Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-28 00:00:00

25.06.2018 року позивачі звернулися до суду з позовними вимогами, якими просять суд визнати за ними в порядку спадкування за заповітами після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO] року, та діда [PERSON], який помер [INFO] року, право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] (за кожним по 1/2 частині), мотивуючи тим, що нотаріусом їм відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, у зв'язку із тим, що відсутні оригінали правовстановлюючих документів на спадковий житловий будинок. Позивач та представник позивача, сповіщені належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, представник позивача надав до суду письмову заяву про підтримання позову та розгляд справи без його участі. Відповідач, сповіщений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, надав до суду письмове клопотання про визнання позову та розгляд справи без його участі. Ухвалою суду від 12.07.2018 року витребувано від Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області копію спадкової справи, заведеної після померлої [INFO] року [PERSON], та копію спадкової справи, заведеної після померлого [INFO] року [PERSON]. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що відповідно до дублікату договору дарування від 31.01.1992р., посвідченого виконавчим комітетом Старонекрасівської сільської ради в реєстрі за №143, зареєстрований в реєстрі прав власності на нерухоме майно в реєстровій книзі за №5/56 від 09.08.2004р., [PERSON] є власником 1/3 частини житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 12.08.2004р., виданого Старонекрасівською сільською радою, зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно в реєстровій книзі за №5/56 від 12.08.2004р., [PERSON] є власником 2/3 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Дана інформація підтверджена листом КП «Ізмаїльське МБТІ» за №1049 від 31.07.2018р. та довідкою №384 від 06.03.2018, довідкою виконавчого комітету Старонекрасівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області №442 від 19.02.2018. Згідно технічного паспорту на житловий будинок, виданого 06.03.2018р. КП «Ізмаїльське МБТІ», по [ADDRESS] є житловий будинок, який побудований у 1980р. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого повторно 22.03.2005р. відділом реєстрації актів цивільного стану по Ізмаїльському району Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області, [PERSON] померла [INFO]. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить 1/3 частина житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS]. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст. 58 Конституції України) ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 1 січня 2004 року. Пленум Верховного Суду України у п.1 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 роз'яснив, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинний на той час закон, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим кодексом. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР (1963 рік), діючого на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Статтею 534 ЦК УРСР (1963 рік) встановлено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до заповіту, посвідченого 01.10.1993 року секретарем виконавчого комітету Старонекрасівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, зареєстрованого під №251, [PERSON] усе своє майно, у тому числі 1/3 частину житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], заповіла [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (1963 рік), що був чинний на час відкриття спадщини, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно п.1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємець, який фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, вважається таким, що прийняв спадщину. Судом встановлено, що позивачі, які є синами спадкодавця, [PERSON], [PERSON] фактично вступили в управління, володіння спадковим майном, тобто прийняли спадщину, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Старонекрасівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області №442 від 19.02.2018. Відповідно ст. 553 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). [PERSON], яка є дочкою спадкодавця, спадщину після смерті [PERSON] не прийняла, оскільки у встановлений законом строк до нотаріуса не звернулася та разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та протягом шести місяців не мешкала. Відповідно до ст. 535 ЦК УРСР (1963 рік), неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Батьки спадкодавця [PERSON] - [PERSON] та мати [PERSON] на час відкриття спадщини не були непрацездатними, у зв'язку з чим не мали право на обов'язкову частку у спадщині. Згідно свідоцтва про зміну прізвища, імені, по батькові серія [NUMBER], виданого 11.02.1999р. відділом реєстрації актів громадянського стану Ізмаїльського району Одеської області, [PERSON] змінив своє прізвище на [PERSON]. Таким чином, спадкоємцями за заповітом на 1/3 частину житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], стали [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 24.05.2004р. Старонекрасівською сільською радою Ізмаїльського району Одеської області, [PERSON] помер [INFO] року. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Частиною 1 ст. 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Після смерті [PERSON], згідно ст. 1220 ЦК України, відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить 2/3 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до заповіту, посвідченого 17.09.2002 року секретарем виконавчого комітету Старонекрасівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, зареєстрованого під №606, [PERSON] заповів усе своє майно, в рівних частках, [PERSON], [PERSON]. Позивачі, які є спадкоємцем за заповітом, спадщину після діда [PERSON] прийняли фактично, оскільки на момент смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, та протягом шести місяців проживали та були зареєстровані разом із спадкодавцем за однією адресою, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Старонекрасівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області №1950 від 06.12.2010. Інших спадкоємців немає. На звернення позивачів до Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської областіз заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], відповіддю нотаріуса їм було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку із тим, що відсутній правовстановлюючий документ на спадковий житловий будинок на ім'я спадкодавців, який би був зареєстрований в установленому законом порядку. Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Як зазначено у Листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.3.3, за змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками N 32 та N 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. У період чинності Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, що затверджена Міністерством комунального господарства Українського РСР 31 січня 1966 року, державна реєстрація нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. Копія такої довідки наявна у матеріалах справи. Належність спадкодавцям майна, про яке зазначають позивачі у позовній заяві, підтверджується, у том числі, листом КП «Ізмаїльське МБТІ» за №1049 від 31.07.2018р. та довідкою №384 від 06.03.2018. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи викладене, на думку суду правомірними є вимоги [PERSON], [PERSON] щодо визнання за ними права власності в порядку спадкування за заповітами після смерті матері та діда на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS]. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 81 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved