Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з даним позовом, як законний представник в інтересах своїх малолітніх дітей, обґрунтовуючи його тим, що 26.03.2007р. її чоловік [PERSON] уклав з [PERSON] договір іпотеки, предметом якого є квартира у якій зареєстровані та проживали її та [PERSON] малолітні діти. Оскільки під час укладення спірного договору орган опіки та піклування участі не приймав, тобто вчинявся без попередньої згоди останнього, а Банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, просила суд визнати спірний Договір недійсним. В судовому засіданні позивачка позов підтримала, просила його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] та [PERSON] з позовом погодилися. Представники відповідача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» [PERSON] та [PERSON] проти задоволення позову заперечували, останній подав заяву про застосування позовної давності до вимог позивачки, мотивуючи тим, що строк, у межах якого Позивачка могла предявити цей позов сплинув у 2010 році. Представник [PERSON] доповнив, що відповідач [PERSON] двічі звертався в 2010р. та 2012р. до Київського районного суду м.Одеси з позовами до [PERSON] та [PERSON] про визнання спірного договору іпотеки недійсним, а тому [PERSON] була обізнана про спірний договір та його умови, а отже пропустила строк позовної давності. Вислухавши доводи осіб, що беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 26.03.2007р. [PERSON] уклав з відповідачем [PERSON] кредитний договір №4к-70, який було забезпечено договором іпотеки від тієї ж дати, укладений між [PERSON] та [PERSON] «Фінанси та кредит» товариства з обмеженою відповідальністю в особі начальника відділення N4 Філії «Одеське регіональне управління» Банку «Фінанси та Кредит» товариства з обмеженою відповідальністю, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 26 березня 2007 року та зареєстрований в реєстрі за номером 9. Вподальшому [PERSON] «Фінанси та кредит» товариства з обмеженою відповідальністю приведено у відповідність до діючого законодавства в Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит». Квартира №28 в будинку №170 корпусу №2 по вул.Люстдорфська дорога м.Одеси належить відповідачу [PERSON], в квартирі на час укладення спірного договору іпотеки були зареєстровані та проживали позивачка та донька [PERSON], [INFO]. Крім цього друга дочка [PERSON], [INFO], хоча і не була зареєстрована у квартирі, але фактично в ній мешкала разом з батьками, тобто діти набули права користування житлом, - зазначеною квартирою, як члени сімї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігають це право протягом часу перебування квартири в іпотеці. В листопаді 2014р. ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося з позовом до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності та виселення мешканців з вказаної квартири, у тому числі і неповнолітніх дітей, без надання іншого жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Тобто особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Суд встановив, а сторони не оспорювали, що при укладенні спірного договору іпотеки, пункти 11.3.1 та 11.3.2 якого містять вимоги щодо передачі іпотекодержателю ([PERSON]) права власності на предмет іпотеки при задоволенні вимог останнього або продажу предмету іпотеки будь-якій особі, у порушення вимог статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», статті 177\~СК України\~та статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» попередній дозвіл органу опіки та піклування не брався. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. Відповідно до п. 44 Постанови № 5 від 30.03.2012 Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно зістаттею 32 Цивільного кодексу України,\~статтею 177 Сімейного кодексу України та\~статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-Ш "Про охорону дитинства"\~батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Верховний Суд України висловив правову позицію, викладену у справі №6-396цс15, а саме, що відповідно до частини четвертої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтерес дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Отже, відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти і звернення стягнення на предмет іпотеки з виселенням неповнолітніх є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові. Таким чином, відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування при укладанні спірного договору іпотеки, предметом якого була квартира №28 в будинку №170 корпусу №2 по вул.Люстдорфська дорога м.Одеси, право користування якою мали малолітні [PERSON] та [PERSON], які є дітьми [PERSON] і вимога [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки з виселенням неповнолітніх без надання іншого жилого приміщення, суд вважає підставою для визнання цього договору іпотеки недійсним. Отже порушене цивільне право та інтереси [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] підлягають захисту, а позов задоволенню. Щодо застосування заявленого стороною у справі строків позовної давності, слід зазначити наступне. Згідно зі статтею 3 Закону України "Про іпотеку", іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Але, оскільки норма ч.4 ст.261 ЦК України вказує на те, що, у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особини, позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття, то строк позовної давності за цим позовом ще не почався, оскільки його подано в інтересах малолітніх дітей, а отже підстав для застосування позовної давності не має.

Outcome: approved