Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-04 00:00:00

21 лютого 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди заподіяної ушкодження його здоров`я. Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 лютого 2019 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Ухвалою суду від 29 березня 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 29 березня 2019 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків. 26 квітня 2019 року позивачем подана до суду заява про усунення недоліків. Ухвалою суду від 14.05.2019 року продовжено строк розгляду справи до 01 липня 2019 року. Відповідач, який належним чином повідомлений про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, скористався своїм правом та направив до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд у задоволені позовних вимог позивача відмовити. Позивач, у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження, строк своїм правом подати відповідь на відзив не скористався. Згідно ст. 279 ЦПК України суд проводить розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом позивач [PERSON] з 20.01.1969 року по 05.11.2003 року перебував в трудових відносинах з ПАТ "Криворізький залізорудний комбінат", зазначені обставини підтверджуються копією трудової книжки. 02 лютого 1993 року на підприємстві відповідача з позивачем [PERSON] стався нещасний випадок. Відповідно до акту про нещасний випадок № 2 від 04.02.1993 року, складеного комісією з розслідування нещасного випадку на виробництві, в п. 15.2 вказано діагноз ушкодження здоров`я потерпілого: закритий перелом обох лонних і сідничних кісток без зміщення, пошкодження уретри. Згідно з висновком МСЕК від 27.05.1993 року серія 2-18 АБ № 019028 позивачу встановлено 80% втрати професійної працездатності у зв`язку з каліцтвом та 2 група інвалідності, первинно. Згідно з висновком МСЕК від 05.07.1994 року серії 2-18 АЖ № 065014 позивачу повторно було встановлено 50% втрати професійної працездатності по трудовому каліцтву та 3 група інвалідності. Згідно з висновком МСЕК від 07.06.1995 року серії 2-18 АЗ № 045642 позивачу повторно було встановлено 50% втрати професійної працездатності по трудовому каліцтву за 1993 рік та 5% втрати професійної працездатності по трудовому каліцтву за 1991 рік, всього 55 % та 3 група інвалідності. При повторних переоглядах втрата професійної працездатності позивача залишалась без змін. Згідно з висновком МСЕК від 26.06.1996 року серії 2-18 АЗ № 0500382 позивачу повторно було встановлено 50% втрати професійної працездатності по трудовому каліцтву за 1993 рік та 5% втрати професійної працездатності по трудовому каліцтву за 1991 рік, всього 55 % та 3 група інвалідності. Згідно з висновком МСЕК від 04.09.2002 року серії МСЕ ДНА-01 № 315224 позивачу повторно було встановлено 50% втрати професійної працездатності по трудовому каліцтву за 1993 рік та 3 група інвалідності. Згідно з висновком МСЕК від 23.09.2003 року позивачу було встановлено 50% втрати професійної працездатності по трудовому каліцтву за 1993 рік та 3 група інвалідності. Згідно з висновком МСЕК від 03.08.2005 року позивачу безстроково було встановлено 50% втрати професійної працездатності по трудовому каліцтву за 1993 рік та 3 група інвалідності. Згідно виписних епікризів [PERSON] неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні у зв`язку із виробничою травмою. У відповідності до ст.ст.15,16 ЦК кожна особа має право на захист свого порушеного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статті 4 Закону України «Про охорону праці»(у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) державна політика в галузі охорони праці базується на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників по відношенню до результатів виробничої діяльності підприємства, повної відповідальності власника за створення безпечних і нешкідливих умов праці. Згідно до п.38 Правил відшкодування власником підприємств, установ і організацій або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових відносин, затверджених постановою КМУ від 23.06.1993 №492 (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Правил) право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Судом встановлено, що з 20.01.1969 по 05.11.2003 року [PERSON] перебував у трудових відносинах із відповідачем, отримав трудове каліцтво. Висновком МСЕК від 27.05.1993 йому вперше було встановлено втрату 80% професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом та другу групу інвалідності. При подальших переоглядах процент втрати працездатності зменшився. Висновком МСЕК від 03.08.2005 року [PERSON] встановлено втрату 50% професійної працездатності по трудовому каліцтву за 1993 рік безстроково та підтверджено третю групу інвалідності. Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з утратою професійної працездатності первинно виникло у позивача у 1993 році. Згідно положень ст. 12 Закону України «Про охорону праці»(у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до п. 11 Правил, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі домовленості сторін (власника, профспілкового органу й потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії в трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 200 мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Згідно зст.440-1 ЦК УРСР (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менш ніж 5 мінімальних розмірів заробітної плати. У відповідності до роз`яснень викладених у п.3постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»(із відповідними змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Наведені вище докази свідчать про те, що ушкодження здоров`я, заподіяне позивачеві під час виконання ним трудових обов`язків, заподіює йому моральні й фізичні страждання, які обмежують можливість останнього вести звичний спосіб життя, тягнуть за собою не відновлення здоров`я, відчуття болю. Зазначені обставини наступили у позивача у зв`язку із нещасним випадком на виробництві під час виконання ним трудових обов`язків, який призвів до встановлення стійкої втрати професійної працездатності, встановлення групи інвалідності, що було встановлено судом, тому суд приходить до висновку про те, що позивачеві заподіяна моральна шкода. Визначаючи розмір моральної шкоди суд враховує наступне. Відповідно дост.3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності й господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону в поєднанні з ст.ст. 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються в кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2014 р. №6-207цс14, яка в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України повинна враховуватися судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. У відповідності до роз`яснень викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»(із відповідними змінами) у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд враховує наявність у [PERSON] стійкої втрати працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом, яка була первинно встановлена у розмірі 80% та в подальшому зменшена до 50 %, 3 група інвалідності; глибину фізичних та моральних страждань позивача; обставини за яких стався нещасний випадок з позивачем та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ПАТ «Кривбасзалізрудком», у вигляді одноразового відшкодування в сумі 80000,00 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб. При цьому доводи відповідача викладені у письмовому відзиві про те, що ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» не є правонаступником Тресту "Кривбасшахтобуд" ВО «Кривбасруда» концерну Укррудпром спростовуються дослідженими судом доказами, а саме записом у трудовій книжці позивача [PERSON] .. На підставі ст. 141 ЦПК України з ПАТ «Кривбасзалізрудком» підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 768,40 грн. У відповідності до ст. 440-1 ЦК УРСР, Закону України «Про охорону праці»,

Outcome: partial