Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-03 00:00:00

[PERSON] (далі Позивач) звернувся у суд з позовом, який в подальшому уточнив, до Повного Товариства «ХН-Ломбард «Балканкар-Сервіс» і компанія» (далі Відповідач) про визнання договору позики неукладеним, визнання іпотечного договору недійсним та скасування заборони відчуження майна. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 07 квітня 2011 р між Відповідачем (Кредитор за договором) та Позивачем (Позичальником за договором) було укладено договір №3 позики грошей, за яким Кредитор надає, а Позичальник приймає позику у розмірі 70000,00 грн. На забезпечення зобов'язання даного договору позики, було 07.04.2011 року укладено іпотечний договір № 3 за яким предметом іпотеки є нерухоме майно: квартира [ADDRESS], вартість предмету застави 70000,00 грн. Згідно умов Договору позики №3 Позичальник зобов'язаний надати позику протягом доби. Однак, [PERSON] кошти не отримав, жодного видаткового касового ордера чи розписки, які б свідчили про отримання ним позики в сумі 70000,00 грн. він не підписував. Крім того, поряд із посвідченням договору іпотеки, приватним нотаріусом [PERSON] було накладено заборону на відчуження квартири [ADDRESS]. Вважає договір позики неукладеним, оскільки ним не отримано грошей, заборона відчуження та іпотека нерухомого майна за неіснуючим зобов'язанням такою, що позбавляє власника квартири реалізувати свої права. Просить визнати Договір №3 позики грошей від 07.04.2011р. укладений між Повним Товариством «ХН-Ломбард «Балканкар-Сервіс» і компанія» та [PERSON] - неукладеним, визнати іпотечний договір №3 від 07.04.2011р. на квартиру [ADDRESS] укладений між Повним Товариством «ХН-Ломбард «Балканкар-Сервіс» і компанія» та [PERSON], посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі №78 -недійсним та скасувати заборону відчуження, накладену 07.04.2011 року та зареєстровану за №79, на квартиру [ADDRESS] приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові та просив задовольнити. Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечили та пояснили, що цивільне законодавство визначає, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом, пред'явлення позову у цивільному судочинстві із вимогою про визнання договору неукладеним не передбачено у ст. 16 ЦК України. Таким чином, вимога про визнання договору неукладеним не відповідає способам захисту цивільних прав. Крім того, представник відповідача Петринін О.В. в судовому засіданні повідомив, що [PERSON] при укладенні оспорюваного договору позики отримав грошові кошти в сумі 70000 грн. в офісі повного товариства «ХН-Ломбард «Балканкар-Сервіс» і компанія» у м. Львові у його писутності. Просять суд відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Третя особа, в судове засідання не з'явився, явку уповноваженого представника не забезпечив, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, на адресу суду надіслала пояснення, що при посвідченні іпотечного договору квартири [ADDRESS], нею було дотримано всіх вимог законодавства щодо форми даного виду правочину, просила розглядати справу без її присутності. На підставі ч.3 ст. 209 ЦПК України в судовому засіданні 04.08.2014 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про нотаріат». Відповідно до вимог статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог статті 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог частини 1 статті 11 ЦПК України, якою закріплений принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Відповідно до ч.7 ст.110 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) позови, що виникають з діяльності філії або представництва юридичної особи, можуть пред'являтися також за їх місцезнаходженням. Відповідно до ч. 1 ст. 114 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна пред"являються за місцезнаходженням майна обо основної його частини. В судовому засіданні встановлено, що 07 квітня 2011 року між Повним Товариством «ХН-Ломбард «Балканкар-Сервіс» і компанія» (Кредитор) та [PERSON] (Позичальник) було укладено договір №3 позики грошей на суму 70 000,00 грн. Згідно умов п.3.1 даного договору Кредитор зобов'язується надати Позичальнику позику протягом одної доби з моменту посвідчення договору Позичальником. Позика надається Позичальнику готівкою. Як пояснив Позивач та підтверджується матеріалами справи на забезпечення зобов'язання, що випливають з Договру № 3 від 07.04.2011 р. між Повним Товариством «ХН-Ломбард «Балканкар-Сервіс» і компанія» (Іпотекодержатель) та [PERSON] (Іпотекодавець) 07.04.2011р. було укладено іпотечний договір №3 за яким предметом іпотеки є нерухоме майно:квартира [ADDRESS], який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], вартість предмету застави згідно договору становить 70 000,00 грн. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, обов'язковою умовою для підтвердження реальності договору позики є передання позикодавцем грошової суми або визначеної кількості речей. Однак, суду відповідачем не було представлено жодного документу який є належним та допустимим доказом факту передачі грошової суми позичальнику, що надало б оскаржуваному договору позики реального характеру. Покликання представників відповідача на копію видаткового касового ордеру від 07.04.2011 р. суд до уваги не приймає оскільки на вказаному документі відсутня печатка товариства та порядковий номер, а крім того, представники відповідача подавали вказаний документ з порушення порядку надання суду доказів, а саме після розгляду справи по суті та надання пояснень сторонами, свідками по справі. За таких обстваин суд відмовив представникам вдповідача у долученні вказаного документа до матеріалів справи, так як він не може вважатися належним та допустимим доказом по вказаній справі, а також був поданий в матеріали справи з порушення встановленого порядку, передбаченого ст. 131 ЦПК України. Так само не можуть вважатися належними та допустимими доказами по вказаній справі заява [PERSON] щодо отримання позики та відео та фотографії, в долученні яких судом відмовлено представнику відповідача з аналогічнх підстав. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Отже, досліджуючи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. У судовому засіданні [PERSON] був допитаний у якості свідка під присягою в порядку ст. 62 ЦПК України, та повідомив, що кошти за договором позики йому були потрібні на придбання земельної ділянки, однак після підписання договору позики та іпотечного договору протягом двох днів коштів йому не було надано, а на третій день з моменту укладання договору позики йому стало відомо, що земельну ділянку яку Позивач планував придбати уже продано. Отже, коштів від Відповідача не отримував, ПТ «ХН-Ломбард «Балканкар-Сервіс» і компанія» до нього не позивався. Звернувся до суду з причин, що квартира дотепер перебуває під забороною на відчуження. В судовому засіданні допитана в якості свідки [PERSON] повідомила, що спірну квартиру [ADDRESS], вона отримала в спадок від бабусі, а потім переписала на [PERSON], який є її племінником, бо стояла на черзі мала можливість отримати житло. [PERSON] там деякий чс проживав, а потім в 2013 році вирішили переписати квартиру назад на себе, однак взнала, що ця квартира перебуває в іпотеці під забороною. Знає зі слів [PERSON] про те, що ним в 2011 р. було укладено договір позики з відповідачем на суму 70000 грн. та договір іпотеки на вказану квартиру, однак грошей йому ломбард не виплатив. Протягом останнього року представники відповідача зв"язувалися з нею та намагалися отримати від неї суму боргу за [PERSON] в розмірі 25 000 доларів США. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням ст. 55, 124 Конституції та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень ч. 2-5 ст. 13 ЦК України. Оскільки норми Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Із тексту постанови ВСУ у справі № 6-20цс11 від 21.05.2012 р. також випливає, що обмежене тлумачення судом ст. 16 ЦК України суперечить зазначеним положенням та призводить до неправомірної відмови особі в реалізації її права на судовий захист. Порушене право або інтерес мають захищатись передбаченими законом або договором способами, а також способами, хоч і не передбаченими законом, але такими, що відповідають змісту порушеного права, способу його порушення та наслідкам, які спричинило це порушення. При вирішенні справ про визнання договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Суди повинні розмежовувати договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства. Зокрема, визнання правочину таким, що не відбувся, (договору неукладеним) як способу захисту цивільного права чи інтересу обґрунтовується необхідністю визначення правової природи та правових наслідків цього явища, яке тісно пов'язане з питанням дійсності та недійсності правочину. Наголошується при цьому, що суд не може відмовити у вирішенні таких вимог за відсутністю у ст. 16 ЦК відповідного способу судового захисту для таких вимог з огляду на положення ст. 124 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до п.1 ст.1051 ЦК України, Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця. За таких обставин, твердження Відповідача, що вимога про визнання договору неукладеним не відповідає способам захисту цивільних прав є такими, що не відповідають дійсності та суперечать чинному законодавству України. Статтею 11 ЦК України визначено, що підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Пункт 7 ч.2 ст. 16 ЦК України вказує на те, що одним із способів захисту цивільних прав є припинення судом цивільного правовідношення. Таким чином, суд дійшов висновку, що оскільки нормами ст.1046 ЦК України передбачено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей, однак Позивачем коштів згідно договору не отримано, чого Відповідач не спростовує належними доказами, то даний Договір № 3 позики грошей від 07.04.2011р. укладений між Повним Товариством «ХН-Ломбард «Балканкар-Сервіс» і компанія» та [PERSON], слід визнати - неукладеним. Визнання договору недійсним своїм наслідком має двосторонню реституцію, передбачену ст. 216 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), тобто, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Наслідком визнання договору позики недійсним є також недійсність договору застави чи іпотеки, адже, відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення. Отже, недійсність договору позики спричиняє недійсність договору застави чи договору іпотеки, які зазвичай укладаються з метою забезпечення виконання договору позики, і як наслідок Іпотекодержатель повинен повернути предмет застави позичальникові (іпотекодавцю), що передавався у володіння Позикодавцю. Виходячи з вищенаведеного, а також п. 6 ст. 3 ЦК України, яка вказує, що загальними засадами цивільного законодавства є: справедливість, добросовісність та розумність, ст.41 Конституції, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним, суд приходить до переконання, що іпотечний договір №3 від 07.04.2011р. на квартиру [ADDRESS] укладений між Повним Товариством «ХН-Ломбард «Балканкар-Сервіс» і компанія» та [PERSON], посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі №78, слід визнати недійсним та скасувати заборону відчуження, накладену 07.04.2011 року та зареєстровану за №79, на квартиру [ADDRESS] приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Outcome: approved