Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обгрунтування своїх позовних вимог, [PERSON] зазначає, що 26.03.1991 року придбав на підставі договору купівлі-продажу житловий будинок по [ADDRESS] У вказаному будинку зареєстрована, однак не проживає відповідач [PERSON], її особистих речей у будинку немає. Реєстрація відповідача у належному позивачу на праві приватної власності житловому будинку, порушує право позивача на вільне володіння, користуваннята та розпорядження своїм майном, останній змушений нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг. Викладені обставини є підставою для визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у судовому порядку. Заяви та клопотання від сторін по справі не надходили. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі ордеру, надала до суду заяву з проханням розглянути справу за відсутністю позивача, позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи сповіщалася належним чином, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, у зв'язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 280 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, що не з'явився, у порядку заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням позову. Судом встановлені наступні фактичні обставини на підставі представлених письмових доказів. Як вбачається з матеріалів справи, позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 26.03.1991 року на праві власності належить житловий будинок по [ADDRESS] У належному позивачу на праві власності будинку з 06.09.1989 року зареєстрований відповідач (а.с. 20). Таким чином відповідач була зареєстрована у вказаному будинку, ще до того як позивач його придбав. Відповідно до акту про встановлення фактично проживаючих осіб від 31.08.2018 року відповідач в будинку по [ADDRESS] (а.с. 8). Крім того, відповідно до довідки виконавчого комітету Мологівської сільської ради, Білгород-Дністровського району №2948 від 22.08.2018 року [PERSON] зареєстрована у будинку по [ADDRESS], однак не проживає у ньому. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому згідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. У відповідності до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У відповідності до статей 156, 64 Житлового кодексу УРСР до членів власника будинку (квартири) належать дружина (чоловік) власника будинку, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідач не є членом сім'ї позивача, та не проживає у будинку, власником якого є позивач. Реєстрація відповідача у квартирі порушує права позивача, як власника нерухомого майна на вільне розпорядження та користування вказаним майном. За таких обставин, права позивача, як власника будинку підлягають захисту шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, підстав для збереження за ним житлового приміщення немає. Положеннями ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" закріплено, що судове рішення, що набрало законної сили, є самостійною підставою для зняття з реєстрації. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення особи на пiдставi заяви особи, остаточного рiшення суду, свідоцтва про смерть особи. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог позивача та вважає їх такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved