Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-09 00:00:00

09 грудня 2019 року позивач звернулася із вказаним позовом до Головного Управління Національної поліції у Київській області, Державної казначейської служби України, в якому просила стягнути користь [PERSON] з Державної казначейської служби України моральну шкоду у сумі 184976,00 грн., завдану внаслідок бездіяльності Головного управління національної поліції у Київській обсласті при здійсненні досудового розслідування кримінального провадження №1201810000000246 від 29 березня 2018 року. Свої позовні вимоги мотивує тим, що процесуальним керівництвом Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області здійснюється нагляд по кримінальному провадженню, яке знаходиться в СВ Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУ НП у Київській області за фактом побиття позивача у серпні 2012 року (кримінальне провадження №12013100190000146 від 20 лютого 2013 року, за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України. На момент звернення із вказаним позовом та розгляду справи в суді підозру племіннику - [PERSON] не вручено, а обвинувальний акт до суду не скеровано. Вважає діяльність процесуальних керівників Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області: [PERSON]., [PERSON]., [PERSON]., [PERSON]., [PERSON]., [PERSON]., [PERSON]., [PERSON]., [PERSON], [PERSON] протиправною. Підтвердженням їхньої протиправної бездіяльності було неодноразове закриття слідчими вказаного кримінального провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва 23 березня 2018 року у справі № 761/9681/18 (провадження № 1-кс/761/6700/2018) зобов`язано старшого слідчого СУ ГУНП в Київській області Спориша Р.В. або іншу уповноважену особу СУ ГУНП в Київській області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальні правопорушення за поданою 15.03.2018 року [PERSON] заявою про вчинення кримінального правопорушення, зареєстрованою в СУ ГУНП у м.Києві 15.03.2018 року під реєстраційним №1261, надати [PERSON] витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, зокрема щодо прокурорів Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області. На виконання вказаної ухвали слідчого судді 29 березня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за №12018110000000246, про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 365 КК України. Позивач посилається на те, що є потерпілою у кримінальному провадженні №12018110000000246. Бездіяльністю Головного управління Національної поліції у Київській області щодо досудового розслідування кримінального провадження №12018110000000246, позивачу завдано значної моральної шкоди, яка полягає у душевних хвилюваннях, зумовлених неодноразовими відвідуваннями органу досудового розслідування та зверненням до суду, що негативно вплинули на ритм життя позивача. Оскільки досудове розслідування триває сім років та чотири місяці, то виходячи із розміру прожиткового мінімуму, встановленого з 01 грудня 2019 року, позивач оцінює розмір моральної шкоди у 184976,00 грн. (88 місяців х 2102 грн.). У зв`язку з вищевказаним, просить суд позов задовольнити. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 11 грудня 2020 року відкрито провадження у справі, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи. На підставі розпорядження від 13 січня 2020 року №01-08-14, протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали цивільної справи передано до провадження судді Саадулаєва А.І. Ухвалою Шевченківського районного суду від 21 лютого 2020 року позовну заяву прийнято про провадження судді Саадулаєва А.І. Відповідач заперечив проти задоволення позову, виклавши мотиви незгоди у відзиві на позов (а.с. 42-43). Зокрема відповідач зазначає про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди, позивач не довела існування причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправною бездіяльністю органу досудового розслідування. Крім цього, акцентує увагу на тому, що рішення, дії або бездіяльність слідчого або прокурора під час досудового розслідування відбувається лише в рамках кримінального провадження. Крім цього, у рамках цивільного законодавства не передбачено відшкодування шкоди процесуальною бездіяльністю під час розслідування кримінального провадження. 24 лютого 2020 року від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив з обґрунтуванням правових підстав для відшкодування моральної шкоди (а.с. 64-65). В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі просила визнати бездіяльність відповідача протиправною. З`ясувавши доводи і заперечення сторін, судом встановлено що предметом позову є визнання протиправною бездіяльності Головного управління національної поліції у Київській області при здійсненні досудового розслідування кримінального провадження №1201810000000246 від 29 березня 2018 року та стягнення у зв`язку із цим на користь [PERSON] з Державної казначейської служби України моральної шкоду у сумі 184976,00 грн. Відповідно до витягу є Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що 29 березня 2018 року внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 365 КК України (кримінальне провадження № 1201810000000246) (а.с. 13). Як вбачається із вказаного витягу до слідчого управління надійшло клопотання [PERSON] , 1953 року народження, яка проживає за адресою: [ADDRESS] (К-376) з копією ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва (Хардіної О.П.) від 23 березня 2018 року у справі №761/9681/18, якою задоволено скаргу [PERSON] та зобов`язано слідчого слідчого управління внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за її заявою від 15 березня 2018 року (ЖЄО №1261) про вчинення групою осіб на посаді співробітників Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області, а саме керівника [PERSON] , колишнього керівника [PERSON] , першого заступника [PERSON] , прокурорів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та завідуючого відділом судово-медичної експертизи [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ст. 365 КК України. Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні здійснюється Головним управлінням Національної поліції в Київській області. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першої ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті і така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 цього Кодексу). Зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що оскільки підставою для відшкодування шкоди позивач зазначав бездіяльність Головного управління національної поліції у Київській області при здійсненні досудового розслідування кримінального провадження №1201810000000246 від 29 березня 2018 року, то відсутні спеціальні підстави для застосування ст. 1176 ЦК України. Разом з тим, шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року № 6-440-цс16. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За змістом ч. 6 ст. 1176 ЦК України вказана шкода відшкодовується на загальних підставах, що передбачає наявність складу цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Згідно з п. 3 роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до у п. 5 постанови від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже в даному випадку предметом доказування є вина відповідачів, причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями відповідачів та спричинення моральної шкоди позивачу. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, в деліктних правовідносинах, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність вищевказаних обставин. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Разом з тим, на підтвердження своїх позовних вимог позивач зазначив лише виклад обставин, які, на його переконання, свідчать про незаконність і протиправність дій (бездіяльності) керівника [PERSON] , колишнього керівника [PERSON] , першого заступника [PERSON] , прокурорів [PERSON] , [PERSON]., [PERSON] , [PERSON] , [PERSON]., [PERSON], [PERSON] та завідуючого відділом судово-медичної експертизи [PERSON] . Зокрема такі обставини викладено у заяві про вчинення злочину (а.с. 33-38). Однак слід зазначити, що незаконність та протиправність цих обставин у встановленому законом порядку встановлена не була. При цьому суд звертає увагу, що в межах кримінального провадження під час досудового розслідування рішення, дії чи бездіяльність як слідчого так і прокурора можуть бути оскаржені в тому числі і потерпілим. Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення. За правилом частини другої статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди. Втім як вбачається з матеріалів цивільної справи позивачем було оскаржено постанову слідчого про закриття кримінального провадження, про що свідчить наявна в матеріалах справи ухвала Кагарлицького районного суду Київської області від 27 червня 2014 року в межах кримінального провадження №12013100190000146 (а.с. 5-7). Однак в матеріалах цивільної справи не міститься будь-яких доказів які б свідчили про те, що позивачем оскаржувалась бездіяльність відповідача в ході здійснення досудового розслідування кримінального провадження № 1201810000000246, в рамках якого позивач просить стягнути моральну шкоду. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Вказаний висновок узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеного у постанові від 19 березня 2020 року у справі №686/13212/19. Окрім цього суд зазначає, що позивач не надав достатніх і допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому відповідачем моральної шкоди. Виходячи з вищезазначеного, правові підстави для застосування норм статей 1173, 1174, 1176 ЦК України та відшкодування моральної шкоди, враховуючи наявні у справі докази, відсутні. Такі висновки збігаються з позицією Верховного суду, яка викладена в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 641/2328/17, що відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом та у задоволенні його позовних вимог відмовлено у повному обсязі, то судові витрати по сплаті судового збору необхідно віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed