Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON] в особі законного представника [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, а саме: квартирою [ADDRESS], обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що він є одноосібним власником цієї квартири на підставі договору дарування квартири від 30.03.2011 року. Разом із позивачем, у цій квартирі також зареєстровані: відповідач [PERSON] та треті особи: [PERSON] (дружина позивача), [PERSON] (син позивача). Оскільки, відповідач [PERSON] не є та ніколи не був членом його сім"ї та узв"язку з його непроживанням в зазначеній квартирі з жовтня 2013 року позивач просить суд визнати останнього таким, що втратив право користування нею. Позивач до суду не з'явився, причин неявки суду не повідомив, суду подав письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності, у якій позов просив задовольнити. Відповідач в судове засідання також не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у спосіб передбачений нормами ЦПК України, зокрема шляхом направлення ухвали суду про відкриття провадження у справі та призначення її до розгляду разом з позовною заявою та додатками до неї, судових повісток за адресами місця реєстрації й фактичного місця їх проживання. У відповідності до вимог ст. 278 ЦПК України відповідачам були також направлені всі матеріали позову з відповідними додатками до нього та запропоновано надати суду у п'ятнадцятиденний строк з дня вручення ували суду про відкриття провадження у справі відзив, чого зроблено ними так і не було. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення, зважаючи на належне повідомлення відповідача у справі про розгляд такої, згідно вимог ст. 128, 131 ЦПК України та рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011 згідно яких у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві) яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином. Дослідивши надані суду докази у їх сукупності та співставленні, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є одноосібним власником квартири за адресою: [ADDRESS] про що свідчать досліджена судом копія договіру дарування квартири від 30.03.2011 року, Витяг з Державного реєстру правочинів, Витяг про державну реєстрацію прав (а.с. 8-10). Частиною першою ст. 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК україни кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності зі ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч.1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ч.4 ст. ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї (ч2, ч.3 ст. 64 ЖК України). Згідно частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Отже, згідно вказаних вище норм, колишній член сім"ї наймача має право на проживання в житловому приміщенні в яке був поселений у законний спосіб. До членів сім"ї наймача, згідно норм житлового кодексу, віднесені не тільки дружина наймача, його діти і батьки, але й інші особи, якщо вони постійно проживали разом з наймачем і вели з ним спільне господарство. Таку особу може бути визнано втратившою право на користування таким житловим приміщенням у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. Разом із тим, сукупністю належних і допустимих доказів факт того, що гр. [PERSON], який зареєстрований в квартирі [ADDRESS] з 15.10.2013 року , тобто після набуття позивачем права власності на вказану квартиру, у відповідний законний спосіб, дійсно не проживає з жовтня 2013 року, як зазначено в позові, доведено не було, як і не було доведено належними та допустимими доказами непроживання відповідача протягом одного року згідно норм ЦК України без поважних на те причин. Клопотання про їх забезпечення чи витребування суду не заявлялися. Слід вказати що наданий суду Акт про непроживання особи за місцем реєстрації від 13.12.2018 чи то від 13.02.2018 року, складений ЖЕД № 1 не може вважатися допустимим, достовірним та достатнім доказом в розумінні норм ЦПК України. Слід вказати і те, що для допиту свідків, ЦПК України передбачений відповідний порядок в судовому засіданні, із приведенням їх до присяги та попередження про кримінальну відповідальність за неправдиві свідчення та за відмову від дачі суду таких, які в свою чергу можуть бути належним та допустимим доказом. Крім того, з огляду на відсутність повноважень ЖЕД № 1 на складання такого Акту такий оцінюється судом кретично. Отже, згідно наданих суду доказів, вбачається реєстрація відповідача у законний спосіб в житлі позивача, проте відсутні допустимі, достовірні та достатні докази про його там не проживання протягом одного року. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Таким чином, з урахуванням неявки позивача і свідків у судове засідання, враховуючи вищенаведені норми законодавства та оцінюючи в сукупності належність, достовірність і допустимість кожного доказу окремо, а також їх достатність і взаємозв'язок в сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими та недоведеними, а тому не підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed