Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

15.12.2020 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області із заявою про видачу обмежувального припису, в якому просили видати обмежувальний припис, яким на строк 6 місяців заборонити [PERSON] перебувати в їх місці постійного проживання, наближатися на відстань 500 м. до місця їх постійного проживання, заборонити телефонувати їм або контактувати через інші засоби зв`язку. В обґрунтування заяви зазначено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] (3/4 частини) та [PERSON] (1/4 частини). Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 24.11.2020 року встановлено порядок користування вказаною квартирою для її співвласників. [PERSON] проживає у вказаній квартирі разом з сином [PERSON] . Проте проживання [PERSON] разом з сином [PERSON] в належній їй частині квартири унеможливлено, оскільки [PERSON] вчиняє по відношенню до них фізичне та психологічне насильство, що підтверджується поданим суду відеозаписом з камер відеоспостереження, які вони були змушені встановити в квартирі з метою самозахисту. За таких обставин, [PERSON] з [PERSON] звернулися до суду за захистом із заявою про видачу обмежувального припису для [PERSON] . Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 16.12.2020 року відкрито окреме провадження у справі за заявою [PERSON] та [PERSON] про видачу обмежувального припису щодо [PERSON] . В судове засідання заявники [PERSON] та [PERSON] не з`явилися, хоча повідомлялися належним чином про місце і час розгляду справи. Їх представник адвокат Єрмоленко О.В. подав суду заяву про розгляд справи без участі його та заявників. [PERSON] не з`явився в судове засідання, хоча повідомлявся про місце і час розгляду справи належним чином, шляхом направлення телефонограми та розміщення оголошення на офіційному сайті суду. [PERSON] подав заяву про розгляд справи без його участі з врахуванням його відзиву на заяву [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування відзиву зазначено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] (3/4 частини) та [PERSON] (1/4 частини). Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 24.11.2020 року встановлено порядок користування вказаною квартирою для її співвласників. Проте [PERSON] намагається заволодіти спільною квартирою, виселивши [PERSON] з належної йому частини квартири, тому оговорює його, стверджуючи, що він застосовує до неї, її сина та їх спільної матері фізичне та психологічне насильство. Проте такі твердження [PERSON] є неправдивими. Незважаючи на те, що в їх спільній квартирі близько півроку тому [PERSON] встановила відеокамери, проте жодного факту застосування щодо неї насильства так і не було зафіксовано, що вбачається з відео, поданого нею до суду. Твердження [PERSON] про те, що [PERSON] заподів їх матері [PERSON] тілесні ушкодження - є безпідставними. Після смерті матері [PERSON] , що сталося 19.11.2020 року, [PERSON] взагалі не впускає [PERSON] до їх спільної квартири, не віддає належні йому грошові кошти, цінні речі та документи, які там знаходяться. Таким чином [PERSON] позбавила [PERSON] можливості користуватися належною йому частиною квартири, змушуючи продати її за безцінь. Звернення [PERSON] та [PERSON] до суду із заявою про видачу обмежувального припису, яким фактично заборонити [PERSON] жити в належній йому частині квартирі, наближатися до своєї власності та телефонувати співвласникам - є черговим етапом боротьби [PERSON] , направленої на заволодіння його житлом. Тому [PERSON] просив відмовити [PERSON] та [PERSON] у видачі обмежувального припису. Суд, дослідивши подані сторонами докази, встановив наступне. Закон України від 07.12.2017 року № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон № 2229-VIII) визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII, домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 2229-VIII, до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: терміновий заборонний припис стосовно кривдника; обмежувальний припис стосовно кривдника; взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; направлення кривдника на проходження програми для кривдників. Обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (пункт 7 частини першої статті 1 Закон № 2229-VIII). Згідно з частиною третьою статті 26 Закону № 2229-VIII, рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (пункт 9 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII). В ст. 350-1 ЦПК України встановлено, що заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству". В ст. 350-3 ЦПК України встановлено, що заінтересованими особами у справах про видачу обмежувального припису є особи, стосовно яких подано заяву про видачу обмежувального припису. Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству», предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають у процесі запобігання та протидії домашньому насильству . Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: рідні брати і сестри; інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука). Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України, у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Законом № 2229-VIII визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів осіб, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження заінтересованої особи у реалізації своїх прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заявника. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як вбчається з матеріалів справи, майже за півроку до звернення до суду із заявою про видачу обмежувального припису, заявник [PERSON] встановила відеокамери в квартирі, яка належить на праві спільної часткової власності їй та [PERSON] . З цих відеокамер частина відеозаписів були подані заявником [PERSON] суду в обґрунтування її тверджень про вчинення [PERSON] домашнього насильства щодо неї, її сина [PERSON] та її матері [PERSON] . Дослідивши подані заявником та заінтересованою особою відеозаписи, суд встановив відсутність підстав вважати, що [PERSON] чинив психологічне чи фізичне насильство щодо [PERSON] , [PERSON] чи [PERSON] . Так, на відеозаписах зафіксовано факт спікування [PERSON] з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з приводу спільного користування квартирою, що належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] . Проте на відеозапису не зафіксовано жодних дій [PERSON] , які за визначенням ст.1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" підпадають під ознаки домашнього насильства (економічно, психологічного чи фізичного). Оцінивши подані [PERSON] відео подій в їх спільній квартирі, суд навпаки вважає, що саме поведінка заявників [PERSON] , [PERSON] , а також [PERSON] є провокативною, що виразилося у встановленні [PERSON] відеокамер в кімнаті [PERSON] без його дозволу, ігнорування [PERSON] прохання [PERSON] зняти відеокамери, розташовані в його кімнаті та направлені на його ліжко, оскільки такі відео порушують таємницю його особистого життя, висловленні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] заборони [PERSON] пересуватися в квартирі по місцям спільного користування в лайливій формі, а також у намаганні саме [PERSON] плюнути [PERSON] в обличчя та вчинити з ним бійку. За таких обставин, суд дослідив докази у справі у їх сукупності та дійшов висновку, що вони не підтверджують фактів вчинення [PERSON] домашнього насильства щодо [PERSON] та [PERSON] у будь-якій формі. Оскільки заявники не надали належних, допустимих переконливих доказів для оцінки ризиків вчинення насильства заінтересованою особою стосовно них, настання тяжких та особливо тяжких наслідків його вчинення, суд не вбачає підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису, яким фактично обмежити право [PERSON] користуватися житлом, належним йому на праві спільної часткової власності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed