Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ВАТ «Пресмаш» про нарахування та виплату не нарахованої заробітної плати за час перерви для відпочинку та харчування, відшкодування моральної шкоди. В позовній заяві зазначено, що позивач працює охоронником відділу охорони з 04.10.2010 року по даний час, несе цілодобову охорону по змінах, однак відповідач 1.5 год. (по пів години на сніданок, обід та вечерю) не надавав, не обліковував кожної робочої зміни даний час та не оплачував, чим порушено ч.2 ст.30 Закону україни «Про оплату праці», що підтверджується і листом територіальної Держінспекції з питань праці. Просив зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити заробітню плату за час перерви для відпочинку та харчування по півтори години кожної робочої зміни з 04.10.2010 року по даний час. 26.03.2014 року позивач доповнив вимоги та просив стягнути і завдану йому діями відповідача і моральну шкоду, яку оцінює в 10000 грн. Заявою від 02.04.2014 року уточнив позовні вимоги в частині зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити заробітню плату за час перерви для відпочинку та харчування по півтори години кожної робочої зміни з 04.10.2010 року по 31.10.2013 року. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, які зазначені у позовній заяві з уточненими та збільшеними вимогами. Просив позов задовольнити повністю. Представник відповідача заперечив щодо заявлених позовних вимог, просив в задоволенні позовних вимог відмовити, вважає їх необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Вислухавши сторін, свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи із наступного. Судом встановлено, що позивач з 04.10.2010 року по 03.01.2012 року працював охоронником відділу охорони ВАТ «Пресмаш», наказом №01 від 03.01.2012 року його було звільнено з посади за ст..36 п.2 КЗпП України, рішенням Івано-Франківського міського суду від 06.03.2013 року його поновлено на цій посаді з 03.01.2012 року про що видано наказ керівника правління 22.04.2013 року з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу ( а.с.61-63, 67, 68). З цього часу по даний час позивач продовжує працювати охоронником відділу охорони ВАТ «Пресмаш», та несе цілодобову охорону по змінах - одна доба працює, три не працює. Робоча доба становить час з 8.00 год. по 8.00 год. Позивач в позові зазначає, що відповідач 1.5 год. (по пів години на сніданок, обід та вечерю) не надавав позивача під час його робочої зміни, не обліковував дані півтори години в робочий час та не оплачував цих півтори години, чим порушено ч.2 ст.30 Закону україни «Про оплату праці», що підтверджується і листом територіальної Держінспекції з питань праці. Однак, з такими доводами суд не погоджується. Так, позивач працює на посту №3-4 (об'єднаний) транспортна прохідна. Довший період на підприємстві працювало 16 чоловік охорони, та скорочено до 6 чоловік, з чотирьох постів залишився один пост, ці зміни пов'язані з переходом відповідача з 01.01.2012 року на трьохденний робочий тиждень (понеділок-середа з 8.00 год. по 16.30 год.), та одноденний робочий тиждень з 01.01.2014 року (з 8.00 год. по 16.30 год.), окрім того з листопада 2013 року найнята по договору охоронна фірма, дана обставина не заперечується сторонами та встановлена судом з пояснень сторін та свідків. В листі територіальної Держінспекції з питань праці від 29.10.2013 року по зверненню позивача до прокуратури, було проведено перевірку 10.07.2013 року (а.с.5), в листі зазначається, що за умовами виробництва працівник немає права відлучатися з робочого місця та використовувати час обідньої перерви на власний розсуд, цей термін підлягає обліку та оплаті, а підприємство не веде достовірний облік виконуваної роботи працівників служби охорони, а перерва по пів години тричі на день не обліковується та не оплачується згідно вимог ч.2 ст.30 Закону України «Про оплату праці». Однак, суд приходить до висновку, що даною перевіркою і як наслідок надіслання такого листа, не перевірялось фактичне використання півтори години в добу позивачем на харчування та відпочинок, не досліджувалися дані докази і в інших працівників, які працюють на цій же посаді, не враховано взагалі норми статті 66 КЗпП України, не ознайомлено з внутрішніми нормативами підприємства, а тому така перевірка не може вважатися об'єктивною. Даною статтею 66 КЗпП України передбачено, що працівникам надається перерва для відпочинку і харчування тривалістю не більше двох годин. Перерва не включається в робочий час. Перерва для відпочинку і харчування повинна надаватись, як правило, через чотири години після початку роботи. Час початку і закінчення перерви встановлюється правилами внутрішнього трудового розпорядку. Працівники використовують час перерви на свій розсуд. На цей час вони можуть відлучатися з місця роботи. На тих роботах, де через умови виробництва перерву встановити не можна, працівникові повинна бути надана можливість приймання їжі протягом робочого часу. Перелік таких робіт, порядок і місце приймання їжі встановлюються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації. З цього випливає, що мінімальна тривалість перерви для відпочинку і харчування законодавством не встановлена. Її визначення відноситься до компетенції трудового колективу, уповноваженого вирішувати це питання при затвердженні правил внутрішнього трудового розпорядку, або сторін колективного договору, оскільки в ньому можуть передбачатись відповідні умови. Однак не можна вважати, що трудовий колектив чи сторони колективного договору повністю вільні у визначенні мінімальної тривалості перерви для відпочинку і харчування. Очевидно, її тривалість повинна бути такою, щоб перерва виконувала своє призначення: за час перерви працівники повинні встигнути відпочити і прийняти їжу. Окрім того, як вже зазначалось частина 4 цієї статті зобов'язує власника надавати працівникові можливість вживання їжі протягом робочого часу на тих роботах, де за умовами виробництва установити перерву неможливо. Перелік таких робіт, порядок і місце приймання їжі визначається власником за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації. В силу ст. 7 Закону "Про колективні договори і угоди" це питання може бути вирішене і в колективному договорі. Положенням про внутрішній трудовий розпорядок і пропускний режим у ВАТ «Пресмаш», який є додатком №4 до колективного договору 2009 року (діючого на час спору) та затвердженого адміністрацією та профкомом, перерви для відпочинку та харчування в т.ч. для чергового персоналу надається трьохразхова перерва тривалістю по 30 хв. за зміну (а.с.58). Як визначено трудовими обов'язками охоронця від 01.09.2009 року (без змін на 2014 рік), охороннику заборонено в тому числі самовільно залишати місце несення служби (в т.ч. на обід, в туалет і т.д.) у випадку захворювання, без дозволу та заміни (п.3) (а.с.7). При цьому, як пояснили свідки [PERSON] (охоронець 2013 року працював з позивачем в одній зміні), свідок [PERSON] (начальник охорони більше 10 років на даному підприємстві), на кожній зміні були присутні 4 чоловіка охорони з начальником зміни (на три поста), а з 2014 року 2 охоронці в зміну з одним постом. Всі охоронці, в тому числі позивач використовували по пів години тричі на добу, за попередньою узгодженістю з начальником зміни, свій час для харчування та відпочинку. Часто всі харчувалися на робочому місці, оскільки є наявна така можливість (пост знаходиться в окремій малій архітектурній формі - будці), позивача за його проханням підміняли інші охоронці по 30 хв. відпочинку та харчування тричі на добу. При цьому, кожен охоронець вільно переміщається по території підприємства (значна територія) для огляду такої території, тому в телефонному режимі всі між собою та керівником зміни так визначали чергування, проблем з відлученням на визначений час для відпочинку не було. А в останній період, взагалі при трьохденному та потім одноденному робочому дню, робота охоронця не була такою, що унеможливлювала відпочинок та харчування охоронців. Часто сам начальник підрозділу забезпечує зміну охоронця, оскільки час по 30 хв. не припадає одноразово на всі пости. Свідок [PERSON] (начальник відділу трудових відносин підприємства) суду пояснила, що обліковувалась тривалість саме робочого часу, кожен охоронець в добу відпрацьовував 22.5 години, які оплачувались згідно законодавства. При цьому судом вже зазначалось, що за ст..66 КЗпП України перерва не включається в робочий час, а відповідно і не оплачується така перерва, при її використанні працівником на власний розсуд, іншого законодавством не встановлено. Так, як вбачається з наданих відповідачем табелів використання робочого часу за жовтень 2010 року - грудень 2010 року, січень-грудень 2011 року, січень 2012 року ( з січня 2012 р. по квітень 2013 року позивач був у вимушеному прогулі про що вказано в рішенні суду від 06.03.2013 року), квітень 2013р. - жовтень 2013 року (а.с.34-56) позивач працював 22.5 год. на добу, використовуючи 1.5 год. для відпочинку. При цьому посилання позивача на те, що з 24.по 25.06.2013р., 20-21.06.2013р., 19-20.05.2013р. та 15-16.05.2013 року працювала охоронна служба у зменшеному складі один охоронець відсутній (а.с.69-70), спростовуються табелем обліку робочого часу згідно яких на зміні перебувало 4 охоронці разом з позивачем. Посилання позивача на вимоги ч.2 ст.30 Закону України «Про оплату праці» (на які також посилається в листі територіальна Держінспекція з питань праці), яка регулює що роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку, не доводить факту, що вірне не включення до робочого часу 1.5 год., які використовуються працівником для харчування і відпочинку, є порушенням права позивача на оплату праці. Згідно з ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з душевними стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою відповідача щодо неї самої. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) N 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Однак, позивач не довів спричинення йому моральної шкоди діями відповідача. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. А тому, вимоги [PERSON] про зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити заробітню плату за час перерви для відпочинку та харчування по півтори години кожної робочої зміни з 04.10.2010 року по 31.10.2013 року, стягнути і завдану йому діями відповідача і моральну шкоду, яку оцінює в 10000 грн., не є доведеними та не є обґрунтованими. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі ст. 66 КЗпП України, та

Outcome: dismissed