Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

23.07.2020 року [PERSON] звернувся із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 15.09.2020 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 23.10.2020 року витребувано з Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я" Одеської обласної ради, інформацію щодо підстав поміщення [PERSON] , до Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я", тривалості її перебування на лікуванні та діагноз, витребувано з Приморського ВП в м.Одеса ГУНП в Одеській області, копії протоколів, які складені відносно [PERSON] , за ст.173-2, 184 КУпАП, а саме: ГР№324770 від 05.02.2020 року, ГР №324769 від 06.02.2020 року, АПР 18 №751016 від 06.03.2020 року, АПР18 №751209 від 09.03.2020 року. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23.03.2021 року закрито підготовче засідання у справі. 17.11.2021 року на адресу суду надійшов висновок органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 09.11.2021 року, відповідно до якого доцільно визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] , [INFO] . Представник позивача та представник третьої особи подали заяви про проведення судового засідання за їх відсутність. Відповідачка у жодне судове засідання не з`являлася, про час слухання справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв по суті справи не подавав. Поштова кореспонденція, направлялась відповідачу на адресу її реєстрації, однак не була отримана відповідачем. Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно до п.п.6, 7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що 01.11.2001 року між [PERSON] та [PERSON] на території [PERSON] був зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб № [NUMBER] від 21.07.2011 року. [INFO] у сторін народилася перша дитина - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 22.04.2009 року. [INFO] у сторін народилася друга дитина - [PERSON] , що підтвреджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 02.06.2020 року Постановою Приморського районного суду м.Одеси від 02.03.2020 року у справі №522/2716/20 [PERSON] притягнута до відповідальності за ст.173 - 2 КУпАП. Постановою Приморського районного суду м.Одеси від 05.03.2020 року у справі №522/2714/20 [PERSON] притягнута до відповідальності за ст.184 КУпАП. Постановою Приморського районного суду м.Одеси від 04.05.2020 року у справі №522/4327/20 [PERSON] притягнута до відповідальності за ч.2 ст.184 КУпАП. Постановою Приморського районного суду м.Одеси від 30.06.2020 року у справі №522/4265/20 було закрито провадження за закінченням строків притягнення за ст.173-2 КУпАП. На виконання ухвали Приморського районного суду м.Одеси від 23.10.2020 з Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я" Одеської обласної ради надійшла інформація, відповідно до якої [PERSON] у період з 11.03.2020 року по 22.05.2020 року перебувала на лікуванні з діагнозом «гострий транзиторний розлад» (Неоднорідна група розладів, які характеризуються гострим початком психотичних симптомів, таких як маячення, галюцинації та порушення сприйняття та різкою зміною звичної поведінки). Відповідно до довідки від 05.02.2021 року, виданої ФОП [PERSON] , [PERSON] відвідує корекційні заняття в центрі корекції мовлення «Логопед Волшебник». Заняття відвідує з батьком, всі заняття оплачуються батьком. Відповідно до довідки від 16.10.2020 року №49 станом на 2020 рік [PERSON] навчалася у 7-му класі в Одеській загальноосвітній приватній школі «Костанді». Приводить та забирає зі школи [PERSON] , батько дитини, за час навчання у школі її мати не виявила жодної зацікавленості щодо успіхів Саміри та не виходила на зв`язок із класним керівником. Заявами від 04.01.2021 року та 13.01.2021 року [PERSON] звертався до Шевченківського ВП Приморського ВП в м.Одеса, в якому повідомляв, що мати - [PERSON] протягом 2-х місяців не випускає дітей на вулиці, діти проживають в антисанітарії, мати не допускає [PERSON] в квартиру. Відповідно до характеристик за місцем проживання сусідів, підписи на яких засвідчені ДП «ЖУ «РЕНЕСАНС-92», [PERSON] характеризується як порядна і добра людина, постійно переймається вихованням як сина, так і доньки, постійно звертається в державні установи щодо неналежного виконання [PERSON] батьківських обов`язків. Відповідно до відповіді на адвокатський запит №36/1 вих. 1484-3 від 20.10.2020 року 28.01.2020 до Шевченківського ВП Приморського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області надійшла заява від [PERSON] в якій заявник просив прийняти заходи реагування до своєї дружини [PERSON] за фактом домашнього насильства в сім`ї. 11.03.2020 року та 24.01.2020 року від [PERSON] надходили виклики «102», які списані до справи №2853 та 1033. Відповідно до рапорту від 11.03.2020 року, який складений працівниками УПП в Одеській області, прибувши за адресою: [ADDRESS] , було виявлено гр. [PERSON] , яка перебувала у стані алкогольного сп`яніння та погрожувала суїцидом. [PERSON] було госпіталізовано до Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я" Одеської обласної ради. Відповідно до рапорту від 24.01.2020 року, який складений працівниками УПП в Одеській області, прибувши за адресою: [ADDRESS] було виявлено заявника [PERSON] , якого не пускала в квартиру [PERSON] . Згідно до довідки №1794 від 28.01.2020 року з [PERSON] проводилася профілактична бесіда та складено протокол за ч.1 ст.173-2 КУпАП. Відповідно до рапорту від 05.02.2020 року, який складений працівниками УПП в Одеській області, прибувши за адресою: [ADDRESS] було виявлено заявника [PERSON] , якого не пускала в квартиру [PERSON] . Згідно до довідки №1794 від 05.02.2020 року відносно [PERSON] були складені протоколи за ст.173-2, 184 КУпАП. Згідно з медичною довідкою КНП «Міський психіатричний диспансер» Одеської міської ради від 31.08.2021 № 112, [PERSON] за даними архіву, реєстратури та картотеки не значиться. Згідно з медичного сертифіката виданим КНП «Міський психіатричний диспансер» Одеської міської ради від 31.08.2021 серія 12 ЯЯТ № 781759, у [PERSON] , наркологічні протипоказання не виявлено. Відповідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.01.2020, [PERSON] на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] . З висновку органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 09.11.2021 року вбачається, що 17.06.2021 спеціалістами Служби у справах дітей Одеської міської ради здійснено перевірку умов проживання [PERSON] та малолітньої [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Складено акт обстеження умов проживання, відповідно до якого з`ясовано, що житло розміщене на 9 поверсі 16 поверхового будинку, складається з 3 кімнат, кухні, коридору, сан вузла і ванної кімнати, три балкони, загальна площа 70 кв.м. Квартира облаштована необхідними меблями, в наявності всі необхідні речі для проживання, навчання та розвитку. Мати та донька занепокоєні тим, що малолітній [PERSON] не проживає разом з ними. 17.06.2021 спеціалістами Служби у справах дітей Одеської міської ради здійснено перевірку умов проживання [PERSON] та малолітнього [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Складено акт житлово-побутових умов, відповідно якого з`ясовано, що житло розміщене на 4 поверсі 5 поверхового будинку, складається з 1кімнати, коридору, кухні, ванної кімнати та сан вузла, балкону. Квартира облаштована меблями та побутовою технікою. Для дитини виділено окреме спальне місце, в наявності речі відповідно до віку та сезону, іграшки. Спеціалістами Служби у справах дітей Одеської міської ради Кічак І.О. була проінформована про необхідність надання пояснень відносно заяви [PERSON] , стосовно визначення місця проживання малолітніх дітей, але станом на 21.09.2021 [PERSON] до Служби у справах дітей Одеської міської ради пояснень не надала. Крім цього, зазначеним висновком визнано за доцільне визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] , [INFO] . В оцінці доводів позовної заяви суд застосовує системний аналіз норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов`язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилалася як на підставу своїх вимог, а відповідач - ті обставини, на які він посилався як на заперечення проти позову. Суд зазначає, що [PERSON] була обізнана про наявність вказаної справи, неодноразово повідомлялася про час та місце розгляду справи, однак, будь - якої зацікавленості не виявила. Суд бере до уваги, що [PERSON] , позитивно характеризується за місцем проживання, має у власності квартиру, має джерело доходу, яке дозволяє забезпечувати як його, так і дітей. Суд бере до уваги неодноразові звернення [PERSON] до правоохоронних органів та служби у справах дітей щодо питань, пов`язаних із можливістю виховання дітей. Активна процесуальна позиція свідчить про занепокоєність [PERSON] щодо свої дітей. Вирішуючи вказаний спір суд керується, в тому числі, інтересами самих дітей, які опинилися в складних життєвих обставинах. Підстав не погоджуватися із висновком органу опіки та піклування судом не встановлено.

Outcome: approved