Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-24 00:00:00

28.09.2017 року позивач звернувся до суду із даним позовом. Позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 19.07.2010 року відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 3200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. [PERSON] зобовязання перед банком не виконала, внаслідок чого станом на 31.07.017 виникла заборгованість в сумі 19021,67 грн. З даної суми 2475,37 грн. - заборгованість за кредитом, 12324,32 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2840 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) в сумі 500 грн., штраф (процентна складова) - 881,98 грн. Просить стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та судові витрати в розмірі 1600 грн. Представник позивача у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, подав заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення у справі. 22.12.2017 року від відповідача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності позовних вимог не визнала подала звперечення, яке мотивувала тим, що банком було пропущено строк звернення до суду із позовною заявою, просить застосувати строки позовної давності. Крім того, відповідач вважає, що позивачем при нарахуванні штрафів і пені, порушено Конституцію Укарїни, а саме ст. 61 в частині подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Також відповідач зазначає, що позивачем долучено до позовної заяви як доказ умови та правила надання банківських послуг, які викладені на російській мові, якою вона не володіє. Відповідачем піднято питання щодо права банку встановлювати платежі, які споживач має платити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (комісія). Просить у задоволенні позову відмовити повністю. Від позивача надійшло пояснення, яке він мотивував тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 19.07.2010 року відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 3200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Підписуючи анкету-заяву відповідач погодилась на умови та правила надання банківських послуг та на всі формулювання зазначені в них, а також погодилась їх виконувати. Одночасне нарахування пені та штрафів відповідає вимогам ст. 626 ЦК України. Крім того, враховуючи, що відповідачем 22.01.2015 року було здійснено останнє погашення кредиту, банк вважає, що позовна давність переривалась і її необхідно розраховувати з 22.01.2015 року, оскільки банк звернувся з позовом 19.09.2017 року, строки позовної давності не порушені. Також банк звертає увагу на те, що відповідач до певного часу належним чином виконувала свої зобов'язання, що свідчить про те, що вона знала про умови кредитування. Просить позов задовольнити повністю. Згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, в тому числі заперечення та пояснення сторін, судом встановлено наступне. Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Відповідачем 22.01.2015 року було здійснено останнє погашення кредиту в сумі 10 грн., а тому сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною ([PERSON]О.) у спорі, безумовно не є підставою для відмови у позові, позаяк позовна давність переривалась і її необхідно розраховувати з 22.01.2015 року. Щодо твердження відповідача про долучення до позовної заяви як доказ, умови та правила надання банківських послуг, які викладені на російській мові, якою вона не володіє, то судом встановлено наступне. Відповідно до ч.1 ст.10 Конституції України, державною мовою в Україні є українська мова. Статтею 6 Закону України «Про засади державної мовної політики» встановлено, що державною мовою України є українська мова (ч.1). Українська мова як державна мова обов'язково застосовується на всій території України при здійсненні повноважень органами законодавчої, виконавчої та судової влади, у міжнародних договорах, у навчальному процесі в навчальних закладах в межах і порядку, що визначаються цим Законом. Держава сприяє використанню державної мови в засобах масової інформації, науці, культурі, інших сферах суспільного життя (ч.2). Відповідно до ст. 18 вказаного Закону, в економічній і соціальній діяльності державних підприємств, установ та організацій основною мовою є державна мова, а також вільно використовуються російська та інші регіональні мови або мови меншин. Таким чином, за загальним правилом, яке міститься у наведених вище нормах матеріального закону, є те, що у всіх сферах суспільного життя в Україні українська мова використовується як державна мова. Відповідно до частини 2 ст.7 Закону України «Про засади державної мовної політики», у контексті Європейської хартії регіональних мов або мов меншин до регіональних мов або мов меншин України, до яких застосовуються заходи, спрямовані на використання регіональних мов або мов меншин, що передбачені у цьому Законі, віднесені мови: російська, білоруська, болгарська, вірменська, гагаузька, ідиш, кримськотатарська, молдавська, німецька, новогрецька, польська, ромська, румунська, словацька, угорська, русинська, караїмська, кримчацька. Відповідно до ч.3 ст.7 цього Закону, до кожної мови, визначеної у частині другій цієї статті, застосовуються заходи, спрямовані на використання регіональних мов або мов меншин, що передбачені у цьому Законі, за умови, якщо кількість осіб - носіїв регіональної мови, що проживають на території, на якій поширена ця мова, становить 10 відсотків і більше чисельності її населення. За рішенням місцевої ради в окремих випадках, з урахуванням конкретної ситуації, такі заходи можуть застосовуватися до мови, регіональна мовна група якої становить менше 10 відсотків населення відповідної території. Право ініціювання питання щодо застосування заходів, спрямованих на використання регіональних мов або мов меншин, належить також мешканцям території, на якій поширена ця мова. У разі збору підписів понад 10 відсотків осіб, які мешкають на певній території, місцева рада зобов'язана прийняти відповідне рішення протягом 30 днів з моменту надходження підписних листів. Поза увагою відповідача було залишено те, що основне місцезнаходження ПАТ КБ "ПриватБанк" є місто Дніпро (Дніпропетровськ) і в цьому регіоні допускається застосування російської мови, як регіональної. Рішенням Дніпропетровської обласної ради від 17 серпня 2012 року № 333-14/VI «Про підтримку мовної політики в Україні» надано російській мові статус регіональної (а.с. 98-100). Підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, відповідач підтвердила те, що вона ознайомлена із умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які їй надані у письмовому вигляді, і що вона згодна із ними. Крім того, відповідач взяла на себе зобов'язання регулярно ознайомлюватись із змінами до умов та правил надання банківських послуг, розміщених на офіційному сайті ПриватБанку. Таким чином, твердження відповідача щодо неналежності доказів позивача у зв'язку із їх подачею на російській мові, суд до уваги не бере. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що відповідно до заяви від 19.07.2010 року [PERSON] погодилась з тим, що ця заява разом із пам'яткою клієнта, умовами і правилами надання банківських послуг, а також тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. Вона ознайомилась і погодилась з умовами та правилами надання банківських послуг, а також з тарифами, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с. 6-31). Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами Цивільного кодексу України та умовами укладеного між сторонами договору. При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, відповідно до якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором, станом на 31.07.017 виникла заборгованість в сумі 19021,67 грн. З даної суми 2475,37 грн. - заборгованість за кредитом, 12324,32 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2840 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) в сумі 500 грн., штраф (процентна складова) - 881,98 грн. (а.с.4-5). Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п.п. 2.1.1.5.5, 2.1.1.7.6 умов і правил надання банківських послуг клієнт зобов'язаний погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених договором; у випадку виникнення прострочених зобов'язань більше ніж на 30 днів, клієнт оплачує банку штраф в розмірі 500 грн. та 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених відсотків і комісій. Пунктом 1.1.7.12 передбачено, що договір діє протягом 12 місяців, якщо жодна сторона не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк. Статтями 526, 527, 530 ЦК України, передбачено, що зобовязання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно зі ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. На підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що [PERSON] порушила умови даного договору, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитом. Однак, судом встановлено, що відповідно до розрахунку заборгованості позивач також просить стягнути з відповідача штраф (фіксована частина). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року № 6 - 2003 цс 15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Таким чином, вимога позивача щодо стягнення з відповідача фіксованого штрафу в розмірі 500 грн. не відповідає визначеному законом змісту цього поняття та його правовій природі як грошової суми, що обчислюється відповідно до ч.2 ст. 549 ЦК України та носить імперативний характер, у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а тому підстав для її стягнення немає, оскільки встановлення розміру штрафу як неустойки у фіксованій твердій грошовій сумі законом не передбачено. Відповідно до ч. 2 ст. 550 ЦК України, проценти на неустойку не нараховуються. Крім того, як вбачається із розрахунку заборгованості (а.с. 5 на звороті) заборгованість відповідача складається з: заборгованості за кредитом, заборгованості по процентам за користування кредитом, заборгованості за комісією, а також штрафи (фіксована частина) та (процентна складова). Таким чином, твердження відповідача що банком при нарахуванні штрафів і пені, порушено Конституцію Укарїни, а саме ст. 61 в частині подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення не знаходить свого підтвердження в суді, оскільки в розрахунку заборгованості відсутні відомості щодо нарахування пені. Проте, серед вище перерахованих видів заборгованості, банком значитьтся заборгованість за комісією в сумі 2840 грн. Відповідно до п. 3.6 Постанови правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Крім того, Постановою ВСУ України від 06.09.2017 року №531/648/15-ц встановлено, що оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року. За положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із цим Законом послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Ухвалою Локачинського районного суду від 28.12.2017 року було запропоновано позивачу подати належний, помісячний, розрахунок щодо нарахування відповідачу боргу по комісії в сумі 2840 грн., оскільки із наявних у справі матеріалів неможливо встановити за що саме банком нараховано до сплати відповідачу дану суму комісії. Враховуючи, що відповідач вважає неприпустимим нарахування банком будь-яких платежів за дії, які не є послугою, а позивачем даний розрахунок комісії суду не надано, суд, вважає, що комісія банком була нарахована за послуги інші ніж надання коштів на придбання продукції, а відтак в задоволенні позовної вимоги банку щодо стягнення 2840 грн. заборгованості за комісією слід відмовити. Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає, що з відповідача [PERSON] слід стягнути заборгованість 15539,67 грн., яка складається з наступного: 2475,37 грн. - заборгованість за кредитом, 12324,32 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, а також штраф (процентна складова) - 739,98 грн., яка складається з (2475,37+12324,32= 14799,69 (сума заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених відсотків) х 5% = 739,98). Отже, позов слід задовольнити частково. Оскільки, позов задоволено частково, тому судові витрати на користь позивача слід, відповідно до ст. 141 ЦПК України, присудити пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, однак не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Outcome: partial