві також зазначено про визнання відповідачем факту невиплати заробітної плати позивачу при звільненні через складний фінансовий стан товариства, його збиткової діяльності. При цьому товариство має прострочену заборгованість із заробітної плати перед 135 своїми працівниками в загальній сумі 3 238 100 грн. За таких умов задоволення вимог [PERSON] не відповідають вимогам ст. 2 ЦПК України та принципу справедливості, адже це позбавить інших працівників права на отримання заробітної плати. Відповідно до ч.2 ст.279 ЦПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, заявою від 06 червня 2019 року просить розгляд справи проводити без його участі. Представник відповідача Лялюга Л.В. в судове засідання не з`явилась, подала суду заяву від 07 червня 2019 року, в якій просить розглядати справу без її участі У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв`язку, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд встановив, що позивач [PERSON] з 02 травня 2010 року працював в ПАТ «Електротермометрія» на різних посадах, що підтверджується копією трудової книжки останнього (а.с.3). 21 серпня 2018 року [PERSON] звільнено з посади начальника караулу відділу охорони та внутрішньої безпеки ПАТ «Електротермометрія» за власним бажанням в зв`язку з виходом на пенсію за віком на підставі ст.38 КЗпП України (а. с. 3). Звільнивши [PERSON] з роботи, підприємство не провело з ним повний розрахунок, тобто не виплатило належну йому заробітну плату в сумі 21727 грн. 71 коп., що підтверджується довідкою про доходи від 13 листопада 2018 року, виданою ПАТ «Електротермометрія» (а.с. 4). Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 грудня 2018 року позов [PERSON] до ПАТ «Електротермометрія» про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено, стягнуто з ПАТ «Електротермометрія» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за період з лютого по серпень 2018 року в сумі 21 727,71 грн, вирішено питання розподілу судових витрат (а.с.5-6). Та обставина, що ПАТ «Електротермометрія» не виплатило нараховану заробітну плату звільненому [PERSON] визнається учасниками справи, а також підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили. З огляду на наведене та на підставі ч. 1, ч. 4 ст. 82 ЦПК України така обставина не підлягає доказуванню. Постановою старшого державного виконавця Першого ВДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області від 20 лютого 2019 року відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №161/19461/18, виданого 27 грудня 2018 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області, про стягнення з ПАТ «Електротермометрія» на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі в сумі 21 727,71 грн (а.с.7). З виписки по картковому рахунку [PERSON] № [NUMBER] в АТ КБ «Приватбанк» встановлено, що 27 березня 2019 року позивачу виплачено заборгованість по заробітній платі в сумі 27 272,71 грн шляхом безготівкового зарахування коштів на картковий рахунок (а.с.8). Конституція України гарантує кожному громадянину право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Основними законодавчими актами, які регулюють питання оплати праці є Закон України "Про оплату праці" та Кодекс законів про працю України. Конституція України гарантує право кожному громадянину на звернення до суду за вирішенням порушених прав. Тому, у разі порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Статтею 141 КЗпП встановлено, що обов`язок неухильного додержання законодавства про працю лежить на власнику або уповноваженому ним органі. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу ( ст. 94 КЗпП України). Аналогічні положення передбачені в ЗУ "Про оплату праці". Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, є доведеним факт порушення роботодавцем законодавства про оплату праці у зв`язку з невиплатою при звільненні позивачу [PERSON] заробітної плати, а оскільки такий розрахунок не був здійснений у строки, зазначені ст. 116 КЗпП України, є підстави для відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 117 цього Кодексу. Як роз`яснив Верховний Суд України в абз. 1 п. 20 постанови Пленуму від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже, за положеннями статей 116, 117 КЗпП України у разі не виплати належних працівникові сум при звільненні з роботи, при відсутності спору про їх розмір, на роботодавця покладається відповідальність у вигляді виплати середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, якщо він не доведе відсутності в цьому своєї вини. Наведене дає підстави для висновку, що позивач має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 22 серпня 2018 року по 27 березня 2019 року ( день фактичного розрахунку). Відповідно до п.21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 р. при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 р. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100,середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якої пов`язана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку , нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Визначаючи розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] , суд враховує його заробітну плату за два останні календарні місяці перед звільненням (червень та липень 2018 року), що складала 7908,78 грн та кількість робочих днів за вказаний період, що становить 42 робочі дні. Таким чином середньоденна заробітна плата [PERSON] на день звільнення становить 188,30 грн. (з розрахунку 7908,78 грн / 42 робочі дні). Розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні становить 28 245 грн. 00 коп.: 150 робочих днів (з 22 серпня 2018 року по 27 березня 2019 року) х 188,30 грн. (середньоденна заробітна плата позивача на день звільнення). Разом з тим суд вправі зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. Верховний суд в постанові від 30 травня 2018 року (справа № № 461/6803/16-ц) дійшов висновку, що застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду за таких умов: 1) наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; 2) виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; 3) прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП. При цьому принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні полягає у пропорційності частки суми, на яку той мав право (задоволеної судом або визнаної позивачем), порівняно саме із середнім заробітком. Таким чином, визначаючи розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні суд враховує розмір суму невиплаченої заробітної плати, її істотність порівняно із середнім заробітком, а також ту обставину, що відповідачем сплачено всю суму боргу. Враховуючи, що заборгованість по заробітній платі позивача на час звільнення встановлена рішенням суду в розмірі 21 727,71 гривень, суд вважає за справедливе застосувати принцип співмірності та зменшити за таких обставин розмір відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку до 21727,71 гривень. При цьому суд відхиляє доводи відповідача про складний фінансовий стан ПАТ «Електротермометрія», збитковість товариства та наявність заборгованості по заробітній платі перед іншими працівниками, оскільки відсутність коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів і не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Згідно положень ч.6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір в сумі 768, 40 грн. слід стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: partial