Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до Галицького районного суду Івано-Франківської області з позовом до Вікторівнької сільської ради Галицького району Івано-Франківської області, [PERSON], третя особа, що заявляє самостійні вимоги - [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що [INFO] померла його мати [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина на спадкове майно. За життя мати склала, заповіт, яким все своє майно заповіла йому. Після смерті матері прийняв спадщину, оскільки звернулися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Однак, перешкодою в отриманні свідоцтва про право на спадщину в нотаріальній конторі є відсутність правовстановлюючих документів на домоволодіння. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], Вікторівнької сільської ради Галицького району Івано-Франківської області про поділ спільного сумісного майна подружжя. Обгрунтовуючи позовні вимоги зазначила, що 14.06.1990 р. зареєструвала шлюб з [PERSON], який 08.02.2017 р. рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області розірвано. Після укладення шлюбу проживала з чоловіком в [ADDRESS]. Даний житловий будинок належав його матері [PERSON], яка проживала разом з нами. [PERSON] працювала в колгоспі та була членом колгоспу і даний житловий будинок належав до суспільної групи господарств - колгоспного двору, членами якого були [PERSON] (голова колгоспного двору), [PERSON] та вона. Відповідно до ч.1 ст. 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно з Законом України «Про власність», колгоспний двір припинив своє існування 15.04.1991 року. До 15.04.1991 року вона проживала у даному будинковолодінні і брала участь у веденні спільного господарства, а відтак не втратила свою частку у майні колишнього колгоспного двору. Враховуючи те, що вона не втратила свою 1/3 частку в майні колишнього колгоспного двору і має право в порядку спадкування за законом на 1/6 частки вказаного будинковолодіння після смерті [PERSON], вважає, що є всі правові підстави для визнання за нею права власності на 1/2 частки даного житлового будинку. Окрім того, зазначає, що у 1992 році за власні кошти збудувала стайню та в 1996 році літню кухню. Пізніше до літньої кухні було підведено водопостачання та облаштована ванна кімната. В подальшому в житловому будинку були замінені вікна та четверо дверей. За час шлюбу нею було придбано інше рухоме майно, зокрема, побутова техніка. З огляду на вищенаведене просить суд: -визнати за нею право власності на 1/2 житлового будинку житловою площею 27,05 кв.м. (36,2 кв.м. загальної площі ) вартістю 22 959.41 грн. та повністю на господарські споруди: стайню площею 25,8 кв.м. вартістю 16 363,34 грн. та літню кухню площею 22,4 кв.м. вартістю 21 310,39 грн., які знаходяться за адресою [ADDRESS] і становлять загальну вартість 60 633,14 грн.; -виділити їй в порядку поділу набутого під час спільного проживання майна, у приватну власність: телевізор «Тошиба», вартістю 2000,00 грн; холодильник «Норд», вартістю 1500,00 грн.; холодильник "ВЕКО", вартістю 2900,00 грн.; -стягнути з [PERSON] в її користь вартість встановлених 2 вікон з підвіконниками в сумі 3500 грн., 1 дверей в сумі 2700 грн., 1 конвектора вартістю 1000 грн., загальною вартістю 7 200 грн. Ухвалою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 03 серпня 2017 року справу за позовом [PERSON] до Вікторівської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області, [PERSON], третя особа, що заявляє самостійні вимоги - [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, поділ спільного майна подружжя та справу за позовом [PERSON] до [PERSON], Вікторівської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області про поділ спільного майна подружжя об'єднано в одне провадження. В судовому засіданні позивач за первинним позовом [PERSON] подав заяву про збільшення позовних вимог в якій просить: -Визнати спільною сумісною власністю подружжя та виділити [PERSON] в порядку поділу набутого під час спільного проживання майна, у приватну власність: -стінку вартістю 3000, 00 грн.; -порохотяг вартістю 1000,00 грн.; -диван вартістю 2500,00 грн.; -ковдри 2 шт. вартістю по 200,00 грн.; -подушки 6 шт. вартістю по 200,00 грн.; -телевізор «Тошиба» вартістю 800,00 грн.; -холодильник «Норд» вартістю 300, 00 грн.; -конвектор вартістю 1000,00 грн., всього на загальну суму - 10 600, 00 грн.; -Визнати спільною сумісною власністю подружжя та виділити йому в порядку поділу набутого під час спільного проживання майна, у приватну власність: -конвектор вартістю 1000,00 грн.; -трьохдверну шафу вартістю 2000,00 грн.; -холодильник «ВЕКО» вартістю 600,00 грн.; -м'яку частину вартістю 3 600, 00 грн.; -диван вартістю 2 000, 00 грн.; -стіл-тумбу вартістю 1 000, 00 грн.; -крісла 4 шт. вартістю по 100,00 грн., всього на загальну суму - 10 600, 00 грн.; -Визнати за ним в порядку спадкування за заповітом після смерті його матері [PERSON], яка померла [INFO] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] Вториний позов [PERSON] про поділ спільного майна подружжя не визнав, подав письмове заперечення на зустрічний позов. Заперечуючи позов зазначив, що спірне домоволодіння не відносилось до суспільної групи колгоспний двір. Його мати [PERSON]Г не була членом колгоспу. Прийняття в члени колгоспу відбувалося на загальних зборах колгоспників і обов'язково підтверджувалося рішенням про прийняття до членів колгоспу. Однак таке рішення не приймалося, а тому ні мати, ні він, а ні колишня дружина [PERSON] не могли бути членами колгоспного двору. Будинок побудований в 1970 році за кошти матері та його сестри [PERSON] Просив в позові відмовити повністю. Представник позивача за первинним позовом [PERSON] [PERSON] первинний позов підтимав в повному обсязі, в задоволенні вторинного позову просив відмовити повністю. Відповідач по первинному позові [PERSON] та її представник [PERSON] позов [PERSON] визнала повністю, просила такий задовольнити повністю. Позивач за вторинним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] свій позов підтримали в повному обсязі з підстав зазначених в позові, просили такий задовольнити. Відповідач Вікторівська сільська рада представника в судове засідання не скерувала. Секретарем сільради скерова заяву про визнання первинного позову та розгляд справи без участі представника сільської ради. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши здобуті докази, суд встановлює наступні факти, події та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, [INFO] померла [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина. До маси спадкового майна, що належало спадкодавцю входить, зокрема, житловий будинок за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою Вікторівської сільської ради від 06.03.2017 року (а.с. 9 ). За життя померла [PERSON] залишила заповіт, яким все своємайно заповіла позивачу [PERSON], що стверджується копією заповіту (а.с.8 ). Після смерті спадкодавця - [PERSON], [PERSON] у встановленому законом порядку звернувся до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини внаслідок чого заведено спадкову справу, що стверджується копією Витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі (а.с. 11), однак отримав відмову у видачі свідоцтва про право власності від 28.04.2017 року у зв'язку відсутністю правовстановлюючого документа на даний житловий будинок (а.с. 10). Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 14.06.1990 р. зареєструвала шлюб, який 08.02.2017 р. рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області розірвано. Після укладення шлюбу [PERSON] проживала з чоловіком в [ADDRESS]. Даний житловий будинок належав матері [PERSON] [PERSON], яка проживала разом з ними. Як зазначає позивач за вторинним позовом [PERSON], [PERSON] працювала в колгоспі та була членом колгоспу, що також стверджується довідкою Вікторівської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області № 1241/02.2-18 від 12 грудня 2017 року (а.с. 108 ). Окрім того [PERSON] обгрунтовуючи позов зазначає, що даний житловий будинок належав до суспільної групи господарств - колгоспного двору, членами якого були [PERSON] (голова колгоспного двору), [PERSON] та вона. Згідно довідки виконавчого комітету Вікторівської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області № 396/02,2-18 від 19.05.2017 р., виданої на підставі погосподарської книги № 7 будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] є господарством колгоспників. (а.с. 45). Відповідно до Закону України «Про власність», колгоспний двір припинив своє існування 15.04.1991 року. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР ( у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз'яснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно із зазначеними Вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, відносяться до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до ст. 7 Примірного статуту сільськогосподарської артілі від 17.02.1935 р., що діяв до Примірного Статуту Колгоспу затвердженого постановою ЦК КПРС і РМ СРСР від 28.11.1969 р. передбаченго право на членство в колгоспі для всіх трудящих громадян, які досягли 16-т річного віку і мають бажання приймати участь своєю працею в колективному загальному господарстві колгоспу. Прийняття в члени колгоспу відбувалося на загальних зборах членів колгоспників і обов'язково підтверджувалося рішенням про прийняття до членів колгоспу. Рішення зборів членів колгоспу про прийняття в члени колгоспу [PERSON] в матеріалах справи відсутнє. Згідно довідки Вікторівської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області від 13.10.2017 р. № 1072/02.02.2-18 житловий будинок за адресою: [ADDRESS] побудований за власні кошти у 1970 році (а.с. 90). За таких обставин застосування судом норм статей 120, 123 ЦК УРСР без з'ясування питання щодо правильності віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір, є помилковим. Наявні в матеріалах справи докази, у тому числі: витяг із погосподарської книги та довідка Вікторівської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області не дають підстави для висновку, що спірний будинок відносився до суспільної групи господарств - колгоспний двір, а тому [PERSON] не має права на частку в праві сумісної власності на підставі статей 120, 123 ЦК УРСР. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Пунктами 23 -24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя судам надано роз'яснення, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Судом встановлено, що за час спільного проживання позивача та відповідача, ними було здійснено будівництво господарських будівель, зокрема, у 1992 році збудовано стайню та у 1996 році - літню кухню. Пізніше до літньої кухні проведено водопостачання та облаштована ванна кімната. Дане будівництво господарських будівель здійснено в результаті спільних трудових та грошових затрат сторін, а відтак його слід віднести до об'єкта права спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено, що в період спільного проживання [PERSON] та [PERSON] було проведено ремонт будинку та господарських споруд за адресою: [ADDRESS], а саме ремонт будинку в середині, проведена заміна 5-ти вікон з підвіконниками, заміна чотирьох дверей в будинку, ремонт літньої кухні, що визнається сторонами. Відповідно до частини 1 статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених частиною 1 статті 62 СК України правил збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів, (зокрема, тенденцій до загального подорожчання чи здешевлення конкретного майна) і наявним повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення. При цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта. Відтак, має місце істотне збільшення вартості спірного житлового будинку, його якісних характеристик внаслідок спільних трудових та грошових затрат сторін в період їх спільного проживання як чоловіка та жінки однією сім'єю, а тому спірне будинковолодіння слід віднести до спільної сумісної власності сторін і таке підлягає поділу. Відповідно до частин 1,2 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. А тому при поділі спірного житлового будинку, з урахуванням того, що у спільне майно ввійшло первісне майно, яке істотно поліпшилось за час шлюбу, слід відійти від рівності часток, виділивши [PERSON] у приватну власність 2/3 ідеальних часток, а [PERSON] відповідно 1/3 ідеальну частку, залишивши спірний житловий будинок у спільній частковій власності. Таке рішення є відповідним роз'ясненням наданим судам в пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, відповідно до яких у разі якщо неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Пунктами 22-24 згаданої постанови судам надано роз'яснення, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Судом встановлено, що за час спільного проживання [PERSON] та [PERSON] ними було придбано за спільні кошти наступне майно: конвектор вартістю 1000,00 грн.,трьохдверну шафу вартістю 2000,00 грн., холодильник «ВЕКО» вартістю 600,00 грн., м'яку частину вартістю 3 600, 00 грн., диван вартістю 2 000, 00 грн., стіл-тумбу вартістю 1 000, 00 грн., крісла 4 шт. вартістю по 100,00 грн., стінку вартістю 3000, 00 грн., порохотяг вартістю 1000,00 грн., диван вартістю 2500,00 грн., ковдри 2 шт. вартістю по 200,00 грн., подушки 6 шт. вартістю по 200,00 грн., телевізор «Тошиба» вартістю 800,00 грн., холодильник «Норд» вартістю 300, 00 грн., конвектор вартістю 1000,00 грн., яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу з урахуванням рівності прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Відтак суд вважає за доцільне: -визнати спільною сумісною власністю подружжя та виділити [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя, у приватну власність: -конвектор вартістю 1000,00 грн.; -трьохдверну шафу вартістю 2000,00 грн.; -холодильник «ВЕКО» вартістю 600,00 грн.; -м'яку частину вартістю 3 600, 00 грн.; -диван вартістю 2 000, 00 грн.; -стіл-тумбу вартістю 1 000, 00 грн.; -крісла 4 шт. вартістю по 100,00 грн., всього на загальну суму - 10 600, 00 грн. -визнати спільною сумісною власністю подружжя та виділити [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя, у приватну власність: -стінку вартістю 3000, 00 грн.; -порохотяг вартістю 1000,00 грн.; -диван вартістю 2500,00 грн.; -ковдри 2 шт. вартістю по 200,00 грн.; -подушки 6 шт. вартістю по 200,00 грн.; -телевізор «Тошиба» вартістю 800,00 грн.; -холодильник «Норд» вартістю 300, 00 грн.; -конвектор вартістю 1000,00 грн., всього на загальну суму - 10 600, 00 грн.

Outcome: partial