Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-13 00:00:00

25 квітня 2018 року акціонерне товариство комерційний банк Приватбанк (далі АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з вказаним позовом до [PERSON] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що 21 квітня 2012 року між банком та [PERSON] укладено договір, згідно якого йому надано кредит у розмірі 2000 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідач зобов`язався сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 30% на рік на умовах, передбачених договором. Однак, в порушення умов кредитного договору, [PERSON] погашення кредиту не здійснював і станом на 31 березня 2018 року має заборгованість по кредиту у розмірі 19378 грн. 52 коп. Посилаючись на викладені обставини, просив про задоволення позову. В свою чергу, відповідача [PERSON] , 06 грудня 2018 року подав до суду зустрічний позов до АТ КБ «Приватбанк», в якому просить суд визнати недійним кредитний договір б/н від 21 квітня 2012, що укладений між АТ КБ Приватбанк та [PERSON] . В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що кредит в Приватбанку не брав, ніякого договору не підписував, оскільки на час оформлення кредиту 21 квітня 2012 року його паспорт був загублений, у зв`язку з чим при зверненні до Очаківського РС УДМС в Миколаївській області, 18 вересня 2012 року отримав новий паспорт, замість втраченого. Також зазначив, що долучена банком до позовної заяви копія паспорту містить фотокартку, з якої візуально вбачається, що на неї зображена інша особа. За викладених обставин просив визнати недійсним зазначений кредитний договір. 07\~грудня 2018\~року суд,\~у відповідності\~до вимог\~ст.\~193 ЦПК України, прийняв до сумісного розгляду з первісним позовом зустрічну позовну заяву [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк», про визнання кредитного договору недійсним. В судове засідання представник позивача не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином повісткою. В матеріалах справи міститься клопотання представника позивача про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує проти винесення заочного рішення. Крім того, представником позивача надано відзив на зустрічну позовну заяву [PERSON] , в якому він просить відмовити в задоволенні зустрічного позову з підстав того, що кредитний договір укладено з дотриманням всіх норм Закону, а тому є дійсним (а.с. 102-104). Відповідач [PERSON] в судому засіданні просив відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити його зустрічний позов з підстав викладених в ньому. Вислухавши пояснення [PERSON] , дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 21 квітня 2012 року між АТ КБ «Приватбанк» та фізичною особою, яка представилась [PERSON] , було укладено кредитний договір, який складається із заяви позичальника разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами. Датою укладення договору є дата підписання позичальником заяви. На виконання умов договору, позивач надав фізичній особі, яка представилась [PERSON] кредит у розмірі 2000 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, в обмін на її зобов`язання по поверненню кредиту, сплаті відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.7, 8, 9-32). З долучених до позовної заяви документів встановлено, що особу заявника позичальника, було встановлено на підставі паспорту громадянина України серії [NUMBER] виданого Очаківським МРВ УМВС України в Миколаївській області 08 січня 1998 року (а.с. 33). Позивач стверджує, що виконав свої зобов`язання в повному обсязі та, що позичальник свої зобов`язання за кредитним договором не виконує, кредит в порядку і термін, передбачений кредитним договором не повертає, у зв`язку з чим у останнього станом на 31 березня 2018 року виникла прострочена заборгованість в розмірі 19 378 грн. 52 коп. На підтвердження цих обставин позивачем поданий лише розрахунок заборгованості (а.с.5-6). При цьому, належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт видачі (перерахування коштів) саме [PERSON] відповідно до умов укладеного договору суду надано не було. При ухваленні рішення щодо стягнення заборгованості за кредитним договором та визнання кредитного договору недійсним, суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 77-81 ЦПК України про їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність позову є підставою для відмови у його задоволенні, а недоведеність заперечень - тягне за собою протилежний результат. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст.\~509\~ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною 2 статті 509\~ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 2 статті 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч. 1 ст.\~202\~ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно п. 1 ст. 626, ст. 629\~ЦК України договір є домовленістю двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, й який є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 ст.\~627\~ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст.\~628\~ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст.\~1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст.\~1055\~ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч. 2 ст.\~207\~ЦК України Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 2 ст.\~208\~ЦК України передбачено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Крім того, встановлено, що [PERSON] 28 серпня 2012 року звернувся із заявою до Очаківського РС УДМС України в Миколаївській області з приводу втрати паспорту громадянина України серії [NUMBER] та на підставі висновку був документований паспортом громадянина України серії [NUMBER] від 18 вересня 2012 року, що підтверджується відповідним повідомленням Очаківського РС УДМС України в Миколаївській області (а.с. 126). 09 квітня 2016 року ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області за клопотанням представника відповідача за первісним позовом по справі була призначена судова почеркознавча експертиза, проведення якої було доручено експерту Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз (а.с. 155-154). На виконання зазначеної ухвали надано висновок № 19-549 від 26 червня 2019 року, відповідно до якого підпис в оригіналі анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанк від 21 квітня 2012 року (без номера), укладеної між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] , в гарфі «Клиент, Ф.И [PERSON] О.», виконано не [PERSON] , а іншою особою (а.с.173-190). З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено той факт, що кредитний договір від 21 квітня 2012 року було укладено і підписано від імені відповідача [PERSON] самим відповідачем, а не сторонньою особою, зображення якої міститься на долученій до матеріалів справи та наданій позивачем копії паспорту, виданого на ім`я [PERSON] та втраченого ним паспорту. Згідно ст.\~215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Відповідно до ст.\~203\~ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст.\~216\~ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Як роз`яснив пленум ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.п. 14, 21 постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012р. №5, при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема статті 215,1048 - 1052, 1054 1055 Цивільного кодексу України, статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму ВСУ від 06.11.2009р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази та аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено, що саме [PERSON] уклав з ПАТ КБ «Приватбанк» спірний кредитний договір, а також не доведено факту видачі кредиту в розмірі 2000 гривень та отримання грошових коштів у вказаному розмірі відповідачем. В зв`язку з чим, суд дійшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» слід відмовити. Також суд дійшов висновку, що вимоги [PERSON] за зустрічним позовом є обґрунтованими та повністю знайшли своє підтвердження доказами, наявними в матеріалах справи, оскільки волевиявлення відповідача не було направлено на укладення кредитного договору, який ним не укладався та не підписувався, а був укладений від його імені іншою невстановленою особою, в зв`язку з чим наявні передбачені ст.ст. 203,215\~ЦК України підстави для визнання кредитного договору недійсним. За приписами ч. 1, п. 1 ч. 3 ст.\~133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі, на правничу допомогу. [PERSON] сплачено в рахунок судового збору за звернення до суду із зустрічним позовом 704 грн. 80 коп., що підтверджується квитанцією (а.с. 73), за проведення судово-почеркознавчої експертизи 6405 грн. (а.с. 164), а також витрати на правничу допомогу в розмірі 7000 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч.ч.3-6 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Крім того, згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як вбачається з матеріалів справи, 06 грудня 2018 року представником [PERSON] подано до суду зустрічну позовну заяву про визнання недійним кредитного договору, також подано клопотання про витребування доказів та призначення по справі експертизи. Також з матеріалів справи вбачається, що 04 грудня 2018 року між [PERSON] та адвокатом Михайленко Н.М. укладено договір про надання правової допомоги на представлення його інтересів в судах України. За умовами договору, адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу, ознайомлюватися з матеріалами даної цивільної справи, приймати участь у судових засіданнях та представляти інтереси замовника, представляти інтереси в судах всіх інстанцій України. На підтвердження витрат на правничу допомогу надано квитанцію на суму 7000 грн., а також довідку з розрахунку витрат на правову допомогу. Тому в сукупності такі докази як договір, квитанція про сплату гонорару, підготовка представником [PERSON] зустрічної позовної заяви, клопотань про витребування доказів та призначення експертизи, участь в судових засіданнях, підтверджують як надання правничої допомоги, так і понесені на таку допомогу витрати. Відповідно до ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України,\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог,\~а інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. З врахуванням викладеного з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь [PERSON] слід стягнути зазначені судові витрати у розмірі 14110 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved