Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-22 00:00:00

21 лютого 2018 року позивач [PERSON] звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом. В обґрунтування позову вказала, що [PERSON] та [PERSON] належало на праві приватної власності нажала квартира за адресою [ADDRESS] , на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 24.10.1994 року, виданого ОП «Дніпрошина» згідно розпорядження № 1895, зареєстрованого в реєстровій книзі КП «ДМБТІ»; на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 19.12.2008 року, виданого Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 4-572, зареєстровано КП «ДМБТІ» ДОР в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 25355054. [PERSON] померла [INFO] , [PERSON] помер [INFO] . Після смерті [PERSON] та [PERSON] майно успадкували їхні діти: [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 26.10.2010 року, виданого Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, номер в реєстрі 4-62, зареєстровано в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», зареєстровано КП «ДМБТІ» ДОР в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 25355054 належить ј частина квартири. [INFO] помер [PERSON] - брат позивачки. З метою отримання після його смерті спадщини: [PERSON] подала заяву про отримання спадщини та звернулась до приватного нотаріуса, під час вказаних дій вона дізналась, що 18.10.2017 за [PERSON] зареєстровано право власності квартиру розташовану за адресою [ADDRESS] , на підставі Свідоцтва про право власності на майно видане АП «Дніпрошина» 24 жовтня 1994 року № 1895, яке нібито зареєстровано в КП «ДМБТІ» ДОР. 01 грудня 2017 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири розташованої за вказаною адресою, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.А. 01 грудня 2017 право власності на квартиру було зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Іриною Анатоліївною про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 38468528. Проте [PERSON] ніколи не отримував Свідоцтво право власності та не реєстрував вказаного права власності у КП «МБТІ» ДОР на спріну квартиру, відповідно [PERSON] не мав жодного права відчужувати спірну квартиру [PERSON] . З урахуванням викладеного, позивач просить суд: - визнати недійсним Свідоцтво про право власності № [NUMBER] на квартиру [ADDRESS] , видане 24 жовтня 1994 року АП «Дніпрошина» на ім`я [PERSON] . - скасувати рішення про реєстрацію права власності від 18.10.2017 на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] ; - визнати недійсним договір купівлі-продажу майна, укладений між [PERSON] та [PERSON] 01.12.2017 року про продаж квартиру [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Іриною Анатоліївною та зареєстрований в реєстрі правочинів за номером 2618; - скасувати рішення про реєстрацію права власності - індексний номер 38468528 від 01.12.2017 року, яким було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] ; - витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Вказана справа перебувала в провадженні судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Шевцової Т.В. Згідно протоколу повторного автоматичного розподілу справ між суддями від 26.07.2018 року зазначену цивільну справу передано до розгляду судді Женеску Е.В. Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Женеску Е.В. від 30 липня 2018 року цивільну справу прийнято до провадження та призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. Встановлено відповідачам строк для подачі відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 05 грудня 2018 року постановлено перейти від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 21 серпня 2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просив розглядати справу в його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Ірина Анатоліївна в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву, в якій просить розглядати справу без її участі. Відповідачі були належним чином повідомлені про розгляд справи за останнім відомим місцем реєстрації, в судові засідання призначені на 14.01.2019 року, 21.02.2019 року, 20.05.2019 року, 21.08.2019 року, 10.09.2019 року, 23.09.2019 року, 04.10.2019 року, 23.10.2019 року, не з`явились, причини неявки суду не повідомили, відзиву на позовну заяву не надали. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2019 року постановлено розглядати справу заочно на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено наступне. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є співвласниками квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 24.10.1994 року, виданого ОП «Дніпрошина», копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.01.2010 року, виданого державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори Єремєєвою А.В., листом державного реєстратора Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 19.01.2018 року, а також витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «ДМБТІ» ДОР № 25391361 від 23.02.2010 року. Згідно вищеназваних документів, [PERSON] належить 7/12 частки вказаної квартири, [PERSON] належить 1/6 частка, та [PERSON] належить 1/4 частка вказаної квартири. [PERSON] помер [INFO] , [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про смерть. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що 01 грудня 2017 року [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.А. та зареєстрованого в реєстрі за №2618. З наданих третьою особою документів, на підставі яких був посвідчений вказаний договір купівлі-продажу, вбачається, що [PERSON] є власником квартири за адресою [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.10.1994 року, виданого ОП «Дніпрошина». Право власності [PERSON] на вказану нерухомість зареєстровано 18.10.2017 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 37716639 від 24.10.2017, [PERSON] , Покровська районна державна адміністрація, Дніпропетровська обл. Разом з тим, суд погоджується з доводами позивача про те, що [PERSON] ніколи не отримував Свідоцтво право власності та не реєстрував вказаного право власності у КП «МБТІ» ДОР на квартиру [ADDRESS] , оскільки як вбачається із перелічених вище доказів, а саме копії свідоцтва про право власності на житло від 24.10.1994 року, виданого ОП «Дніпрошина», копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.01.2010 року, виданого державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори Єремєєвою А.В., листа державного реєстратора Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 19.01.2018 року, а також витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «ДМБТІ» ДОР № 25391361 від 23.02.2010 року - власниками спірної квартири починаючи з жовтня 1994 року були [PERSON] , згодом [PERSON] , [PERSON] , щодо вказаної квартири вчинялись певні дії, зокрема спадкування, які зареєстровані та посвідчені в свій час компетентними органами. Згідно до ст. 1, 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв ) державного житлового фонду на користь громадян України. Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Зі змісту ч.4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» вбачається, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Згідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача займаних квартир здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у даній квартирі, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири. За змістом ч.3,4 вказаної норми закону передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Згідно п. 4.1. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно Оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності за зразком, наведеним в додатку 11: а) місцевими органами державної виконавчої влади, місцевогосамоврядування; б) державними органами приватизації - наймачам квартир у державному житловому фонді, які приватизували їх відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". З огляду на викладене, суд погоджується з доводами позивача про те, що [PERSON] ніколи не отримував свідоцтва про приватизацію права власності на вказане майно від виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, зокрема свідоцтво на право власності на квартиру в АП «Дніпрошина» 24 жовтня 1994 року. Згідно ст. 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно ст.. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягає право власності. Згідно п. 8.1 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно до створення Реєстру прав реєстрація прав здійснюється шляхом ведення реєстрових книг, записи яких прирівнюються до даних Реєстру прав. Відповідно до п. 3.1 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб № 121 від 09.06.1998 року Реєстрові книги ведуться щодо кожного населеного пункту. Згідно Пункту 1.5. Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб № 121 від 09.06.1998 року Державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюють державні комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації. Пунктом 1.6. Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб № 121 від 09.06.1998 року Державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників, незалежно від форми власності. Згідно п. 1.7. Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб № 121 від 09.06.1998 року реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться на підставі правовстановлювальних документів за рахунок коштів власників нерухомого майна. Згідно 1.8. Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб № 121 від 09.06.1998 року державній реєстрації підлягають тільки ті об`єкти нерухомості, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку незалежно від форм їхньої власності й при наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим бюро технічної інвентаризації, яке проводить державну реєстрацію права власності на ці об`єкти. Згідно додатку № 1 до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб реєстрація права на майно здійснюється на підставі Свідоцтва про право власності на об`єкти нерухомого майна,видані органами місцевої виконавчої влади чи місцевого самоврядування; Свідоцтва про право власності, видані органами приватизації наймачам квартир у державному житловому фонді. З урахуванням викладених вище обстави суд приходить до висновку, що право власності [PERSON] на квартиру не було зареєстровано, відповідно вказане право власності на спірне майно у [PERSON] ніколи не виникало. Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 року №1952-IV (надалі - Закон України №1952-IV), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно з ч. 5 ст. 3 Закону України №1952-IV, Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться в межах Автономної Республіки Крим, області, міст Києва та Севастополя за місцезнаходженням нерухомого майна. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України №1952-IV, державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви. Згідно з ч. 7 ст. 18 Закону України №1952-IV, державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.. Відповідно до ч.1 ст.27 Закону України №1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 13-1) договору, яким встановлюється довірча власність на нерухоме майно, та акта приймання-передачі нерухомого майна, яке є об`єктом довірчої власності; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Оскільки під час реєстрації спірного майна [PERSON] не був власником спірної квартири та не мав документів на право власності на вказану квартиру, відповідно у нотаріуса не виникло право вчинення нотаріальной дії з посвідчення договору купівлі-продажу квартири, та не виникло права реєстрації права власності на майно за [PERSON] . Отже, оскільки було проведено реєстрацію права власності на належне спадкодавцям майно, особами, які взагалі не мають на нього права на підставі підроблених документів, що є підставою для скасування вказаних документів, зокрема: свідоцтва про право власності № [NUMBER] на квартиру за адресою [ADDRESS] , видане 24 жовтня 1994 року АП «Дніпрошина» на ім`я [PERSON] , та рішення про реєстрацію права власності від 18.10.2017 на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] Статтею 202 ЦК України передбачено поняття правочину. Так, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам ; 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності ; 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст.. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами 2,3 ст. 215 ЦК України передбачено, що у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Враховуючи той факт, що право власності [PERSON] на спірну квартиру не виникло, суд приходить до висновку, що договір купівлі продажу квартири, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І.А. та зареєстровано в реєстрі правочинів за № 2618, має бути визнаний недійсним, а також підлягає скасуванню рішення про реєстрацію права власності від 01.12.2017 року, яким було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Відповідно до статей 330, 334 ЦК України право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на не права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього. Згідно зі сі. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бутті позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 586 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права в власності. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена. Стаття 392 ЦК України надає власнику майна право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч.ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України передбачено, що у разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Пунктом 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в спорах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. У вказаній постанові зазначено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Згідно правових позицій Верховного Суду України, викладених у постанові від 21.11.2012 року по справі № 6-136цс12 належне волевиявлення особи, що продала майно добросовісному набувачеві, не є підставою для відмови власнику у позові про витребування майна у цього набувача. Власник має право витребувати майно у добросовісного набувача у випадку, коли воно вибуло з його володіння не з його волі. Воля і волевиявлення особи, у якої добросовісним набувачем було придбано це майно, при ньому не має значення. Незаконним володільцем може бути і добросовісний, і недобросовісний набувач. Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права. Відповідно, є обґрунтованими та підлягають задоволенню позовні вимоги в частині витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] спірного майна. З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, на підставі положень статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати. Враховуючи наведене,

Outcome: approved