Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

22.08.2016року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що [INFO] померла її баба - [PERSON], після смерті якої залишилось спадкове майно, а саме житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Зазначає, що даний будинок станом на 15.04.1991року відносився до суспільної групи «колгоспний двір» та належав [PERSON] як єдиному члену колгоспного двору та голові домогосподарства. Стверджує, що після смерті баби відповідно до ст.549 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадщину прийняла, оскільки вступила в управління її спадковим майном - вищевказаним житловим будинком, доглядала за ним. За оформленням своїх спадкових прав вона звернулася до приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицького Р.С., який повідомив її про те, що у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок їй слід звернутися до суду для реалізації своїх спадкових прав. З огляду на наведені обставини просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] В судове засідання позивачка не з'явилися, проте подала до суду заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить справу розглядати у її відсутності. Представник відповідача - Берегівської сільської ради Мостиського району Львівської області у судове засідання не з'явився, однак подав заяву, в якій не заперечує проти позову та просить суд розглянути справу без його участі. Третя особа - приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицький Р.С. у судове засідання не з'явився, проте подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності. Представник третьої особи - Мостиської районної державної адміністрації Львівської області, у судове засідання не з'явився, проте подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Згідно із ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об'єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. За нормами ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР кожен з членів колгоспного двору мали рівне право на майно колгоспного двору. У зв'язку з введенням у дію Закону України «Про власність» 15.04.1991 року така організаційно-правова форма як колгоспи, а відповідно, і колгоспний двір - були припинені. Як роз'яснено у п. 6 постанови Пленум Верховного Суду "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22.12.95 N 20, до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 Закону України "Про власність", застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності усіх його членів, включаючи неповнолітніх. Судом встановлено, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами №69 по вул.Зеленій в с.Королин Мостиського району Львівської області відносився до суспільної групи «колгоспний двір», а єдиним членом зазначеного двору, яка станом на 15.04.1991року не втратила та зберегла право на частку в майні такого, була [PERSON] - голова двору. Отже, виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963року, які діяли станом на 15.04.1991 року і регулювали власність колгоспного двору, право власності на майно вищевказаного колгоспного двору належало [PERSON] в цілому. Згідно ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ч.1 ст.529 ЦК УРСР в редакції 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до вимог ст. 548 цього кодексу для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Із матеріалів справи слідує, що [INFO] [PERSON] померла. За свого життя заповіту остання не складала. Спадкоємцем першої черги спадкування за законом на час відкриття спадщини була дочка померлої - [PERSON], яка відповідно до ст.549 ЦК України в редакції 1963 року спадщину прийняла, оскільки фактично вступила в управління спадковим майном. Таким чином, після смерті [PERSON] її право власності на спірний житловий будинок перейшло за загальними правилами в порядку спадкування до дочки - [PERSON] як до спадкоємця першої черги спадкування за законом, яка прийняла спадщину. Матеріалами справи також встановлено, що [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] За життя остання заповіту не складала, своїм майном не розпорядилася. Спадкоємцем першої черги спадкування за законом є дочка померлої - [PERSON] (позивачка у справі), яка у відповідності до ч.3 ст.1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину після смерті матері, оскільки постійно проживала разом із нею на час відкриття спадщини та протягом встановленого законодавством строку не заявили про відмову від спадщини. Перший чоловік спадкодавця [PERSON] - [PERSON] (батько позивачки [PERSON].) помер ще у 1972 році, другий чоловік - [PERSON] помер [INFO]. Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №45000445 від 07.09.2016 року вбачається, що спадкова справа після смерті спадкодавця [PERSON] в нотаріальній конторі не заводилася, що свідчить про те, що із заявою про прийняття спадщини після смерті останньої до нотаріальної контори ніхто із спадкоємців не звертався. Тобто, інших спадкоємців після смерті [PERSON], які б прийняли спадщину чи претендують на таку, крім позивачки [PERSON], немає. В той же час, через відсутність правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок позивачка не може в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права та одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на дане спадкове майно, у зв'язку із чим звернулася до суду із зазначеним позовом. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією свідоцтва про смерть спадкодавця [PERSON]; довідками, виданими виконавчим комітетом Берегівської сільської ради Мостиського району Львівської області; копією технічного паспорта на спірний житловий будинок [ADDRESS]; листом приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Яксманицького Р.С. Вих.№549/02-14 від 26.05.2016року; довідкою КП «Мостиське РБТІ» №2233 від 08.06.2016року; копією свідоцтва про народження спадкодавця [PERSON]; копією свідоцтва про одруження між [PERSON] та [PERSON]; копією свідоцтва про народження спадкодавця [PERSON]; копією свідоцтва про одруження між [PERSON] та [PERSON]; копією свідоцтва про народження позивачки [PERSON]; копією свідоцтва про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON]; копією свідоцтва про смерть спадкодавця [PERSON]; копією свідоцтва про смерть [PERSON]; копією паспорта громадянина України позивачки [PERSON]; копією спадкової справи №444/2016, заведеної після смерті [PERSON]; інформаційними довідками зі спадкового реєстру щодо спадкодавця [PERSON]; копією довідки виданої ЛКП «Сяйво» №22 від 29.01.2016року та іншими матеріалами справи. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). У відповідності до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Правилами ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З огляду на наведені положення закону та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд вважає, що визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону та не порушує права свободи чи інтереси інших осіб, а тому є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved