Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до Слов»янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що йому, [PERSON], на праві приватної власності, належить домоволодіння з господарськими та побутовими будівлями та спорудами під № 119 по вулиці Центральній (колишня вулиця Октябрська) села Красноармійське, Словянського району, Донецької області на підставі Договору купівлі-продажу серії та номеру НАО-№ 699299, посвідченого 11 грудня 2015 року приватним нотаріусом Словянського районного нотаріального округу Донецької області - [PERSON]. Цей Договір купівлі-продажу домоволодіння з господарськими та побутовими будівлями та спорудами від 11 грудня 2015 року було внесено державним реєстратором [PERSON] 11 грудня 2015 року в «Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності», про що він отримав Витяг з індексним номером № 49620248 від 11 грудня 2015 року. Таким чином, своє право власності на вказане нерухоме майно він, [PERSON], зареєстрував на законних підставах у державі Україна. У його приватному будинку, починаючи з 05 листопада 2002 року, зареєстроване місце проживання громадянина України - [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], та починаючи з 04 березня 1982 року зареєстроване місце проживання громадянки України - [PERSON], [INFO], уродженки селища Билбасівка, Словянського району, Донецької області. Але, фактично з серпня місяця 2014 року по сьогоднішній день, тобто по квітень місяць 2016 року відповідачі, [PERSON] та [PERSON], в цьому приватному будинку не проживають, за цією адресою відсутні їх особисті речі, поштова кореспонденція на їх прізвища на цю адресу: вулиця Центральна (колишня вулиця Октябрська), буд. № 119, село Красноармійське, Словянський район, Донецька область, Україна, 84174 - не надходить, що документально підтверджується Актом б/н від 13 квітня 2016 року, що склала та підписала у присутності двох свідків-сусідів, секретар Черкаської селищної Ради Словянського району Донецької області - [PERSON]. Йому, [PERSON], невідомо, де станом на сьогоднішній день, тобто на квітень місяць 2016 року, проживають фактично відповідачі - громадяни України: [PERSON] та [PERSON]. Згідно зі ст. 405 Цивільного Кодексу України - право на користування житлом мають члени сім'ї власника, які проживають разом з ним. Відповідно до ст. 72 Житлового Кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки - визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Зважаючи на те, що відповідачі більше 21(Двадцяти одного) місяця фактично не проживають за вищевказаною адресою, членами його сім'ї не являються, то вони, [PERSON] та [PERSON], не мають вже жодних прав щодо проживання у належному йому приватному житловому будинку. На підставі ст. 317 Цивільного Кодексу України - власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На підставі ст. 319 Цивільного Кодексу України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 150 Житлового Кодексу України - громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 р. " Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до ст. 16 Цивільного Кодексу України - одним із способів захисту є припинення правовідношення. Через те, що відповідачі: [PERSON] та [PERSON] не виявили ніякого бажання зняти себе з реєстрації місця свого проживання з вищевказаної адреси і де вони фактично проживають - йому невідомо. Просить суд визнати громадянина України [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], Слов»янського району, Донецької області, особою, яка втратила право користування житловим приміщенням, а саме приватним житловим будинком під № 119 по вулиці Центральній (колишня вулиця Октябрська) села Красноармійське, Слов»янського району, Донецької області. А також визнати громадянку України [PERSON], [INFO], уродженку селища Билбасівка, Словянського району, Донецької області, особою, яка втратила право користування житловим приміщенням, а саме приватним житловим будинком під № 119 по вулиці Центральній (колишня вулиця Октябрська) села Красноармійське, Слов»янського району, Донецької області. Позивач [PERSON] до судового засідання не з»явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 22, 38, 40). 8 червня 2016 року надав до суду Заяву, в якій просить суд розглянути справу без його участі, та задовольнити його позовні вимоги ( а.с. 43 ). Відповідачі [PERSON], [PERSON] до судового засідання не з»явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи. Як вбачається з матеріалів справи кореспонденція, яка направляється судом на адресу відповідача ним не отримується ( а.с. 30, 41). У відповідності до ч.5 ст. 74 ЦПК України « У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: -юридичним особам та фізичним особам - підприємцям за адресою місцезнаходження ( місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців; -фізичним особам, які не мають статусу підприємців за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку». Відповідно до ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов»язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання ( перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Згідно до ч.9 ст. 74 ЦПК України «Відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті.» У відповідності до п.1 [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10-1437/0/4-14 від 13 жовтня 2014 року « При вирішенні питання про публікацію оголошення про виклик у суд через оголошення в пресі необхідно керуватися, крім Глави 7 Цивільного процесуального кодексу України Порядком визначення друкованого засобу масової інформації, у якому розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання ( перебування) яких невідоме, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25 січня 2006 року № 52 ( Порядок), а також Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 1022-р. «Про друковані засоби масової інформації загальнодержавної та місцевої сфери розповсюдження, в яких у 2014 році розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання ( перебування) яких невідоме». Відповідно до п.2 Порядку оголошення про виклик до суду публікується в установлені законодавством строки у друкованому засобі масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та в друкованому засобі масової інформації місцевої сфери розповсюдження за останнім відомим місцем проживання ( перебування) на території України відповідача, третіх осіб, свідків. Таким чином належним повідомленням відповідача буде вважатися його виклик у суд, здійснений одночасно у двох друкованих засобах масової інформації: загальнодержавної та місцевої сфер розповсюдження. При встановленні регіону, у якому має бути опубліковано відповідне оголошення, необхідно враховувати, що згідно з наведеною нормою Порядку визначальним фактором є не розташування суду, який розглядає справу, а останнє відоме місце проживання ( перебування) на території України відповідача. Також необхідно зважати на те, що норми ч.9 ст. 74 ЦПК України мають бути застосовані щодо кожного із судових засідань.» Оголошення у пресі Газеті «Урядовий кур»єр» про виклик до судового засідання відповідачів [PERSON], [PERSON] було опубліковано у Газеті «Урядовий кур»єр» № 91 ( 5711) від 17 травня 2016 року ( а.с. 42) Оголошення у пресі Газеті « Донбасс» про виклик до судового засідання відповідачів [PERSON], [PERSON] було опубліковано у Газеті « Донбасс» від 23 травня 2016 року ( а.с. 39 ) і тому з 17 травня 2016 року відповідачі [PERSON], [PERSON] вважаються належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобов»язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з»явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач повідомлений у встановленому порядку ( належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача ( представника позивача), вважає можливим відповідно до правил ч.1 ст. 224 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Відповідач [PERSON] своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з»явився, від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 224 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Відповідач [PERSON] своєчасно і належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з»явилася, від неї не надійшло повідомлення про причини неявки, не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 224 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обгрунтованість. У відповідності до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» « Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до п.п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов»язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обовязків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як встановлено в судовому засіданні, позивачу [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу від 11 грудня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов»янського районного нотаріального округу Донецької області [PERSON] належить на праві власності домоволодіння з господарськими та побутовими будівлями та спорудами № 119 по вулиці Октябрська ( нині вулиця Центральна) в с. Красноармійське Слов»янського району Донецької області. ( а.с.5-6). Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім»ї. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов»язки, а й орієнтовно вказує на його зобов»язання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не повязана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Так, згідно Домової книги вбачається, що в житловому будинку № 119 по вулиці Октябрській ( нині вулиця Центральна) в с. Красноармійське Слов»янського району Донецької області зареєстровані [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO] ( а.с.13-17). Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 р. " Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. У відповідності до ст. 391 ЦК України «Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном». Так, з Акту від 13 квітня 2016 року, складеного секретарем Черкаської селищної Ради Слов»янського району Донецької області, сусідами позивача вбачається, що [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] в житловому будинку № 119 по вулиці Октябрській ( нині вулиця Центральна) в с. Красноармійське Слов»янського району Донецької області не мешкають з серпня місяця 2014 року по теперішній час і їх особистих речей у вказаному житловому будинку немає.( а.с.8). Таким чином, в ході судового засідання з вирогідністю встановлено, що відповідачі в житловому будинку №119 по вулиці Октябрській ( нині вулиця Центральна) в с. Красноармійське Слов»янського району Донецької області не мешкають без поважних причин з серпня місяця 2014 року. За змістом ст.ст. 391, 396 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов»язані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не пов»язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном ( має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов»язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до роз»яснень, викладених у п.п. 34,39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім»ї, а також членами сім»ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. У відповідності до ст. 391 ЦК України „ Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 3 СК України сім»ю складають особи, які спільно проживають, пов»язані спільним побутом та мають взаємні права та обов»язки. Оскільки, в судовому засіданні було встановлено, що відповідачі ніколи не були членом сім»ї позивача, не мешкають без поважних причин в житловому приміщенні, що належить на праві власності [PERSON] , суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги [PERSON], визнавши відповідачів [PERSON], [INFO], [PERSON] [INFO] такими, що втратили право користування жилим приміщенням - житловим будинком №119 по вулиці Октябрській ( нині вулиця Центральна) в с. Красноармійське Слов»янського району Донецької області. Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок , квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків ( усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя тощо, в якому вона проживає. У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред»явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Закон № 1382-1У є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов»язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов»язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Згідно з ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. На підставі викладеного,

Outcome: approved