Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

10.10.2018 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина з таким о бгрунтуванням. 11.11.2010 року між сторонами було укладено шлюб, який зареєстровано виконавчим комітетом Яроцької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області за актовим записом № 04. Від шлюбу у сторін народилася одна дитина - син [PERSON], [INFO]. Причиною розірвання шлюбу позивачка зазначила відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов'язки. Сторони спільно не проживають з вересня 2016 року та не підтримують шлюбних стосунків, шлюб існує формально. Дитина сторін проживає з позивачкою. Коштів на утримання дитини відповідач не надає та не забезпечує дитину матеріально. Дані обставини стали підставою для звернення позивачкою з даним позовом до суду. Позивачка на підставі вимог ст.ст.56, 105, 110, 180, 182 СК України просить суд розірвати шлюб та вирішити питання про стягнення аліментів на утримання дитини. Позивачка та її представник адвокат [PERSON] заявлений позов підтримали, просять такий задовольнити в повному обсязі. Справу розглянути без їх участі про що подали суду письмові заяви датовані: від імені позивачки [PERSON] - 05.11.2018, від імені представника позивачки адвоката [PERSON] - 26.11.2018 р. 23.11.2018 від відповідача [PERSON] до суду надійшла письмова заява, в якій останній вказує, що заявлений позов визнає в повному обсязі, справу просить розглянути без його участі. Оцінивши позиції сторін, подані в справу докази, суд дійшов висновку, що визнання позову відповідачем слід прийняти та позов [PERSON] задовольнити, виходячи з такого. Згідно ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстрували шлюб 11 листопада 2010 р. у Яроцькій сільській раді Ужгородського району Закарпатської області, про що зроблений відповідний актовий запис за № 04. Позивачка суду повідомили, що спільно у шлюбу не проживає з відповідачем з вересня 2016 року, тобто більше двох років, мешкають окремо, шлюбних відносин та стосунків з ознаками сім'ї не підтримують. Дана обставина визнана відповідачем. Позивачка та відповідач наполягають на розірванні шлюбу, про що вказали в письмових заявах поданих суду. З врахуванням часу протягом якого сторони спільно не проживають - більше двох років, позиції сторін щодо розірвання шлюбу, суд вважає за недоцільним вживати заходів для примирення сторін у шлюбі. Згідно ч.1 ст.24 СК України шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.3, ч.4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність. За наведених обставин, суд, вважає, що відновлення шлюбу між сторонами є неможливим, оскільки жодна сторона не бажає примирення у шлюбі. Встановлене дає підстави визнати, що подружнє життя сторін фактично припинене і застосувати ст.ст.112, 113 СК України. Позивачкою одночасно з позовною вимогою про розірвання шлюбу заявлено вимогу про стягнення аліментів з відповідача на її користь на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини всіх доходів відповідача. Ця вимога підлягає до задоволення виходячи з такого. З свідоцтва про народження серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої дитини [PERSON],[INFO]. Відповідачем визнано факт проживання його малолітнього сина [PERSON] з матір'ю [PERSON], за адресою: [ADDRESS]. Дана обставина також підтверджена і довідками з Нижньостуденівської сільської ради Міжгірського району від 08.10.2018 р. за вих. № 1199, № 1200. Згідно з ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до вимог ст.181 ч.3 СК України при ухиленні батьків від цього обов'язку кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються за рішенням суду у частці від доходу її матері, батька у твердій грошовій сумі з урахуванням, обставин, зазначених у ст.182 СК України. Згідно ст. 182 СК України суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дітей, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, дітей, а також інші обставини справи, що мають істотне значення. Отже, з врахуванням вищенаведеного, суд вважає, що вимоги позивачки про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та визначення їх розміру у частці від доходу відповідача в розмірі 1/4 частини, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, є обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення. Позивачкою заявлено клопотання про стягнення з відповідача в її користь понесених судових витрат у виді судового збору. Позивачкою заявлено дві позовні вимоги: немайнового характеру (розірвання шлюбу) та майнового характеру (стягнення аліментів). Позивачка при зверненні до суду з цим позовом оплатила судовий збір за подання позову немайнового характеру в сумі 704,80 грн.. Судовий збір за подання позову майнового характеру про стягнення аліментів позивачка не сплачувала з підстав передбачених ч.1 п.3) ст.5 ЗУ "Про судовий збір". Отже, на підставі ч.1, ч.2 п.1 ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути у користь позивачки судові витрати у виді судового збору в сумі 704,80 грн. Окрім цього, з відповідача на підставі ст.141 ЦПК України, ст.4 ЗУ "Про судовий збір", слід стягнути у користь держави судовий збір в сумі 704,80 грн. за позовні вимоги про стягнення аліментів.

Outcome: approved