Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-17 00:00:00

28 квітня 2015 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернулася позивач [PERSON] із вищевказаною позовною заявою, яку в подальшому було уточнено. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила наступне. 03 жовтня 2014 року між нею, [PERSON], та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено договір-заяву №305835/32666/5-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт». Згідно із п.1 Вкладник вносить, а Банк приймає грошові кошти в іноземній валюті на вкладний рахунок [NUMBER] на строк з 03 жовтня 2014 року по 03 березня 2015 рік у сумі 230,00 доларів США. На підставі п.4 Договору вона, як вкладник, мала право неодноразово поповнювати вклад протягом всього строку дії договору-заяви. Тому всього нею було внесено грошових коштів на вищезазначений вкладний рахунок: 03 жовтня 2014 року - 230,0 доларів США; 06 жовтня 2014 року - 230,0 доларів США; 07 жовтня 2014 року - 230,0 доларів США; 27 жовтня 2014 року - 230,0 доларів США; 28 жовтня 2014 року - 100,0 доларів США, а всього: 1020,00 доларів США. За час користування коштами її вкладу протягом строку з 03 жовтня 2014 року по 03 березня 2015 року відповідачем було нараховано проценти за ставкою 10,6% річних на умовах капіталізації процентів (п.2 Договору). Таким чином станом на 03 березня 2015 року їй відповідач повинен був банківський вклад у розмірі 1047,87 доларів США, котрий був розміщений згідно договору банківського строкового вкладу (депозиту), де: 1020,00 доларів США - внесені нею грошові кошти і 27,87 доларів США - проценти за користування її грошовими коштами Банком. Завчасно, 27 лютого 2015 року нею було написано на ім'я заступника начальника відділення №1 Криворізької філії АТ «Банк «Фінанси та Кредит» заяву про повернення банківського вкладу у сумі 1047,87 доларів США, як того вимагають умови Договору (п.5) та п.5.2 Основних умов, оскільки вона не бажала продовжувати договір по закінченні строку вкладу, тобто після 03 березня 2015 року. Однак у зазначений день їй було повернуто лише 47,87 доларів США. Повернути залишок у розмірі 1000,00 доларів США працівники Відповідача відмовились, мотивуючи відсутністю коштів і запропонували звернутись пізніше. Після 03 березня 2015 року вона неодноразово зверталась до Відповідача, але їй відмовляли в поверненні коштів. Оскільки вона працює, то позбавлена можливості щоденно протягом робочого дня знаходитись в установі банку Відповідача і вимагати свої кошти. Таким чином Відповідач не виконав своїх зобов'язань за договорами, кошти не повернув. Відповідно до п.5 договору №305835/32666/5-14 банківського строкового вкладу Банк був зобов'язаний видати їй суму депозиту в день закінчення дії договору, тобто і у випадку настання строку, визначеного п.1, тобто 03 березня 2015 року. Крім того зазначила, що Відповідач своїми незаконними діями, а саме: невиконання умов укладеного Договору, порушенням норм діючого законодавства та небажання виконати взяті на себе зобов'язання і усіляке ухилення від відповідальності, спричинив їй моральну шкоду, яка виражається у моральних стражданнях, та яку вона оцінює в 10000,00 гривень. На підставі вищевикладеного просила суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, та винести рішення, яким стягнути з Публічного Аціонерного Товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на її користь, заборгованість за строковим договором-заявою банківського вкладу №305835/32666/5-14 від 03 жовтня 2014 року у загальному розмірі 1284,60 доларів США; 10000,00 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди - без стягнення податку; та понесені судові витрати. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] до зали суду не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Позивачем [PERSON] надано заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просила задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача - Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», до зали суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що суду було надано відповідну розписку, яка знаходиться в матеріалах справи, причини неявки суду не повідомив, клопотань про перенесення розгляду справи, або її розгляду за його відсутності, до суду не надходило. Враховуючи розумність строків розгляду справи, суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України. Всебічно, повно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, судом встановлено, що 03 жовтня 2014 року між позивачем [PERSON] (а.с.7), та відділенням №1 Криворізької філії ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», в особі заступника начальника відділення Бах Наталії Романівни, було укладено Договір-Заяву №305835/32666/5-14, про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт»на 5 місяців в іноземній валюті (а.с.8), відповідно до якого Вкладник вносить, а Банк приймає грошові кошти в іноземній валюті на вкладний рахунок [NUMBER] на строк з 03 жовтня 2014 року по 03 березня 2015 рік у сумі 230,00 доларів США. Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції передбачено, що банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп "вечірні" чи "післяопераційний час"), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ. Факт внесення грошових коштів до установи банку підтверджується квитанцією банку №137476 від 03 жовтня 2014 року (а.с.9). На підставі п.4 договору-заяви №305835/32666/5-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» позивач [PERSON], як вкладник, мала право неодноразово поповнювати вклад протягом всього строку дії договору-заяви. Всього нею було внесено грошових коштів на вкладний рахунок [NUMBER]: 03 жовтня 2014 року - 230,0 доларів США (а.с.9); 06 жовтня 2014 року - 230,0 доларів США (а.с.10, зворот); 07 жовтня 2014 року - 230,0 доларів США (а.с.10, зворот); 27 жовтня 2014 року - 230,0 доларів США (а.с.10); 28 жовтня 2014 року - 100,0 доларів США (а.с.10); а всього: 1020,00 доларів США. Згідно із ст.1061 ЦК України, п.1.7 Постанови НБУ від 03 грудня 2003 року №516 «Про затвердження Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами», банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. З огляду на положення зазначених норм, проценти на банківський вклад - це істотна умова договору банківського вкладу і вона випливає із оплатного характеру даного договору. Згідно договору-заяви від 03 жовтня 2014 року №305835/32666/5-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» було передбачено, що вклад здійснюється на 5 місяців, тобто з 03 жовтня 2014 року по 03 березня 2015 року. Виконуючи вимоги п.5.2 Основних умов залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків у Публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит», позивач [PERSON] 27 лютого 2015 року звернулась до банку із заявою про повернення суми депозиту за договором банківського вкладу №305835/32666/5-14 від 03 жовтня 2014 року (а.с.8, зворот). Відповідно до заяви на видачу готівки №70525 від 10 березня 2015 року вбачається, що позивачеві [PERSON] було видано нараховані відсотки з рахунку на вимогу за договором №305835/32666/5-14 від 03 жовтня 2014 року, у розмірі 55,13 доларів США, що еквівалентно 1198,29 гривень (а.с.11). З копії виписки по особистому рахунку за період з 03 жовтня 2014 року по 13 березня 2015 року вбачається, що залишок грошових коштів за договором-заявою №305835/32666/5-14 від 03 жовтня 2014 року становить 1000,00 доларів США (а.с.12). З письмових пояснень позивача [PERSON] встановлено, що повернути залишок у розмірі 1000,00 доларів США працівники Відповідача відмовились, мотивуючи відсутністю коштів і запропонували звернутись пізніше. Після 03 березня 2015 року вона неодноразово зверталась до Відповідача, але їй відмовляли в поверненні коштів. Дана позиція вбачається і з відповіді керуючого Криворізької філії АТ «Банк «Фінанси та Кредит» від 08 квітня 2015 року №1829 (а.с.18). Жодних доказів, що вкладені кошти та нараховані проценти були повернуті позивачеві по закінченню строку договору-заяви №305835/32666/5-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» на 5 місяців в іноземній валюті від 03 жовтня 2014 року представником відповідача суду не надано. Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з наступного. Згідно із ст.1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Частиною 2 ст.1060 ЦК України закріплено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім випадків, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Відповідно до ч.3 ст.1060 ЦК України, якщо відповідно до договору банківського вкладу вклад повертається вкладникові на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, проценти за цим вкладом виплачуються у розмірі процентів за вкладами на вимогу, якщо договором не встановлений більш високий процент. Згідно із ч.1 ст.1061 ЦК України, банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Згідно із ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.ст.526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. При цьому, в силу ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частина 1 ст.625 ЦК України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Стаття 651 ЦК України передбачає, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Крім того, відмова банку він виконання своїх зобов'язань за договором банківського вкладу, та неповернення суми вкладу на вимогу вкладника у передбачений договором строк, є не тільки неналежним виконанням зобов'язання, порушенням ст.ст.530, 1060 ЦК України, а є й порушенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та Першого протоколу до неї, оскільки кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Так, розглядаючи справу «Золотас проти Греції», Європейський суд чітко вказав, що «особа, яка розмістила грошову суму в банку, передала йому право використання цієї суми, банк був зобов'язаний зберігати її, й у разі використання з метою одержання прибутку мав повернути еквівалентну суму вкладникові після припинення дії угоди. Отже, власник рахунку міг уважати, що його вклад у банку - в безпеці, особливо при отриманні відсотків. Власник рахунку правомірно вважав, що буде повідомлений про ситуацію, яка загрожує суті угоди з банком і його фінансовим інтересам, щоб він міг завчасно зробити дії відповідно до закону та зберегти право на захист свого майна». З огляду на зазначені обставини, суд вважає, що вимога позивача [PERSON] про стягнення з відповідача за договором-заявою №305835/32666/5-14 від 03 жовтня 2014 року про банківський строковий вклад (депозит) «Стандартний» на 5 місяців в іноземній валюті, основного банківського вкладу у розмірі 1000,00 долари США підлягає задоволенню. Строк дії договору закінчився до винесення судового рішення, а отже питання про його дострокове припинення судом не вирішується. Що стосується вимог позивача [PERSON] про стягнення з відповідача на її користь 3% річних та втрат від інфляції, то суд вважає, що дані вимоги також підлягають задоволенню виходячи із наступного. Статтею 617 ЦК України встановлено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів. Разом з тим, вирішуючи питання про наявність вини як умови застосування відповідальності, встановленої ст.625 ЦК України, слід враховувати особливість правової природи цієї відповідальності. Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов'язання за рахунок іншої. Матеріальне становище учасників цивільного обороту схильне до змін, тому не виключено, що боржник, який не може виконати грошове зобов'язання зараз, зможе виконати його пізніше. Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов'язання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей та інших підстав) не звільняє його від відповідальності. На підставі цього, суд вважає за необхідне вимоги щодо стягнення 3% річних від простроченої суми після закінчення строку договору у розмірі 10,60 доларів США, та витрати від інфляції у розмірі 274 доларів США, також задовольнити. Однак, що стосується позовної вимоги позивача [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, суд приходить до висновку, що дана вимога задоволенню не підлягає виходячи із наступного. Так, під час розгляду справи, судом встановлено, що позивач [PERSON] звернулася до суду в порядку захисту прав споживачів. Відповідно п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право, зокрема, на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Постановою Пленуму Верховного суду України від №4 від 31 березня 1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено судам, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Аналіз викладених норм Закону та роз'яснення, надані Верховним судом України надають підстави для висновку про те, що чинним законодавством встановлено, що моральна шкода, спричинена порушенням прав споживача може бути відшкодована лише у випадку, якщо таке порушення призвело до пошкодження здоров'я споживача або його смерті чи каліцтва. За таких обставин позовні вимоги позивача [PERSON] щодо стягнення моральної шкоди суд вважає не доведеними, а тому вони не підлягають задоволенню. Крім того, можливість відшкодування моральної шкоди в даному випадку не передбачена і самим договором-заявою №305835/32666/5-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» на 5 місяців в іноземній валюті від 03 жовтня 2014 року. Відповідно до ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст.5 Закону України «Про судовий збір», позивача звільнено від сплати судового збору. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі вищевикладеного, та

Outcome: partial