Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

18.05.2020 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості, у якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь основну суму заборгованості в розмірі 950,00 доларів США, 3% річних в сумі 10,62 долари США, інфляційні втрати у розмірі 9,50 доларів США, всього 970,12 доларів США та покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 22.04.2019 року [PERSON] взяв у позивача в борг 800,00 доларів США і зобов`язався повернути 950,00 доларів США у термін до 01.01.2020 року. [PERSON] свого обов`язку у визначені у розписці строки не виконав. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина. 28.01.2020 року Броварською районного державною нотаріальною конторою відкрита спадкова справа №39/2020 за заявою онука померлого - [PERSON] . Таким чином, спадкоємцем померлого [PERSON] є відповідач по справі, який прийняв спадщину. В березні 2020 року позивач направив претензію кредитора до Броварської районної державної нотаріальної контори. В квітні 2020 року позивач отримав відповідь з пропозицією звернутись до суду щодо сплати боргових зобов`язань у разі не вирішення даного питання у порядку досудового врегулювання. Після того, як позивачу стали відомі місце проживання спадкоємця померлого та його телефонний номер, він намагався вирішити питання повернення боргу в позасудовому порядку. Дзвонив відповідачу та пропонував йому погасити борги померлого. Також була відправлена претензія кредитора безпосередньо на адресу відповідача. Однак відповідач дав зрозуміти, що не має наміру ніякі борги погашати, тому позивач вимушений звернутись до суду та просити суд стягнути зі спадкоємця заборгованість за договором позики. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 02.06.2020 року цивільну справу передано на розгляд Дніпровського районного суду м. Києва. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27.08.2020 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання, задоволено клопотання позивача про витребування копії матеріалів спадкової справи щодо майна померлого [INFO] [PERSON] 02.10.2020 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених до нього позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що він ніколи не був знайомий з позивачем, а дід відповідача - [PERSON] , ніколи не розповідав відповідачу, що брав кошти в борг у позивача, та ніколи не розповідав, що знає позивача. Відповідач вважає, що зміст розписки є суперечливим та не підтверджує укладення між сторонами договору позики, оскільки не підтверджує факт отримання у борг певної грошової сими від позивача. В розписці чітко не охарактеризований предмет договору, а саме сума боргу. В тексті розписки зазначено: «…взял взаймы у [PERSON] 800$ (восемьсот) США и возвращаю 950$ (девятсот пятьдес, в срок до 1 января 2020 г. Деньги получил 2242019 г.». В тексті розписки зазначено, що взяв у борг 800$ (вісімсот) США, а повертає 950$ (дев`ятсот п`ятдесят). Окрім того, незрозумілим є те, в якій грошовій одиниці повертає (долари бувають не тільки США, а бувають канадські, австралійські). А в кінці тексту розписки зазначено, що отримав 224 і знову не зрозуміло в якій грошовій одиниці. Також відсутні і дата отримання коштів. Відповідач зазначає, що вважає за необхідне звернути увагу суду на той факт, що в матеріалах справи міститься копія розписки, і не відомо чи існує оригінал розписки, так як позивач цього не зазначає. Посилаючись на положення ст.ст. 11, 202, 207, 509, 1046, 1047, 1049 ЦК України відповідач вказує, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. З огляду на зміст розписки, можна дійти висновку про відсутність між сторонами будь-яких грошових зобов`язань, які випливають саме з договору позики, оскільки у вказаній розписці взагалі не зазначено в яких саме умовних одиницях та в якій сумі [PERSON] отримав в борг та в яких умовних одиницях повинен повернути борг, не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення договору позики з позивачем, а тому, на думку відповідача, правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу в умовних одиницях - доларах США в еквіваленті до гривні України за розпискою відсутні. Третя особа у справі своїм правом на подання письмових пояснень з приводу позову або відзиву на позовну заяву не скористалась. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що в матеріалах справи міститься копія розписки наступного змісту: «Расписка Настоящая дана в том, что я [PERSON] , паспорт [NUMBER] , виданный Днепровским РУГУ МВС Украины в г Киеве 24 января 2002 г взял взаймы у [PERSON] 800$ (восемьсот) США и возвращаю 950$ (девятьсот пятьдес) в срок до 1 января 2020 г. Деньги получил 224.2019 г. /підпис/ [PERSON] ». [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . 28.01.2020 року відповідач звернувся до Броварської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого, зазначивши, що спадкоємцем першої черги, згідно ст. 1261 ЦК України, до цього майна була дочка померлого [PERSON] , яка померла [INFO] . 11.08.2017 року [PERSON] склав заповіт, яким заповів належний йому житловий будинок з відповідними господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] - [PERSON] , [INFO] . 20.10.2018 року [PERSON] склав заповіт, яким заповів все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті і на що він згідно із законом матиме право - [PERSON] , [INFO] . Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Броварського міжрайонного суду Київської області від 05.03.2019 року був розірваний шлюб між [PERSON] та [PERSON] [PERSON] 28.01.2020 року звернулась до Броварської районної державної нотаріальної контори із заявою у якій просила видати їй свідоцтво про право власності на Ѕ частину майна згідно ст.ст. 60-65 СК України зазначаючи про те, що після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, а саме: житловий будинок [ADDRESS] та гаражний бокс № [NUMBER] в ГБК «Березняки-2». Своїм листом від 31.01.2020 року державний нотаріус повідомив [PERSON] , що свідоцтво про право власності на половину спільного майна видається тільки по заяві подружжя, що є живим, тобто дружині чи чоловіку, що залишився живим та шлюб яких не розірвано. Ураховуючи, що за життя [PERSON] шлюб між ним та [PERSON] було розірвано, [PERSON] потрібно звернутись до суду по питанню виділу частки у спільному сумісному майні подружжя. Зі змісту надісланих на вимогу суду копії матеріалів спадкової справи вбачається, що 27.03.2020 року позивач надіслав на адресу Броварської районної державної нотаріальної контори вимогу кредитора до правонаступників, у якій просив повідомити спадкоємців про надходження даної претензії та додав до неї копію розписки. Своїм листом від 10.04.2020 року завідувач нотаріальною конторою повідомив позивача та відповідача про те, що нотаріальною конторою 28.01.2020 року відкрита спадкова справа №39/2020 до майна померлого [INFO] [PERSON] за заявою онука померлого - [PERSON] 26.03.2020 року надійшла вимоги кредитора від [PERSON] щодо сплати спадкоємцями померлого [PERSON] позики 950,00 дол. США, яку повинен був сплатити померлий до 01.01.2020 року. Кредитор до вимоги надав копію розписки про позику грошової суми між ним та спадкодавцем. Нотаріус роз`яснив, що для уникнення непорозумінь та в разі не вирішення питання щодо сплати кредитних зобов`язань, кредитору потрібно надати копії позовної заяви, зареєстрованої судом, щодо задоволення вимоги кредитора для призупинення видачі свідоцтв на спадщину до 15.05.2020 року. Як вбачається з матеріалів справи, 08.05.2020 року позивач направив на адресу відповідача вимогу кредитора, у якій повідомим, що 22.04.2019 року [PERSON] взяв у нього в борг 800,00 дол. США та зобов`язувався повернути 950,00 дол. США у термін до 01.01.2020 року. [PERSON] свого обов`язку у визначені у розписці строки не виконав. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина. 28.01.2020 року Броварською районною державною нотаріальною конторою відкрита спадкова справа №39/2020 за заявою онука померлого - [PERSON] . Таким чином спадкоємцем померлого [PERSON] є [PERSON] , який прийняв спадщину. Позивач зазначив, що в березні 220 року ним була направлена претензія кредитора до Броварської державної нотаріальної контори. Аналогічні вимоги він направляє також особисто спадкоємцю померлого [PERSON] - [PERSON] . У своїй вимозі кредитора позивач просив відповідача задовольнити його вимогу як кредитора щодо сплати боргу спадкоємця за договором позики (засвідченого розпискою) [PERSON] у розмірі 950,00 дол. США - основний борг, а також 3% річних у розмірі 10,62 дол. США; 9,5 дол. США інфляційних втрат, що складає загальну суму заборгованості в розмірі 970,12 дол. США. Відповідно до положень ст.ст. 1216, 1217, 1218, 1220 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). За змістом ст.ст. 1222, 1223 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі (ст. 1226 ЦК України). Статтями 1268, 1269, 1270 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 1281 ЦК України, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. За змістом ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Правовідносини, що виникли між позикодавцем та позичальником (який помер), після його смерті трансформуються в зобов`язальні правовідносини, що виникли між позикодавцем і спадкоємцем боржника й мають вирішуватись у порядку положень ст. 1282 ЦК України. При розгляді справи суд встановив коло спадкоємців, а саме установив, що спадкоємцем майна померлого [PERSON] є відповідач у справі, і будь-які інші особи, відповідно до змісту копії матеріалів спадкової справи, із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] не звертались. Із матеріалів справи вбачається, що у встановлені законом строки відповідач прийняв спадщину шляхом подачі до нотаріальної контори відповідної заяви. В свою чергу позивач в межах встановлених законом строків пред`явив вимогу кредитора спадкодавця до спадкоємця боржника. Щодо обсягу спадкового майна, вбачається, що померлому належав гаражний бокс № [NUMBER] в ГБК «Березняки-2» в м. Києві по вул. Березняківська, 25, що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 30.09.2008 року. Також, відповідно копії свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок № [NUMBER] від 11.11.1996 року, померлому належав житловий будинок з підсобними будівлями та спорудами [ADDRESS] . При цьому, за правовою позицією Верховного Суду, доводити обсяг спадкового майна та його вартість повинен спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна. Натомість, відповідач заперечуючи проти вимог позивача жодним чином не посилається на недостатність спадкового майна для погашення боргу спадкодавця обґрунтовуючи свої заперечення фактичною відсутністю боргових (позикових) зобов`язань між позивачем та його померлим дідусем. Поряд із цим, суд об`єктивно оцінивши обсяг спадкового майна померлого, що має перейти у власність відповідача, дійшов висновку, що заявлена до стягнення позивачем сума заборгованості померлого позичальника не може перевищувати вартості спадкового майна. У ЦК України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку визначений справедливий баланс між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців. Дотримання цього балансу полягає в тому, щоб забезпечити задоволення вимог кредитора спадкодавця за рахунок спадкового майна, не порушивши майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи. Визначення цього балансу законодавцем сформульовано таким чином, що спадкоємці боржника повинні відповідати за його зобов`язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Зокрема, за правилом частини першої статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим по відношенню до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора. Урахування вартості спадщини дає підстави стверджувати, що спадкоємець може задовольнити вимоги кредитора спадкодавця за рахунок іншого власного майна, що не входить до складу спадщини, якщо успадковане майно становить для спадкоємця більший інтерес, ніж те власне майно, яке спадкоємець може передати кредитору в рахунок погашення заборгованості. Законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника. У такому випадку відбувається правонаступництво, яке є транслятивним, тобто таким, що переносить права та обов`язки на нового боржника. Право на захист є складовою будь-якого суб`єктивного права. Визнавши за особою певне цивільне право, законодавець тим самим визнає за кредитором право вимагати надання захисту, у тому числі й у судовому порядку. Згідно з абзацом 1 частини другої статті 1282 ЦК України вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Наведене дає підстави для висновку, що у Кодексі визнається право кредитора на вимогу до спадкоємців. Відповідно до усталеної судової практики судами традиційно визнавались за кредиторами спадкодавця права на вимогу до спадкоємців щодо виконання зобов`язань попереднього боржника, спадкодавця. Відповідно до структури ЦК України у книзі першій, розділу І "Основні положення", у статті 16 визначені загальні способи захисту цивільних прав та інтересів. Ці способи захисту є універсальними для всіх правовідносин та можуть бути застосовані особою для врегулювання спірних правовідносин. Застосовувані способи захисту цивільних прав мають відповідати характеру спірних правовідносин та природі спору, що існує між сторонами. Аналіз структури та змісту ЦК України дає підстави для висновку, що застосування спеціальних способів захисту, які визначені законодавцем для захисту окремих категорій цивільних прав, не виключає можливості також застосовувати загальні способи захисту цивільних прав та інтересів. Зокрема, відповідно до абзацу 2 частини другої статті 1282 ЦК України у разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. У наведеній нормі права передбачається спеціальний, додатковий за своєю правовою природою, спосіб захисту цивільних прав та інтересів кредитора спадкодавця в разі, якщо спадкоємці не виконають його вимоги. Ані зі змісту, ані з системного аналізу наведеного правила у зв`язку з іншими нормами ЦК України суд не має правових підстав зробити висновок, що такий спосіб захисту є єдино можливим. Таким чином, застосування правила статті 1282 ЦК України не виключає можливості застосування альтернативного способу захисту, зокрема пункту 5 частини другої статті 16 ЦК України про примусове виконання обов`язку в натурі. Тлумачення ж статті 1282 ЦК України окремо від інших норм ЦК України позбавить кредитора права на захист своїх цивільних прав та інтересів у тому випадку, якщо на час його звернення до суду з відповідною позовною вимогою майно, яке було передано спадкоємцю у натурі, не збереглося. Відповідно до структури ЦК України кредитор має право обирати один із усіх способів захисту, які надаються йому законом, якщо інакше правило в імперативному порядку не визначено у цивільному законі. При цьому вибір способу захисту кредитор здійснює на власний розсуд. Відповідно до статті 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. Таке розуміння права кредитора на обрання ефективного способу захисту не порушуватиме прав та інтересів спадкоємців, оскільки завжди в основі вирішення питання про прийняття спадщини лежить вольовий акт, пов`язаний із наміром спадкоємця прийняти спадщину. Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору. Саме таке розуміння особливостей захисту прав кредиторів у спадкових відносинах відповідає основній меті цивільного права, якою є забезпечення стабільності цивільного обороту. Отже, обраний позивачем спосіб захисту своїх прав шляхом стягнення зі спадкоємця боргу спадкодавця є належним. Стосовно наявності позикових відносин між позивачем та померлим [PERSON] суд дійшов наступного висновку. Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження укладення договору позики позивачем надана копія боргової розписки. Вирішуючи спір по суті суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що він не знайомий з позивачем, а його дідусь ніколи йому не розповідав, що знає позивача та брав у нього кошти в борг, оскільки такі посилання не мають юридично-правових наслідків для вирішення питань наявності позикових зобов`язань. Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач був сусідом померлого, і відповідне викликає об`єктивні сумніви щодо відсутності знайомства між позивачем та померлим. Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Слід відмітити, що відповідач маючи сумніви стосовно наявності у позивача оригіналу розписки не був позбавлений можливості скористатись наданим йому процесуальним правом, яке міститься у ч. 6 ст. 95 ЦПК України щодо звернення до суду з клопотанням про витребування оригіналу доказу, однак таким правом не скористався та з відповідним клопотанням до суду не звертався. Оцінюючи заперечення відповідача стосовно суперечливості розписки, не підтвердження факту отримання грошей, відсутності чітко зафіксованої суми боргу, відсутності визначення грошової одиниці в якій має повертатись борг та дати отримання грошей, суд зазначає наступне. Зважаючи на вік позичальника при написанні ним розписки, суд об`єктивно допускає можливість допущення ним у тексті розписки пунктуаційних та граматичних помилок, недописок тексту, які однак не мають суттєвого значення. При цьому, використовуючи логіко-лінгвістичний підхід до аналізу тексту розписки суд встановив, що вона дана у тому, що [PERSON] отримав в борг від [PERSON] 800,00 (вісімсот) доларів США і зобов`язався повернути 950 (дев`ятсот п`ятдесят) доларів США у строк до 01.01.2020 року. Кошти отримані позичальником 22.04.2019 року. Отже, розпискою підтверджується отримання коштів у борг, їх розмір та валюта отримання, розмір та валюта повернення коштів, а також строк до якого ці кошти мають бути повернені. Ураховуючи все вище викладене в сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення з відповідача основного боргу спадкодавця за борговою розпискою у сумі 950,00 доларів США. При цьому, суд враховує, що відповідно до правової позиції викладеної у постанові Великої палати Верховного Суду в справі №373/2054/16-ц від 16.01.2018 року, тлумачення Цивільного кодексу дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Велика палата прийшла до висновку, що стягувачеві має бути перерахована сума коштів в іноземній валюті, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Стосовно вимог про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що такі вимоги не підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Відповідно до положень ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вказані норми передбачають відповідальність для самої сторони боргового зобов`язання (позичальника), який порушив термін повернення коштів, однак позичальник помер до закінчення терміну повернення коштів. У постанові Верховного Суду від 25.04.2018 року по справі №645/3265/13-ц вказано, що обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, що ПАТ "УкрСиббанк" вправі вимагати з відповідачів стягнення суми заборгованості за кредитними договорами, оскільки обов`язок спадкоємців боржника перед позикодавцем (кредитором) спадкодавця полягає у поверненні сум за кредитом та іншими нарахуваннями за позикою, що виникли до дня смерті спадкодавця, але в межах вартості одержаного у спадок майна та відповідно до розміру часток кожного з них. При цьому, до дня своєї смерті, [PERSON] мав обов`язок з повернення коштів у сумі 950,00 доларів США, повернення якого не прострочив, оскільки помер до кінцевої дати повернення коштів, тож безпідставними є здійснені позивачем нарахування на суму боргу 3% річних для їх стягнення зі спадкоємця, а тим більше безпідставним та необґрунтованим є нарахування інфляційних втрат, оскільки індекс інфляції може нараховуватись лише щодо національної валюти України - гривні, натомість у даному випадку позичкові зобов`язання визначені в іноземній валюті - доларах США. Таким чином, позовні вимоги підлягають до частково задоволення шляхом стягнення з відповідача основної суми боргу за договором позики у розмірі 950,00 доларів США, а в іншій частині позову слід відмовити. Ураховуючи положення ст.ст. 133, 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» стягненню з відповідача а користь позивача підлягають судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 840,80 грн., який не підлягає пропорційному зменшенню відповідно до частини задоволених позовних вимог, оскільки є мінімальною ставкою судового збору, сплата якої загалом дозволяє фізичній особі звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів. На підставі викладеного,

Outcome: partial