Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-10 00:00:00

23.03.2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами, якими просить суд визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON], померлого [INFO], право власності на: житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS]; земельну ділянку площею 0,0596 гектарів, яка розташована за адресою: [ADDRESS], наданої для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, мотивуючи тим, що приватним нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку із тим, що відсутні документи, що підтверджують право власності на спадкове майно за спадкодавцем, а також, адреса земельної ділянки, котра вказана у Державному акті не відповідає дійсній адресі розташування земельної ділянки. Представник позивача в судове засідання не з'явився, проте надав суду заяву про підтримання позовних вимог та просив розглядати справу за його відсутності. Відповідачі [PERSON], [PERSON], в судове засідання не з'явилися, повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги визнають у повному обсязі, не заперечують проти їх задоволення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 10.08.1995р. житловий будинок по [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON]. Згідно технічного паспорту на житловий будинок, виданого КП «Ізмаїльське МБТІ» від 20.04.2001р. по [ADDRESS] є житловий будинок власниками якого вказані [PERSON] та [PERSON]. Згідно листа КП «Ізмаїльське МБТІ» за №623 від 04.05.2017р. власниками житлового будинку по [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 10.08.1995р. Згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого 01.08.1997року Ізмаїльською Радою народних депутатів, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №281, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0596 гектарів, яка розташована за адресою: [ADDRESS], наданої для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель. Вказане також вбачається із листа Міськрайонного управління у Ізмаїльському районі та м. Ізмаїлі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 25.04.2017р. №9-15-0.18-634/126-17 з додатком. Крім того, як вбачається із матеріалів справи, згідно рішення Ізмаїльської міської ради від 26.04.2013р. №2877-VI, [ADDRESS] та [ADDRESS] є однією і тією ж адресою. Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч.1 ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 13.12.2006 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Ізмаїл Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області, [PERSON] помер [INFO]. Після смерті [PERSON] згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить: житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS]; земельну ділянку площею 0,0596 гектарів, яка розташована за адресою: [ADDRESS], наданої для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель. Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/ спадкові договори) № 46925541 від 01.03.2017 року інформація про заповіт, складений та посвідчений від імені [PERSON], померлого [INFO], - відсутня. Позивач [PERSON] є спадкоємцем за законом першої черги після смерті чоловіка [PERSON] відповідно до ст. 1261 ЦК України, що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу та спадщину прийняла фактично, оскільки на день смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, протягом шести місяців була зареєстрована та проживала разом зі спадкодавцем за однією адресою, що підтверджено будинковою книгою, від спадщини в установлений законом строк не відмовлялася. Спадкоємцями за законом першої черги є, також, діти [PERSON]: син [PERSON] та дочка [PERSON], що підтверджено свідоцтвами про народження, та які спадщину після смерті батька теж прийняли фактично, оскільки разом проживали зі спадкодавцем, що підтверджено будинковою книгою, копія якої наявна в матеріалах справи, але ж, на спадщину вони не претендують та відмовляється від неї. Осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає. Інших спадкоємців немає. На звернення позивача [PERSON] до приватного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, письмовою відповіддю приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфимової Т.І. за №97/02-14 від 01.03.2017р., їй було відмовлено у зв'язку з тим, що нею не надані документи, що підтверджують право власності на спадкове майно за спадкодавцем, а також земельну ділянку, у зв'язку з тим, що адреса земельної ділянки, котра вказана у Державному акті на право приватної власності на землю [NUMBER] ([ADDRESS]») не відповідає дійсній адресі розташування земельної ділянки ([ADDRESS]). Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Належність спадкодавцю майна, про яке зазначає позивач у позовній заяві, підтверджується, у том числі, листом Міськрайонного управління у Ізмаїльському районі та м. Ізмаїлі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 25.04.2017р. №9-15-0.18-634/126-17 та листом КП «Ізмаїльське МБТІ» №623 від 04.05.2017р. Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] являється спадкоємцем першої черги за законом після смерті чоловіка [PERSON], спадщину після померлого прийняла, оскільки на день смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, протягом шести місяців була зареєстрована та проживала разом зі спадкодавцем за однією адресою, що підтверджено будинковою книгою, від спадщини в установлений законом строк не відмовлялася, інші спадкоємці, діти спадкодавця, [PERSON], [PERSON] згідно поданих заяв на спадщину не претендують, від прийняття спадщини відмовились, осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині немає, з огляду на встановлене позивач обґрунтовано вимагає визнання за нею права власності на спадкову власність. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved