Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області, із заявою, де заінтересованою особою вказав: Хрустальнинський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, про встановлення факту народження 13 травня 2017 року [PERSON], в місті Севастополі, дитини жіночої статті, вагою 3 кілограми 115 грам, зростом 52 сантиметра. У судове засідання для розгляду справи по суті, призначене на 09 червня 2017 року, сторони не зявились. Заявник подав заяву, якою просив розглянути справу без його участі, на підставі доказів які є в матеріалах справи. Заінтересована особа подала заяву, якою просила розглянути справу без участі представника. Позиція заявника полягала у тому, що його донька [PERSON], 13 травня 2017 року у місті Севастополі, народила дівчинку, вагою 3 кілограми 115 грам, зростом 52 сантиметрів. Але у звязку із тим, що дитина народилась у місті Севастополі, тобто на території Автономної Республіки Крим, яка має статус тимчасово окупованої території України, і на якій органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, він, вважаючи себе дідусем цієї дитини не може отримати медичне свідоцтво про її народження, встановленого державою Україна зразка і виданого медичним закладом України. Як наслідок, він не може зареєструвати факт народження своєї онуки в органах державної реєстрації актів цивільного стану України. Заінтересована особа проти задоволення заяви не заперечувала. Розглядаючи заяву [PERSON] по суті, суд виходить з такого. Відповідно до положень частини 2 статті 49 Цивільного кодексу України, актами цивільного стану є, серед іншого, народження фізичної особи. А згідно з положеннями частини 3 і 4 цієї ж статті, народження фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Положення частини 1 статті 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачають, що підставою для державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я, документи, що підтверджують факт народження. А підпунктом 2 пункту 1 Розділу ІІІ «Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні», затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/5, прямо передбачено, що підставами для проведення державної реєстрації народження дитини є: а) медичне свідоцтво про народження (форма N 103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 N 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за N 1150/13024 (далі - медичне свідоцтво про народження), що видається закладами охорони здоров'я незалежно від підпорядкування та форми власності, де приймаються пологи. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров'я державна реєстрація народження проводиться на підставі медичного свідоцтва про народження або медичної довідки про перебування дитини під наглядом лікувального закладу (форма N 103-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08 серпня 2006 року N 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за N 1150/13024 (із змінами) (далі - медична довідка про перебування дитини під наглядом лікувального закладу), та висновку про підтвердження факту народження дитини поза закладом охорони здоров'я за формою, встановленою у додатку 3 до Порядку підтвердження факту народження дитини поза закладом охорони здоров'я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09 січня 2013 року N 9;\~ б) медичне свідоцтво про народження, медична довідка про перебування дитини під наглядом лікувального закладу. Ці документи подаються для державної реєстрації народження дитини, яка досягла одного року і більше. Медична довідка про перебування дитини під наглядом лікувального закладу заповнюється лікарем, під наглядом якого перебуває новонароджений, і засвідчується підписом керівника закладу охорони здоров'я та круглою печаткою закладу; в) акт, складений відповідними посадовими особами (капітаном судна, командиром, начальником потяга тощо) за участю двох свідків і лікаря або фельдшера (якщо лікар або фельдшер були на транспортному засобі), у випадку народження дитини на морському, річковому, повітряному судні, у потязі або в іншому транспортному засобі. У разі відсутності лікаря або фельдшера державна реєстрація народження проводиться на підставі вказаного акта та медичної довідки про перебування дитини під наглядом лікувального закладу. При відсутності підстав для державної реєстрації народження, визначених у цьому пункті, державна реєстрація народження проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту народження даною жінкою. Таким чином, для державної реєстрації факту народження дитини без рішення суду, діюче законодавство України вимагає від заявника надати органу державної реєстрації актів цивільного стану: або медичне свідоцтво про народження дитини (якщо дитина народилась у закладі охорони здоров`я); або медичне свідоцтво про народження чи медична довідка про перебування дитини під наглядом лікувального закладу, та висновок про підтвердження факту народження дитини поза закладом охорони здоров`я (якщо дитина народилась поза закладом охорони здоров`я); або акт, складений відповідними посадовими особами за участю як мінімум двох свідків (за відсутності лікаря чи фельдшера) у випадку народження дитини в транспортному засобі. При цьому, у перших двох випадках, документ обовязково складається представниками закладу охорони здоров`я, що утворені відповідно до законів України. Судом встановлено, що [PERSON] [INFO] являється донькою [PERSON], тобто заявника у цій справі (а.с.9). Тринадцятого жовтня 2016 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] про що Сєвєродонецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, складено відповідний актовий запис № 844 та видано свідоцтво про шлюб серії І-ЕД № 227022 (а.с.7). Під час перебування у зареєстрованому шлюбі [PERSON] завагітніла (а.с.2) та 13 травня 2017 року у місті Севастополі, Автономна Республіка Крим, Україна, народила дитину жіночої статі, вагою 3 кілограми 115 грам, зростом 52 сантиметра (а.с.2,8). Суд констатує, що остання обставина встановлена судом на підставі наданих заявником письмових доказів у вигляді медичного свідоцтва про народження дитини, що видане закладом охорони здоров`я «Центр охорони здоровя матері та дитини» пологовий будинок № 2, який не входить у систему закладів, утворених державою Україна, не зареєстрований за законодавством України, але знаходиться на території держави Україна, зокрема у місті Севастополь, Аавтономна Республіка Крим. Суд враховує, що в силу положень статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупованою територією визначається сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій. А також те, що відповідно до положень частини 2 статті 9 цього Закону, будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. І фактично, що є загальновідомими обставинами, нині, право на свободу та особисту недоторканість не забезпечуються державою Україна на території міста Севастополь, що підтверджується Постановою Верховної Ради України від 21 травня 2015 року №462 «Про Заяву Верховної Ради України "Про відступ України від окремих зобовязань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод"». А це, обєктивно свідчить про те, що на території міста Севастополь, нині, жодний орган державної влади України, у тому числі і його заклади системи охорони здоров`я і системи реєстрації актів цивільного стану громадян працювати не можуть, а тому суд погоджується із тим, що отримати документи, встановленого законодавством України зразка і виданих компетентним Україною закладом для підтвердження факту народження дитини, заявник не може. Проте суд оцінює і сприймає надані йому докази як допустимі, достовірні та належні на підтвердження факту народження [PERSON] 13 травня 2017 року у місті Севастополь Автономна Республіка Крим, Україна, дитини жіночої статі, вагою 3 кілограми 115 грам, зростом 52 сантиметра, виходячи з наступного. Дійсно, положеннями частини 3 та 2 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті (тобто будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом), є недійсним і не створює правових наслідків. Проте, в силу положень частини 1 статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. І, з огляду на положення частини 5 статті 8 Цивільного процесуального кодексу України, у разі невідповідності закону України міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір. Одним з таких договорів є Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, згоду на обов`язковість якого була надана Верховною Радою України шляхом ратифікації названої Конвенції, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Означена Конвенція, положеннями статті 32 передбачила, що всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї є юрисдикцією Європейського Суду з прав людини. Тому виходячи із цього, а також на підставі статей 17 і 18 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суд застосовує Конвенцію та практику названого Суду, як джерело права. Як відзначив Європейський Суд з прав людини в своєму рішенні від 10 травня 2001 року (справа Кіпр проти Туреччині), зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих де-факто органів та інститутів окупаційної влади далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать (п.96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (п.92). А в рішенні від 23 лютого 2016 року (справа Мозер проти Республіки Молдова та Росії), Європейський Суд з прав людини вказав на те, що першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (п.142). Тому з огляду на обставини цієї справи та зобов`язання України, як однієї з Договірних Сторін Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, поважати права людини, суд не бачить підстав аби не враховувати впроваджений Європейським судом з прав людини підхід. А тому і застосовувати, у даному випадку положення саме Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як міжнародного договору, та як наслідок узяти до уваги надані заявницею письмові докази, а не положення частини 3 та 2 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», які не відповідають названому міжнародному договору. І саме тому суд вважає, що надані заявником письмові докази є належними, допустимими та достовірними, а також такими, що поза всяким сумнівом доводять факт народження [PERSON] 13 травня 2017 року, в місті Севастополь Автономна Республіка Крим, Україна, дитини жіночої статі, вагою: 3 кілограми 115 грам, зростом 52 сантиметра. Зважаючи на викладене та доведеність факту народження, який просив встановити заявник, і при цьому необхідність державної реєстрації цього факту органами державної влади України для реалізації заявником своїх прав повною мірою, суд вважає за можливе заяву [PERSON] задовольнити. І, з огляду на встановлене та в силу положень частини 1 статті 122 Сімейного кодексу України суд може констатувати, що матір`ю народженої дівчинки є [PERSON] ([INFO]), а батьком [PERSON] ([INFO]), оскільки дитина була народжена під час перебування ними у шлюбі. Отже,

Outcome: approved