Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

08.12.2015 року Позивач звернувся до суду з позовом та просив стягнути з Відповідача суму вкладу в розмірі 30050,55 доларів США, 3 % річних в розмірі 284,04 доларів США, упущену вигоду в розмірі 1230,84 доларів США, моральну шкоду в розмірі 75000,00 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 10544,00 грн. та судовий збір в розмірі 6090,00 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 15 січня 2014 року між [PERSON] та ПАТ «Платинум Банк» був укладений Договір банківського рахунку для фізичних осіб №26203762782001, відповідно до умов якого Банк відкриває Клієнту поточний /рахунок/ки в національній валюті України та/або в іноземній валюті/ах № 26203762782001 (надалі - Рахунок), на який зобов'язується приймати та зараховувати грошові кошти, що надходять Клієнту, для зберігання і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів. Позивач зазначає, що 29.04.2015 року при спробі перерахувати грошові кошти на рахунок іншого Банку, Позивач отримав усну відмову провести цю операцію. Цього ж дня, Позивач звернувся з письмовою Вимогою, що зареєстрована за вхідним № 20-03-33/С-178-К7 до Відповідача в якій вимагав надати письмове обґрунтування відмови співробітників Банку провести вище вказану операцію та 13.05.2015 року отримав відповідь на свою письмову вимогу. Крім того посилається, що з 17.07.2015 року по 10.08.2015 року Позивач за рекомендацією Відповідача перерахував всі грошові кошти, які зберігалися на його депозитних рахунка на свій поточний рахунок [NUMBER], а 13.08.2015 року подав до відділення № 7 ПАТ «ПЛАТИНУМ БАНК» заяву про видачу всієї суми вкладу зареєстровану за вхідним № 20-03-33/292-К7, проте Відповідач 19.08.2015 року направив на адресу Позивача Лист № 60-07-02/18273 в якому фактично відмовив Позивачу в отриманні суми вкладу в повному обсязі, у валюті вкладу. З огляду на порушення Відповідачем взятих на себе зобов'язань та на підставі ст.ст. 625, 22 ЦК України, Позивач просив стягнути з Відповідача на свою користь суму вкладу в розмірі 30050,55 доларів США, 3 % річних в розмірі 284,04 доларів США та упущену вигоду в розмірі 1230,84 доларів США. Крім того, Позивач просив стягнути з Відповідача моральну шкоду в розмірі 75000,00 грн., оскільки незаконною відмовою виконувати умови договору, Відповідач завдав Позивачу душевних страждань і переживань. Також, Позивач просив стягнути з Відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 10544,00 грн. та судовий збір в розмірі 6090,00 грн. Посилаючись на вказані обставини, Позивач просив позов задовольнити. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали та просили суд його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Зазначив, що невчасна видача коштів Позивачу пов'язана з обмеженням щодо видачі готівкових коштів в іноземній валюті, які були введені Національним банком України. В свою чергу Відповідач запропонував Позивачу розмістити кошти на депозитному рахунку на вигідних умовах або забрати кошти в національній валюті у касі за встановленим курсом. Крім того зазначив, що Позивачем не надано доказів на підтвердження завдання моральної шкоди та упущеної вигоди внаслідок дій Відповідача. Враховуючи вищевикладене, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. У відповідності до ст.526 ЦК України, зобов'язання мають виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. Відповідно дост.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до ч.1ст.1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. Частиною 2 ст.1060 ЦК України встановлено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Судом встановлено, що 15 січня 2014 року між [PERSON] та ПАТ «Платинум Банк» був укладений Договір банківського рахунку для фізичних осіб №26203762782001 (а.с.7-10). Відповідно до п.1.1. Договору, в порядку та на умовах, визначених чинним законодавством України та цим Договором, банк відкриває клієнту поточний /рахунок/ки в національній валюті України та/або в іноземній валюті/ах № 26203762782001 (надалі - Рахунок), на який зобов'язується приймати та зараховувати грошові кошти, що надходять Клієнту, для зберігання і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів. Судом також встановлено, що 11.06.2015 року між сторонами було укладено Договір №00364671 про розміщення вкладу «Готівка щомісяця», згідно умов якого банк приймає від вкладника на вкладний рахунок № 26307762782004 грошову суму в розмірі 10000,00 дол. США, строком до 10.09.2015 року, зі сплатою процентів в розмірі 13 % річних (а.с.50-51). Як вбачається з викладеного та не заперечувалося сторонами в суді, Позивач виконав умови Договору в повному обсязі. Судом встановлено, що 13.08.2015 року Позивач звернувся до Відповідача з заявою про повернення суми вкладу (а.с.14). Разом з тим, Відповідач свої зобов'язання за вказаним вище Договором в повному обсязі не виконав, посилаючись на Постанову Правління Національного банку України від 03.03.2015 року за №160 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України». Суд вважає, що в даному випадку Відповідач допустив неналежне виконання взятих зобов'язань перед Позивачем, оскільки банк був зобов'язаний повернути Позивачу депозитні кошти з процентами на першу вимогу Позивача. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, з Відповідача на користь Позивача підлягають стягненню кошти по Договору банківського рахунку для фізичних осіб №26203762782001 в розмірі 30 050,55 дол. США. Суд не приймає до уваги твердження Відповідача про неможливість своєчасно виконати умови договору, оскільки набула чинності Постанова Правління НБУ від 03.03.2015 року за №160 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України», Постанова Правління НБУ від 03.06.2015 року за №354 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України», Постанова Правління НБУ від 03.09.2015 року за №581 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України», Постанова Правління НБУ від 04.12.2015 року за №863 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України», відповідно до яких уповноважені банки зобов'язані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків Клієнтів через каси та банкомати в межах до 15000 гривень на добу на одного Клієнта в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України, та вважає їх безпідставними, з огляду на таке. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Нормативно-правові акти Національного банку України не є актами цивільного законодавства України у розумінні ст. 4 ЦК України, оскільки є нормативно-правовими актами органу державного управління. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Відповідно до ч.3 ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунку грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом. Згідно ч. 1 ст. 1071 ЦК України, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Крім того, ст. 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 529 ЦК України кредитор має право не приймати від боржника виконання його обов'язку частинами, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Отже, за змістом наведених норм права зобов'язання банку полягає у виплаті володільцеві рахунка грошових коштів на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ст. 1074 ЦК України, обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Разом з тим нормативно-правові акти Національного банку України не є актами цивільного законодавства України у розумінні ст. 4 ЦК України, оскільки є нормативно-правовими актами органу державного управління. За таких обставин, посилання на обмеження, що встановлені є незаконним, оскільки позбавляє володільця рахунка права володіти та розпоряджатися належними йому на праві власності грошовими коштами та є порушенням його прав, визначених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та суперечить нормам ЦК України. Крім того, з огляду на те, що Відповідач порушив взяті на себе за договором грошові зобов'язання, він повинен нести передбачену ст. 625 ЦК України відповідальність. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що з Відповідача підлягають до стягнення на користь Позивача також 3 % річних. Разом з тим, Позивач просить стягнути з Відповідача 3 % річних за період з 16.08.2015 року по 08.12.2015 року в розмірі 284,04 дол. США. Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ст. 192 ЦК України, гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закони України «Про зовнішньоекономічну діяльність» та «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». У абз. 2, 3 п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» судам роз'яснено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»). З вказаного вбачається, що у даному випадку суд може стягнути в іноземній валюті лише суму вкладу та відсотки, тоді як 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання стягуються в іноземній валюті з переведенням в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Таким чином, суд приходить до висновку, що 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання за період з 16.08.2015 року по 08.12.2015 року становить 284,04 доларів США та повинні стягуватися в гривні, а саме: 284,04 США х 2595,7927 (курс НБУ станом на 07.04.2016 року) = 7373,09 грн. Разом з тим, суд не знаходить підстав для стягнення з Відповідача на користь Позивача упущеної вигоди в розмірі 1230,84 дол. США. Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи , які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При обчисленні розміру упущеної вигоди першочергове значення має визначення реальності тих доходів, які особа передбачала отримати за звичайних умов цивільного обороту. Обов'язок щодо доведення розміру тих доходів, яких особа отримала б у випадку непосягання на її право, покладається на позивача. Породжуючи настання цивільних прав та обов'язків згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України відповідальність у вигляді відшкодування збитків вимагає для її застосування наявності складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності особи), шкідливого результату такої поведінки, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та заподіяними збитками, вини особи, яка заподіяла збитки. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. В матеріалах справи відсутні докази того, що Позивачу заподіяні збитки у розмірі 1230, 84 дол. США, тобто як такі, що останній мав отримати такі кошти, за звичайних обставин. Також позивачем не надано доказів того, що між Позивачем та іншою фінансовою установою був укладений депозитний договір та відповідно за таких умов, розмістивши кошти у сумі 30 050, 55 дол. США, позивач отримав відповідний дохід у формі нарахування відсотків. З огляду на викладене, суд вважає, що для визначення збитків у формі упущеної вигоди обов'язковою умовою є наявність причинно-наслідкового зв'язку між діями заподіювача шкоди і виникненням у потерпілого збитків, а заявляючи вимогу про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, Позивач не довів, що за звичайних обставин він мав реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу, при цьому, дії Відповідача є причиною, а збитки, які виникли - наслідком таких дій. Що стосуються вимоги Позивача про відшкодування йому завданої Відповідачем моральної шкоди, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно положень п. 5. Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. В силу положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Разом з тим, належних та допустимих доказів на підтвердження, того, що діями Відповідача, які полягали у неповерненні вкладу позивачу, завдано моральної шкоди, суду не надано. Крім того, відповідно до п.4 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та моральної шкоди. Враховуючи те, що договором між сторонами та законодавством, що регулює спірні правовідносини не встановлено відповідальності за порушення зобов'язань по відшкодуванню моральної шкоди, суд вважає заявлені вимоги в цій частині необґрунтовані. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати . Таким чином, з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору в розмірі 6090,00 грн. Крім цього, згідно зі ст. 79 ЦПК України до судових витрат належать, зокрема, витрати на правову допомогу та по проведенню судової експертизи. Статтею 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Судом встановлено, що представник позивача перебував у судових засідання, а саме: 16.03.2016 року - 21 хв. (з 10 год. 59 хв. по 11 год. 20 хв.); 07.04.2016 року - 72 хв. (з 12 год. 08 хв. по 15 год. 20 хв.). Згідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» розмір мінімальної заробітної плати становив: з 1 січня - 1218 гривень, з 1 вересня - 1378 гривень. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» розмір мінімальної заробітної плати становив: з 1 січня - 1378 гривень. Відповідно до положення Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави», якою затверджено граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом справ. Згідно з додатком до цієї Постанови, якщо компенсація сплачується іншою стороною, її граничний розмір не може перевищувати 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи, а за складання позовної заяви 50% розміру мінімальної заробітної плати. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу в розмірі 1371, 50 грн. (виходячи з розміру мінімальної заробітної плати за 2016 рік, 1378/100*83*40% / 60 = 762,50 грн.). За складання позовної заяви від 08.12.2015 року, становить 609,00 грн. (1218/2=609,00 грн.). За таких обставин, граничний розмір компенсації Позивачу витрат на правову допомогу становить 1371,50 грн., яка підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивача. З огляду на викладене, позов підлягає задоволенню частково. На підставі викладеного та

Outcome: partial