Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-03 00:00:00

18 лютого 2019 року [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником та постійно проживає в зазначеного будинку, в якому також зареєстроване місце проживання відповідачів, однак останні протягом тривалого часу в помешканні не проживають, витрати по його утриманню не несуть. Посилаючись на те, що реєстрація місця проживання [PERSON] та її малолітньої доньки [PERSON] створює [PERSON] перешкоди у здійсненні свого права власності, оскільки перешкоджає отриманню пільг на комунальні послуги (субсидії), остання, з посиланням на ст.. 391, 405 ЦК України, просить суд задовольнити її позов. Ухвалою суду від 04.04.2019р. замінено у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування Голопристанської РДА на належну - службу у справах дітей та соціальної роботи з сім'ями, дітьми та молоддю виконавчого комітету Голопристанської міської ради Херсонської області. В підготовчому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали на підставах викладених в позовній заяві та просили суд задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в підготовчому засіданні позовні вимоги визнала та не заперечувала проти їхнього задоволення. Пояснила, що раніше спільно проживала з сином позивачки [PERSON], у помешканні його матері та зареєструвала там своє та доньки місце проживання. Однак, близько двох років назад відносини між ними припинися та вона разом з донькою виїхала на постійне місце проживання до іншого помешкання. Таким чином, підтвердила, що тривалий час в належному [PERSON] будинку не проживає, догляд за вказаним майном не здійснює та витрати по його утриманню не несе. Представник третьої особи надала суду висновок, згідно якого вбачається недоцільність визнання малолітньої дитини такою, що втратила право користування житлом по [ADDRESS]. При вирішенні позовних вимог покладалися на розсуд суду. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та оголосивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Правовідносини сторін, щодо володіння будинком регулюються Житловим Кодексом України та Цивільним кодексом України. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору дарування, укладеного 02.08.1989р. [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] Право власності [PERSON] зареєстровано в Херсонському державному бюро технічної інвентаризації, що підтверджено відповідним записом на правовстановлюючому документі. Частиною 4 ст. 9 ЖК України, передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України) Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, та ст. 150 Житлового Кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право на захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, а саме, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього. Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Голопристанської міської ради від 05.10.2018р. № 02-19/Г-262, встановлено, що в житловому будинку по [ADDRESS] в належному позивачу будинку зареєстровані [PERSON], [INFO]. та [PERSON], [INFO]., які не проживають за вказаною адресою з січня 2016 року до теперішнього часу, а проживають [ADDRESS]. За положеннями частини другої ст.. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом частини другої статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Також згідно п.10 Постанови №2 від 12 квітня 1985 року Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", якщо особа була відсутньою понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилплощу. З огляду на зазначені положення законів, суть спірних правовідносин, мету захисту прав позивача, суд вважає, що право [PERSON] порушене і підлягає захисту у вибраний нею спосіб, а тому враховуючи добровільну відсутність відповідача та її доньки за місцем реєстрації без поважних причин понад один рік, останні втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] Задовольняючи позов, суд також виходить з того, що вимоги [PERSON] не суперечать закону та були визнані в повному обсязі [PERSON], а тому приймаючи до уваги положення ч.3, 4 ст. 200 та ч.4 ст. 206 ЦПК України, вважає за можливе ухвалити судове рішення в підготовчому засіданні. На підставі викладеного та

Outcome: approved