Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-19 00:00:00

[PERSON] 16 квітня 2018 року пред`явила до [PERSON] позов про встановлення фактів, що мають юридичне значення, а саме: 1)що [PERSON] , яка померла [INFO] , є бабою позивачки; 2)що [PERSON] , яка померла [INFO] , є рідною сестрою позивачки; 3)що вона, позивач, прийняла спадщину шляхом вступу у володіння та управління майном після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] та визнання за нею, позивачкою, права власності на 1/6 частку житлового будинку [ADDRESS] , як спадщину після смерті її баби [PERSON] , яка померла [INFO] , визнання права на Ѕ частину земельної частки (паю) розміром 1,56 в умовних кадастрових гектарах, що розташований у с. Викоти Самбірського району Львівської області, у порядку спадкування після смерті [PERSON] та якій дане право належало на підставі Сертифіката серії ЛВ № 0082841, виданого 16 травня 1997 року. Також, [PERSON] просила визнати недійсним заповіт, посвідчений 18 липня 2017 року державним нотаріусом Самбірської державної нотаріальної контори Мариняк Н.М. від імені [PERSON] , та визнати за нею, позивачкою, право власності на 5/6 часток житлового будинку [ADDRESS] у порядку спадкування після смерті [PERSON] , а також визнати за нею, позивачкою, право на 1/2 частину земельної частки (паю) розміром 1,56 в умовних кадастрових гектарах, який розміщений у с. Викоти Самбірського району, у порядку спадкування після смерті [PERSON] , яка успадкувала його після смерті [PERSON] . У обґрунтування позову посилалася на те, що [INFO] померла її баба [PERSON] . Її, позивачки, матір`ю була [PERSON] , яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище [PERSON] на [PERSON] , а вона, позивачка, після реєстрації шлюбу змінила своє прізвище з [PERSON] на [PERSON] . Однак, у актових записах про народження її, позивачки, матері є розбіжності у написанні її імені, а саме, вона записана як [PERSON] , а також невірно записано ім`я її баби, а саме не [PERSON] , а [PERSON] . Хоча, існують розбіжності у вказаних документах у написанні імені її матері та баби, довідкою Бісковицької сільської ради від 2 квітня 2018 року № 840 та виписками з погосподарських книг за період з 1974 -1975 роки та 1983-1985 роки підтверджуються родинні відносини між ними. Баба за життя заповіту не складала і на час смерті з нею проживала сестра позивачки [PERSON] . Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] була б її, позивачки, мати [PERSON] , якщо б була живою, однак, вона померла [INFO] . Згідно ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти ( у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до ст. 548 цього Кодексу для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1)якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно довідки, виданої Бісковицькою сільською радою 27 жовтня 2017 року № 424, на день смерті [PERSON] з нею проживали внучка - [PERSON] , 1957 року народження, та правнук [PERSON] , 1978 року народження . Отже, [PERSON] фактично вступила у володіння спадковим майном після смерті баби, [PERSON] та спадщину прийняла, проте до нотаріуса не зверталася і спадщину після смерті баби не оформила. Крім сестри, [PERSON] також вступила у володіння спадковим майном після смерті баби, зокрема, із сестрою [PERSON] погодили після похорону, що позивачка забере собі бабині меблі (сервант, шафу та два ліжка), перину та 4 подушки, які їй допомагали забирати брат [PERSON] та сусідка [PERSON] . Також, після смерті баби позивачка разом із сестрою засаджували присадибну ділянку та брала частину урожаю, оскільки власного поля вона не мала і обробляти город їй та сестрі, допомагали сусіди [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , брат [PERSON] та сестра [PERSON] . На момент смерті її бабі [PERSON] , яка померла [INFO] , сестрі [PERSON] та племіннику [PERSON] належало по 1/3 частині житлового будинку [ADDRESS] , як частки в майні колишнього колгоспного двору. Так, згідно довідки № 435, виданої 31 жовтня 2017 року Бісковицькою сільською радою Самбірського району Львівської області станом на [INFO] по [ADDRESS] проживали: голова господарства [PERSON] , 19000 року народження, внучка [PERSON] , 1957 року народження, [PERSON] ? 1978 року народження. Тип двору, згідно погосподарської книги колгоспний. Крім цього, згідно довідки, виданої Самбірським МБТІ вказаний житловий будинок вцілому зареєстрований на праві приватної власності за [PERSON] , як головою колгоспного двору на підставі Свідоцтва про право власності. Також, її бабі [PERSON] на момент смерті належала земельна частка (пай) розміром 1, 56 в умовних кадастрових гектарах, яка знаходиться у с. Викоти та належала їй на підставі Сертифіката серії ЛВ № 0082841, виданого 16 травня 1997 року на підставі розпорядження голови Самбірської РДА від 27.03.1997 року . Син її сестри [PERSON] - [PERSON] помер [INFO] . [PERSON] спадщину після смерті свого сина [PERSON] прийняла, однак до нотаріуса не зверталася. Отже, [PERSON] належали 2/3 частини цього будинку, з яких 1/3 частина в майні колишнього колгоспного двору, 1/6 частина, як спадкове майно після смерті [PERSON] та 1/3 частина після смерті її сина [PERSON] у порядку спадкування за законом. [INFO] померла [PERSON] . До дня смерті вона хворіла онкологічним захворюванням з больовим синдромом, у березні 2017 року їй ампутували молочну залозу, однак лікування не дало позитивного результату, крім цього після втрати сина з 2011 року вона почала себе дивно поводити та у неї були провали у пам`яті. Коли [PERSON] перебувала у лікарні на стаціонарному лікуванні, їй, [PERSON] , стало відомо, що [PERSON] склала заповіт у користь відповідача. На її питання чи складала заповіт, [PERSON] відповіла, що відповідач возив її до відділу Держгеокадастру і вона підписувала якісь документи, однак не пригадує які, та пояснила, що заповіту вона не складала. Відтак, [PERSON] не могла скласти заповіт у користь відповідача, оскільки він не здійснював за нею догляд, не відвідував її не надавав жодних коштів, так як був для неї чужою людиною. Вона ж, [PERSON] , приїжджала до сестри, навідувала її та допомагала по господарству і жодного разу відповідача в будинку не бачила. У той час коли сестра перебувала на стаціонарному лікуванні у вересні 2017 року, вона, позивачка, від неї не відходила, давала свої кошти на лікування та здійснила її поховання, тому вважає, що заповіт не відповідав волі [PERSON] та її волевиявлення не було вільним, оскільки підписуючи такий, вона не усвідомлювала значення своїх дій і не могла скласти заповіт у користь чужої людини. 3 листопада 2017 року вона, [PERSON] , звернулася до Самбірської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] , нотаріусом була заведена спадкова справа, однак оформити спадщину за законом після смерті [PERSON] позивач не може через наявність заповіту, складеного її сестрою у користь відповідача та у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] їй також відмовлено, оскільки вона не підтвердила факту вступу в управління або володіння майном та нотаріус вважає, що вона пропустила строк для прийняття спадщини після смерті баби. Позивачка [PERSON] 26 жовтня 2018 року збільшила розмір позовних вимог та просила визнати за нею, позивачкою, право власності на земельну ділянку площею 0,1150 га, яка призначена для обслуговування житлового будинку та розташована на території Воютицької сільської ради у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , якій земельна ділянка належала на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії ІУ-ЛВ № 084349 від 22 липня 1996 року ( том 1 а. с. 100-106). Також позивачка [PERSON] 21 лютого 2019 року змінила підстави позову та просила встановити факти, що мають юридичне значення, а саме: 1)що вона, [PERSON] є внучкою [PERSON] , яка померла [INFO] ; 2)що вона, [PERSON] , є рідною сестрою [PERSON] , яка померла [INFO] ; 3)що вона, [PERSON] фактично прийняла спадщину шляхом вступу у володіння та управління майном після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] ; 4)Визнати за нею, позивачкою, право власності на 1/6 частину житлового будинку [ADDRESS] , як спадкового майна після смерті її баби [PERSON] , яка померла [INFO] , 5)Визнати за нею позивачкою, право на Ѕ частину спадкового майна, а саме, право на земельну частку (пай) розміром 1,56 в умовних кадастрових гектарах, який розміщений у с. Викоти Самбірського району Львівської області, у порядку спадкування після смерті її баби [PERSON] та якій дане право належало на підставі Сертифіката серії ЛВ № 0082841, виданого 16 травня 1997 року; 6)визнати недійсним заповіт, посвідчений 18 липня 2017 року державним нотаріусом Самбірської державної нотаріальної контори Мариняк Н.М. від імені [PERSON] ; 7)визнати за нею, позивачкою, право власності на 5/6 часток житлового будинку [ADDRESS] у порядку спадкування після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] ; 8)визнати за нею, позивачкою, право на 1/2 частину у праві на земельну частку (пай) розміром 1,56 в умовних кадастрових гектарах, який розміщений у с. Викоти Самбірського району у порядку спадкування після смерті [PERSON] , яка успадкувала його після смерті [PERSON] ( том 1 а.с. 231-236). Відповідно до ухвали судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 14 травня 2018 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено підготовче засідання. Згідно ухвали Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 11 червня 2018 року задоволено заяву про самовідвід головуючому судді Казану І.С. та на підставі повторного атвоматизованого розподілу судової справи 12 червня 2018 року для розгляду вказаної справи визначено суддю Кравціва В.І. На підставі ухвали Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18 березня 2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Під час розгляду справи по суті позивачка та її представника адвокати Стецяк В.М. та Гаврилова Н .М. у підтримання позовних вимог посилалися на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] подав відзив про заперечення позову, у якому посилався на те, що позивачка [PERSON] не зверталася до Самбірської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті її баби [PERSON] і не вступила в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, а відтак пропустила строк для прийняття спадщини після смерті своєї баби [PERSON] , що видно із листа нотаріуса. Крім цього, якщо [PERSON] мала намір заявляти вимогу про встановлення факту фактичного прийняття спадщини [PERSON] , то її право виникло з дня смерті спадкодавця і протягом трирічного строку позовної давності, який сплив 15 січня 2003 року. Тому, [PERSON] була єдиним спадкоємцем майна своєї баби [PERSON] , яка прийняла спадщину та відповідно набула право на спадкування всього майна [PERSON] за законом відповідно до ст. 530 ЦК УРСР 1963 року та подала заяву до Самбірської державної нотаріальної контори 18 липня 2017 року. Також, 18 липня 2017 року [PERSON] подала до Самбірської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті свого сина [PERSON] , так як на день смерті проживала та було зареєстроване її місце проживання у вказаному житловому будинку, що підтверджується довідкою. Отже, [PERSON] була єдиним спадкоємцем, яка успадкувала майно своєї баби [PERSON] та сина [PERSON] . За життя, 18 липня 2017 року, [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно заповіла йому, відповідачу, який посвідчений державним нотаріусом Самбірської державної нотаріальної контори Мариняк Н.М. у приміщенні цієї контори. При його посвідченні нотаріусом були дотримані вимоги розділу 1 глави 4, розділу 2 глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Отже, ні законом, ні засадами розумності не обмежується право заповідача на призначення спадкоємцем будь-якої особи за своїм власним вибором, а наявність інших родичів спадкодавця не є підставою для неможливості складання заповіту у користь сторонньої особи. Посилання позивачки, що складений [PERSON] заповіт не відповідав її волі не підтверджено жодними належними та допустимими доказами і не може підтверджуватися показаннями свідків, а навпаки спростовується фактом посвідчення його нотаріусом. Він, [PERSON] , будучи спадкоємцем майна [PERSON] за заповітом 3 листопада 2017 року звернувся до Самбірської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де була зареєстрована спадкова справа. Оскільки, [PERSON] була спадкоємцем майна [PERSON] та [PERSON] , то на день своєї смерті мала право на вказаний будинок в цілому та земельну частку (пай) у СВСГ «Викоти» розміром 1, 56 в умовних кадастрових гектарах і це майно успадкував він, [PERSON] (том 1 а. с. 241-244). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача нотаріус Самбірської державної нотаріальної контори Мариняк Н.М. пояснила, що 18 липня 2017 року нею було посвідчено заповіт, який складений [PERSON] у користь [PERSON] , однак саму особу заповідача вона не пригадує. Нічим заповіт не запам`ятався, стандартний заповіт, процедура його складення не була порушена, нею було з`ясовано дійсність намірів заповідача, після чого його було посвідчено. Крім цього, при посвідченні заповіту, нею, нотаріусом, роз`яснено заповідачу про наявність осіб, які мають обов`язкову частку в майні. Вислухавши пояснення учасників справи, показання свідків, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. І. Щодо фактів, які мають юридичне значення. Відповідно до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, родинних відносин між фізичними особами. У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану. Із свідоцтва про народження, свідоцтва про укладення шлюбу та паспорта громадянина України вбачається, що позивачка [PERSON] народилася [INFO] у с. Викоти Самбірського району Львівської області і її батьками записані [PERSON] та [PERSON] і після укладення шлюбу [INFO] їй присвоєно прізвище [PERSON] (том 1 а. с. 13, 14, 15). Із Витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження та про реєстрацію шлюбу відомо, що ім`я матері позивачки [PERSON] - [PERSON] у вказаних документах записано [PERSON] та дата і рік її народження записано [INFO] (том 1 а. с. 16, 17). Однак, із свідоцтва про смерть видно, що [INFO] у с. Викоти у віці 59 років померла [PERSON] , [INFO] (том 1 а. с. 18). Також, із свідоцтва про смерть убачається, що [INFO] у с. Викоти Самбірського району у віці 100 років померла [PERSON] , [INFO] (том 1 а. с. 19). Із довідки № 435, виданої виконавчим комітетом Бісковицької сільської ради Самбірського району Львівської області 31 жовтня 2017 року, відомо, що станом на [INFO] року по [ADDRESS] проживали: голова домогосподарства - [PERSON] , 1900 року народження, внучка [PERSON] , 1957 року народження, та правнук - [PERSON] , 1978 року народження (том 1 а. с. 20). Із витягів із погосподарської книги за 1974 рік видно, що [PERSON] , 1900 року народження, була головою колгоспного двору, до складу членів її сім`ї входили: дочка - [PERSON] , [INFO] , зять [PERSON] , [INFO] , внучка [PERSON] , [INFO] , внучка [PERSON] , [INFO] , та внук [PERSON] , [INFO] (том 1 а. с. 31). Із витягів з погосподарської книги за 1983 рік відомо, що до членів двору, головою якого була [PERSON] належали її син [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] (том 1 а. с. 34). Отже, наведені докази, а саме: дані про вік, місце народження та місце проживання [PERSON] із достовірністю свідчать про те, що [PERSON] є внучкою [PERSON] , яка померла [INFO] . Також, із свідоцтва про смерть видно, що [INFO] у с. Викоти у віці 60 років померла [PERSON] , [INFO] (том 1 а. с. 37). Із Витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження та про реєстрацію шлюбу відомо, що [PERSON] , [INFO] , буда дочкою [PERSON] та [PERSON] , якій після реєстрації шлюбу 11 червня 1977 року у виконавчому комітеті Бісковицької сільської ради Самбірського району Львівської області присвоєно прізвище [PERSON] ( том 1 а. с. 39). Із витягів із погосподарської книги за 1983 рік, особистий рахунок № [NUMBER] , вбачається, що головою двору записана [PERSON] , а до складу її сім`ї належав син [PERSON] , [INFO] (том 1 а. с. 34-35). Із довідки № 400, виданої 13 жовтня 2017 року виконавчим комітетом Бісковицької сільської ради Самбірського району Львівської області, видно, що до дня смерті місце її проживання [PERSON] , яка померла [INFO] було зареєстроване та вона проживала одна по [ADDRESS] (том 1 а. с. 40). Отже, наведені докази, а саме: дані про вік, місце народження, дані про батьків, місце проживання та місце смерті [PERSON] із достовірністю свідчать про те, що [PERSON] є рідною сестрою [PERSON] , яка померла [INFO] . ІІ. Щодо спадкування після смерті [PERSON] . Пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. У п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 роз`яснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Отже, до вказаних спірних правовідносин необхідно застосовувати положення ЦК УРСР. Згідно ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Статтею 548 цього Кодексу було встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Із довідки № 1777, виданої Самбірським МБТІ 13 жовтня 2017 року, відомо, житловий будинок [ADDRESS] в цілому зареєстрований на праві особистої власності за [PERSON] , як головою колгоспного двору, на підставі Свідоцтва про право власності, виданого на підставі рішення виконкому Самбірської районної ради від 22 вересня 1988 року за № 275 (том 1 а. с. 25). Також, із Витягу з книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) по Викотівській сільській раді вбачається, що [PERSON] , яка проживала у с. Викоти Самбірського району Львівської області, належала земельна частка (пай) розміром 1,56 в умовних кадастрових гектарах у СВСГ «Викоти» на підставі сертифіката від 16 травня 1997 року, виданого на підставі розпорядження голови Самбірської РДА від 27 березня 1997 року № 184 ( том 1 а. с. 24). У п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", до правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України "Про власність" застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст. 120 та 123 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності ( стаття 112 цього кодексу). Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Із довідки № 435, виданої виконавчим комітетом Бісковицької сільської ради Самбірського району Львівської області 31 жовтня 2017 року, відомо, що станом на 01 липня 1990 року за адресою по [ADDRESS] проживали: голова домогосподарства - [PERSON] , 1900 року народження, внучка [PERSON] , 1957 року народження та правнук [PERSON] , 1978 року народження; тип двору, згідно погосподарської книги - колгоспний (том 1 а. с. 20). Отже, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належало по 1/3 частині житлового будинку [ADDRESS] , як частки у майні колишнього колгоспного двору. Із довідки № 424, виданої виконавчим комітетом Бісковицької сільської ради Самбірського району Львівської області вбачається, що місце проживання [PERSON] , яка померла [INFO] , було зареєстроване за адресою: [ADDRESS] , де вона проживала до дня своєї смерті. Згідно даних погосподарських книг на день її смерті за вказаною адресою з особовим рахунком № [NUMBER] проживали: внучка [PERSON] , 1957 року народження, та правнук [PERSON] , 1978 року народження (том 1 а. с. 22). За наведеного, унаслідок смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входило право власності на 1/3 частину вказаних житлового будинку та земельна частка (пай) і [PERSON] прийняла спадщину, оскільки фактично вступила у володіння спадковим майном, хоча із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталася. Згідно зі ст. 529 ЦК УРСР онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. [PERSON] після смерті її баби [PERSON] мала право на спадщину як дочка [PERSON] , яка була дочкою [PERSON] , та фактично її прийняла, оскільки вступила у фактичне володіння спадковим майном, оскільки забрала речі домашнього побуту та меблі, а також обробляла земельну ділянку, хоча на час смерті її баби [PERSON] з нею не проживала та із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини не зверталася. Вказані дії [PERSON] підтверджуються такими доказами. Так, свідок [PERSON] показала, що після смерті [PERSON] її город обробляли сім`я [PERSON] , її брат з дружиною. Коли баба померла, то [PERSON] закликала її, [PERSON] , і вона допомагала у похоронах. Син [PERSON] - [PERSON] казав, щоб тітка [PERSON] собі забрала ліжка, бо він хоче купити натомість диван і крісла. Тоді [PERSON] забрала ліжка і образи. Сім`я відповідача на початку липня 2017 року перекрили їй дорогу, щоб вона не ходила до [PERSON] приходила до [PERSON] але ходила до неї не сама, ходила або братова з нею, або наймолодша сестра. Свідок [PERSON] показав, що після смерті [PERSON] землю обробляли [PERSON] і [PERSON] , яка приходила і допомагала, однак таке тривало до дня смерті сина [PERSON] . У будинку [PERSON] залишилася проживати [PERSON] , що [PERSON] обробляла город, він бачив сам, бо ходив там і декілька разів вивозив гній. Бачив також, що до [PERSON] ходила сусідка [PERSON] Свідок [PERSON] показала, що жила неподалік від [PERSON] . Там жила баба, [PERSON] і її син [PERSON] . Стосунки між [PERSON] і [PERSON] зіпсувалися після смерті [PERSON] , який був сином [PERSON] . Отже, [PERSON] після смерті її баби [PERSON] успадкувала право власності на 1/6 частину житлового будинку по [ADDRESS] та Ѕ частину земельної частки (паю), проте, нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину з посиланням на те, що вона пропустила строк для прийняття спадщини після смерті її баби [PERSON] (том 1 а. с. 36). ІІІ. Щодо визнання заповіту недійсним. Із свідоцтва про смерть видно, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] (том 1 а. с. 37). Із спадкових справ убачається, що 3 листопада 2017 року [PERSON] звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , однак свідоцтво про право на спадщину їй не було видане, у зв`язку з тим, що 30 листопада 2017 року до нотаріуса звернувся [PERSON] із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (том 1 а. с. 140-158, 159-164). Із заповіту, складеного 18 липня 2017 року та посвідченого державним нотаріусом Самбірської державної нотаріальної контори Мариняк Н.М., відомо, що при житті, [PERSON] , склала заповіт, за яким, на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: все своє майно, яке належить їй і буде належати на день смерті, де б воно не було і з чого б воно не складалося, заповіла [PERSON] , [INFO] . Вказаний заповіт складений у приміщенні Самбірської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 2-744 (том 1 а. с. 49). Згідно ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1234 ЦК України має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Відповідно до ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Статтею 248 цього Кодексу встановлено, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Згідно ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно п. 2) ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази та брати участь у дослідженні доказів. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що позивачкою не надано докази про те, що волевиявлення заповідача [PERSON] у момент складання заповіту не було вільним і не відповідало її волі. Так, відповідно до розділу 1 глави 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністрества юстиції України 22.02.2012 року № 296/5, дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону України «Про нотаріат», що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. Отже, законом не обмежується право заповідача на призначення спадкоємцем будь-якої особи за своїм власним вибором, чим би цей вибір і не був зумовлений. Наявність інших родичів спадкодавця не є підставою для неможливості складення заповіту в користь не родича, а сторонньої особи. Із медичних карт стаціонарного хворого відомо, що [PERSON] знаходилася на стаціонарному лікуванні у період з 13.03.2017 по 31.03.2017, з 03.04.2017 по 18.04.2017 та з 24.09.2017 по 07.10.2017, тобто на час складення заповіту на стаціонарному лікуванні не перебувала, і в даних медичних картах відсутні відомості про порушення її свідомості (том 1 а. с. 191-226). Із показань свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відомо, що відносини між [PERSON] та [PERSON] погіршилися після смерті її сина [PERSON] . Тому, посилання позивача про те, що [PERSON] не мала внутрішньої волі розпорядитися своїм майном на користь чужої людини, оскільки у неї була ще рідна сестра та брат є голослівним і таким що не грунтується на нормах права, у зв`язку з чим її позовна вимога про визнання вказаного заповіту задоволенню не підлягає.

Outcome: partial