Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-21 00:00:00

10.04.2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами (з урахуванням уточнень), якими просить суд: встановити факт спільного проживання його із спадкодавцем [PERSON], який помер 08.03.2004 року, безперервно в період часу з 02.08.1981р. по день смерті спадкодавця, тобто по 08 березня 2004р. за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с.Кислиця, вул. Матроська, 80; визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 08.03.2004 року, право власності на земельну ділянку площею 4,41 гектарів, яка розташована на території Кислицької сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, мотивуючи тим, що приватним нотаріусом йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у звязку із тим, що [PERSON], [PERSON] було пропущено строк для подачі заяв про відмову від прийняття спадщини та про прийняття спадщини. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та наполягали на їх задоволенні. Відповідачі [PERSON], [PERSON] позовні вимоги [PERSON] визнали у повному обємі, не заперечували проти задоволення позову та пояснили, що на спадкове майно не претендують, оформлювати своє право на спадщину не будуть. У судовому засіданні були допитані свідки [PERSON], [PERSON], які пояснили, що дійсно позивач проживав постійно в одному будинку разом зі своїм батьком [PERSON], який помер 08.03.2004 року, безперервно в період часу з 02.08.1981р. з самого народження по день смерті спадкодавця, тобто по 08 березня 2004р. за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с.Кислиця, вул. Матроська, 80. Вів спільне господарство з батьком. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ОД №047432, виданий 14.02.2001 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за 10-08 № 111, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 4,41 гектарів, яка розташована на території Кислицької сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вказане також вбачається із листа Міськрайонного управління у Ізмаїльському районі та м. Ізмаїлі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 25.05.2017р. за №9-15.0.183-928/126-7. Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до свідоцтва про смерть серії 1-ЖД №377384 від 09.03.2004 року [PERSON] помер 08.03.2004 року. Після смерті [PERSON] згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить земельна ділянка площею 4,41 гектарів, яка розташована на території Кислицької сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. За життя [PERSON] заповіт не залишав, що підтверджено Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/договори) № 47987402 від 07.06.2017 року. Спадкоємцями за законом першої черги після смерті [PERSON] стали: дружина [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-ЖД №491872; син [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження серії ІV-ЖД №338843; син [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження серії ІІІ-ЖД №313786. Позивач [PERSON] спадщину після батька прийняв фактично, оскільки на момент смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, та протягом шести місяців, проживав разом із спадкодавцем за однією адресою, що підтверджено було свідками в судовому засіданні. [PERSON] від прийняття спадщин після чоловіка [PERSON] відмовилася, про що надала заяву до нотаріуса, копія якої наявна у матеріалах справи. Іншій спадкоємець син спадкодавця [PERSON] спадщину після батька прийняв фактично, але не оформлював її, та також подав заяву про відмову від спадщині, в якій зазначив, що на спадщину не претендує, та не заперечує проти оформлення спадщини за [PERSON] Осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині після смерті [PERSON] відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає. Інших спадкоємців немає. На звернення позивача до приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Головного територіального управління юстиції в Одеській області [PERSON] з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, йому було відповідним листом №279/02-14 від 09.06.2017р., копія якого наявна в матеріалах справи, відмовлено у звязку з тим, що [PERSON], [PERSON] було пропущено строк для подачі заяв про відмову від прийняття спадщини та про прийняття спадщини. Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] являється спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька [PERSON], спадщину після померлого прийняв фактично, шляхом проживання разом зі спадкодавцем, інші спадкоємці [PERSON], [PERSON] від спадщини відмовилися та на спадщину не претендують, осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині після смерті [PERSON] немає, з огляду на встановлене позивач обґрунтовано вимагає визнання за нею права власності на спадкову власність. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved