Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом, що був неодноразово уточнений, до відповідачів, у якому просила стягнути за рахунок Державного Бюджету на користь [PERSON] завдану їй незаконним діями співробітників міліції Лінійного відділу ст.Одеса-Головна УМВС України на Одеській Залізниці та УМВС України на Одеській Залізниці моральну шкоду у сумі 100000,00 грн.; стягнути з начальника ЛВ ст.Одеса-Головна [PERSON] на користь [PERSON] завдану незаконним діями моральну шкоду у сумі 50000,00 грн., стягнути із заступника начальника ЛВ ст..Одеса-Головна [PERSON] на користь [PERSON] завдану незаконним діями моральну шкоду у сумі 50000,0 грн., стягнути з Зам.ком взводу РПМ ЛВ на ст. Одеса-Головна [PERSON] на користь [PERSON] завдану незаконним діями моральну шкоду у сумі 50000,0 грн., стягнути з Інспектора РПС ЛВ ст. Одеса Головна [PERSON], на користь [PERSON] завдану незаконним діями моральну шкоду у сумі 50000,00 грн. У судовому засіданні [PERSON] заявлений позов підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. Зазначила, що відповідно до вказівок начальника ЛВ ст.Одеса-Головна та його заступника, 18.11.2009р. співробітник ЛВ на ст..Одеса-Головна л-т міліції [PERSON] склав протокол про адміністративні правопорушення по відношенню до директора Турфірми «Галатур» [PERSON] за ст. 185-9 КУпАП, згідно якої адміністративним правопорушенням є «Злісна непокора законному розпорядженню або вимозі працівника транспорту, який здійснює контроль за перевезенням пасажирів пов'язана з фізичним опором або образою, а так само з іншими протиправними діями». Згідно постанови заступника начальника ЛВ на ст.Одеса-Головна справа про адміністративне правопорушення була направлена до Приморського районного суду м.Одеси. Провадження по справі тривало майже 4 місяця - з січня по квітень 2009р. Постановою судді Приморського районного суду м.Одеси від 14 квітня 2009 року справа про адміністративне порушення по відношенню до [PERSON] А Г була закрита на підставі п.п. 1 та 7 ч. 1 ст.247 КУпАП. Таким чином, судовим рішенням встановлена відсутність у діях [PERSON] складу правопорушення. Протиправні та незаконні дії співробітників міліції ЛВ ст.Одеса-Головна заподіяли позивачці моральну шкоду, на підставі чого вона просить її позов задовольнити. Представник УМВС України на Одеській залізниці позовні вимоги не визнав, надавши письмові заперечення. Представник Державної казначейської служби України позов не визнав, надавши свої письмові заперечення. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, просив справу розглядати у його відсутність. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, просив справу розглядати у його відсутність. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, надав заяву в якій просить у задоволенні позову відмовити та справу слухати у його відсутність. Представник прокуратури Приморського району м. Одеси позов не визнав. Суд, ознайомившись та дослідивши матеріали справи, надані докази, вважає позовні вимоги [PERSON] недоведеними, необґрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що 18.11.2009р. лейтенантом міліції ЛВ на ст..Одеса-Головна [PERSON] складено протокол про адміністративні правопорушення по відношенню [PERSON] за ст. 185-9 КУпАП. Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2009 справа про адміністративне порушення по відношенню до [PERSON] А Г була закрита на підставі п.п. 1 та 7 ч. 1 ст.247 КУпАП. Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до частин 1 яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності їх вини. Частиною 1 та 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У п. 3 постанови "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року (з наступними змінами) Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Предмет та підставу позову визначає виключно позивач (ст. ст. 10, 11 ЦПК України). Саме на ст. ст. 1167, 1172 та 1176 ЦК України посилалась позивачка [PERSON], обґрунтовуючи свої позовні вимоги. Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіюча шкоди і його вина, причинний зв'язок між протиправною дією та негативним наслідками. У п. 5 вказаної постанови Пленуму Верховний Суд України зазначив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд виходить з того, що для наявності зобов'язання по відшкодуванню шкоди відповідно до вимог ст. 1176 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності працівників міліції, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв'язок між його діями та шкодою. Суд звертає увагу на те, що позивачкою не надано переконливих доказів щодо завдання шкоди, і що дії працівників міліції є підставою для відшкодування шкоди у розумінні ст. ст. 1167, 1176 ЦК України, що є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України). Само по собі посилання на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2009 року, якою закрито провадження по справі про адміністративне правопорушення, не може служити безспірною підставою для притягнення відповідачів до відповідальності. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України). Аналіз наведених правових норм, роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, зазначених вище обставин справи та наявних у справі доказів свідчить про те, що позивачкою [PERSON] не доведено, що внаслідок дій посадових осіб, їй завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з порушенням її прав. Тому її права не порушені відповідачами й у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України не підлягають судовому захисту. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка [PERSON] повинна була довести в судовому засіданні належними та допустимими доказами завдання їй моральної шкоди в розмірі 300000 грн. Згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У п. 9 постанови "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року (з наступними змінами) Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Таким чином, виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON]

Outcome: dismissed