Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 79374,88 доларів США, що еквівалентно 1826830,09 грн. та просить в рахунок часткового погашення заборгованості за договором позики від 15 жовтня 2013 року звернути стягнення на предмет іпотеки земельну ділянку для обслуговування торгово-культурно-розважувального центру, площею 0,0984 га, кадастровий номер 6325156700:00:003:0239, що розташована за адресою: сел. Високий Харківського району Харківської області, по вул. Дружби, 33-А та належить відповідачу, шляхом продажу її [PERSON] будь-якій особі покупцеві, з правом проведення усіх дій, повязаних зі збереженням та реалізацією предмета іпотеки, отриманням витягу з державного реєстру прав власності, технічного паспорту, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, з проведенням дій щодо оформлення та отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних підприємствах, установах та організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю вчинення позивачем всіх дій, необхідних для продажу предмета іпотеки та встановити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі відповідної оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 15 жовтня 2013 року він надав [PERSON] грошові кошти у розмірі 96760,00 грн., що в еквіваленті становить 11800,00 доларів США на строк до 15 квітня 2014 року. Даний факт підтверджуються відповідним договором позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON] і зареєстрований у реєстрі за №1532. Проте відповідач умови договору не виконала у передбачений договором термін, позику не повернула. Позивач зазначає, що відповідно до п. 1 договору позики позичальник зобовязаний повернути гроші у сумі еквівалентній на момент повернення 11800 доларів США. Оскільки відповідач не повернув гроші позивачу, то еквівалент грошової суми, яка підлягає поверненню, він визначає станом на 23 лютого 2016 року. Розрахунок еквіваленту суми позики у гривні, яка підлягає поверненню, за офіційним курсом НБУ станом на 23 лютого 2016 року становить 11800,00 доларів США х 27,014507 = 318771,18 грн. Крім того, згідно з пунктом 6 договору позики у випадку несплати чергового платежу протягом пяти днів, відповідач зобовязалася сплачувати пеню за несвоєчасне повернення позики у розмірі 1% від суми платежу, за кожен день прострочення. Отже пеня розраховується за формулою: сума боргу х процентну ставку/100% х кількість днів, таким чином пеня становить 67024,00 доларів США = 11800,00 х 1%/100% х 568 днів, що еквівалентно станом на 23 лютого 2016 року 1810620,32 грн. Тобто [PERSON] прострочила виконання своїх зобовязань за договором позики та безпідставно користується грошовими коштами позивача. Оскільки, відповідач не повертає борг у визначений договором позики строк, позивач вважає за необхідне стягнути з відповідача три проценти річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 550,88 доларів США. Отже, загальна сума заборгованості відповідача становить 79374,88 доларів США, що складається з заборгованості по зобовязанню 11800 доларів США, трьох процентів річних 550,88 доларів США та пеня 67024,00 доларів США. Крім того, в забезпечення виконання зобовязання за договором позики 15 жовтня 2013 року між позивачем та відповідачем укладено договір іпотеки земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON], реєстровий №1534. Відповідно до умов договору іпотеки відповідач передала в іпотеку позивачу земельну ділянку, площею 0,0984 га, розташовану за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Високий, по вул. Дружби, 33-А, кадастровий номер 6325156700:00:003:0239, цільове призначення земельної ділянки для обслуговування торгово-культурно-розважального центру. Предмет іпотеки належить [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] 01 квітня 2013 року за реєстровим № 954. Запис про право власності внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON]. 01 квітня 2013 року, державним реєстратором прав на нерухоме майно за №514442, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 31966063251. Сторони домовилися, що вартість предмета іпотеки складає 163000,00 гривень (п.3 іпотечного договору). Пунктом 15 договору іпотеки передбачено, що в разі неналежного виконання умов договору позики (несвоєчасне погашення боргу) іпотекодержатель набуває право вимоги дострокового повернення усієї суми позики із пенею та звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п. 16 договору іпотеки передбачено наступні способи звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі на підставі рішення суду, а також шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі продажу в порядку, встановленому ст. 38 ЗУ «Про іпотеку». В звязку з тим, що відповідач не повернув грошові кошти позивачу у останнього виникли підстави для реалізації права на звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечувала, з наступних підстав. 15 жовтня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримала гроші в сумі 96760,00 грн., що на момент укладення договору в еквіваленті складало 11800,00 доларів США, строком на шість місяців до 15 квітня 2014 року включно. Позичальник зобовязався повернути позичені гроші в еквіваленті 11800 доларів США. Представник позивача посилається на те, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті тільки з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом, в звязку з чим позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь заборгованості за договором позики в розмірі 79374,88 доларів США не відповідають чинному законодавству. Відповідно до договору позики, повернення позики повинно було проводитися за наступним графіком: протягом пяти місяців, починаючи з 15 листопада 2013 року по 15 березня 2014 року щомісячно, позичальник сплачує черговий платіж у фіксованій сумі, що дорівнює 2460,00 грн. Останній платіж в сумі 84460,00 грн. позичальник зобовязана сплатити не пізніше 15 квітня 2014 року включно. Про отримання кожного чергового платежу позикодавець складає та підписує письмове підтвердження (розписку) і вручає її позичальнику. Відповідачем проведено декілька платежів відповідно до встановленого договором позики графіку, однак підтвердження про отримання платежів позикодавцем не збереглися. Відповідач може підтвердити отримання позикодавцем лише одного платежу, який було здійснено нею 15 листопада 2013 року. Крім того, представник відповідача зазначила, що в разі несвоєчасного повернення грошових коштів, відповідач зобовязана сплатити неустойку. Однак, посилаючись на те, що відповідач має скрутне матеріальне становище, перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення Харківської районної державної адміністрації та отримує допомогу, як малозабезпечена сім'я, отримує допомогу на дитину, як одинока мати, представник відповідача просить зменшити неустойку відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України та застосувати до вимог про стягнення неустойки спеціальну позовну давність, що передбачено ст. 258 ЦК України. Представник відповідача зазначає, що наданий позивачем розрахунок пені за несвоєчасне повернення позики проведено в іноземній валюті, що не відповідає умовам укладеного договору позики. Також, представник відповідача посилається на те, що позивач не надсилав відповідачу письмову вимогу про усунення порушення, тому позов про звернення стягнення на предмет іпотеки є передчасним, та в його задоволенні може бути відмовлено. В звязку з чим представник відповідача вважає позовні вимоги позивача незаконними, необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 15 жовтня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON] за реєстровим №1532, за умовами якого [PERSON] позичив [PERSON] гроші в сумі 96760,00 грн., що на момент укладення зазначеного договору за середнім курсом продажу доларів США комерційними банками фізичним особам еквівалентна 11800,00 доларів США строком на шість місяців до 15 квітня 2014 року включно /а.с. 7/. Відповідно до п.п. 1, 4 Договору позики [PERSON] зобовязалася повернути позичені гроші в сумі еквівалентній на момент повернення 11800,00 доларів США, які зобовязалася повернути позивачу за наступним графіком: протягом пяти місяців, починаючи з 15 листопада 2013 року по 15 березня 2014 року, щомісячно, відповідач сплачує черговий платіж у фіксованій сумі, що дорівнює 2460,00 грн., останній платіж, в сумі 84460,00 грн., але не пізніше 15 квітня 2014 року включно. Про отримання кожного чергового платежу позивач складає та підписує письмове підтвердження (розписку) і вручає її відповідачу. Відповідач отримала надану їй в позику зазначену в договорі суму грошових коштів в повному обсязі ще до підписання договору, що підтверджується змістом п. 7 договору позики від 15 жовтня 2013 року. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. У зазначеному договорі позики визначені всі суттєві умови договору позики щодо виду строку дії договору, валюти, умов повернення кредиту, відповідальності за порушення зобовязань та інші. Зі змісту даного договору позики вбачається, що [PERSON] підтвердила своїм особистим підписом, що ознайомилася і згодна з умовами договору позики, а також з графіком платежів та розрахунком сукупної вартості суми грошових коштів. Отже, посилання представника відповідача на вимоги ч. 1 ст. 1046 ЦК України та ч. 1 ст. 1049 ЦК України є безпідставними, в звязку з тим, що [PERSON] своїм особистим підписом зобовязалася повернути позичені гроші в сумі, еквівалентній на момент повернення 11800,00 доларів США. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. В судовому засіданні представник відповідача посилалася на те, що відповідач повернула за вищезазначеним договором позики позивачу 300 доларів США, що підтверджується письмовою розпискою, підписаною [PERSON] /а.с. 65/. Позивач заперечував цей факт та зазначив, що дана сума була погашенням заборгованості по іншому договору позики укладеному між ними. Суд не бере до уваги посилання представника відповідача на те, що відповідач повернула за вищезазначеним договором позики позивачу 300 доларів США, оскільки на підтвердження цього вона надала копію письмової розписки, підписаною [PERSON], замість оригіналу, для огляду в судовому засіданні оригінал розписки також не надала, отже доводи представника відповідача нічим не підтверджені та враховуючи посилання позивача про те, що ця розписка є підтвердженням повернення боргу по іншому договору позики, суд приходить до висновку, що оригінал даної розписки могло бути надано по іншій справі на підтвердження цього факту. Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а у разі порушення зобовязання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до умов договору позики від 15 жовтня 2013 року, відповідач зобовязана була повернути позивачеві суму боргу не пізніше 15 квітня 2014 року, у порядок та строки, передбачені договором. Позичальник свої зобов'язання не виконав, борг не повернув, про що свідчив наявний у позивача оригінал зазначеного договору позики оглянутий судом в судовому засіданні. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. В зв'язку з встановленим вище простроченням виконання зобов'язань за договором позики суд приходить до висновку про наявність у позивача права на отримання від відповідача трьох процентів річних від простроченої суми. Позивачем правильно обрахований розмір трьох процентів річних від простроченої суми за період з 15 квітня 2013 року по 03 листопада 2015 року, який складає 568 днів, а саме - 550,88 доларів США. Крім того, згідно ст. 546 ЦК України, виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання. Згідно п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, крім іншого, сплата неустойки та відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст. 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, і в такому разі її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. В п. 6 договору позики від 15 жовтня 2013 року передбачено обовязок відповідача сплатити на користь позивача неустойку у вигляді штрафу (пені) за несвоєчасне повернення в розмірі 1% від суми чергового платежу за кожен день прострочення, починаючи з шостого дня. Положення пункту 6 договору позики від 15 жовтня 2013 року про пеню відповідає вимогам ч. 3 ст. 549 ЦК України, відповідно до якої, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Позивачем правильно обрахований розмір пені за період з 15 квітня 2014 року по 03 листопада 2015 року, який складає 568 днів, а саме - 67024,00 доларів США. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Згідно ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Пунктом 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається, зі змісту позовної заяви позивач просить стягнути з відповідач пеню за період з 15 квітня 2014 року по 03 листопада 2015 року. До суду позивач звернувся 11 листопада 2015 року. Представником відповідача подано заяву про застосування спеціальної позовної давності до вимог про стягнення пені. Отже, позивач має право на стягнення пені за період з 11 листопада 2014 року по 11 листопада 2015 року. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так як позивач просить стягнути пеню станом на 03 листопада 2015 року, то суд стягує пеню за період з 11 листопада 2014 року по 03 листопада 2015 року, що складає 358 днів. Пеня дорівнює 42244,00 доларів США ((11800 доларів США х 1%/100%) х 358 днів). Крім того, частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, сума неповернутої позики за договором позики від 15 жовтня 2013 року на сьогоднішній день складає 11800 доларів США, а розмір пені 42244,00 доларів США. Таким чином, розмір нарахованої пені за порушення виконання зобов'язань за договором позики є не співмірним з сумою заборгованості за зазначеним договором та більш ніж у два раз перевищує її розмір, що не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, визначених у п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності. Крім того, суд бере до уваги, що [PERSON] є матір'ю одиначкою, що підтверджується довідкою №881 від 24 липня 2015 року, відповідно до якої остання перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення Харківської районної державної адміністрації та отримує допомогу на дитину, як одинока мати та відповідно до довідки №234 від 22 лютого 2016 року [PERSON] отримує допомогу як малозабезпечена сім'я /а.с. 64/. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне зменшити розмір пені, яка підлягає стягненню з відповідача до 11845,48 доларів США. Таким чином, загальна сума заборгованості, трьох процентів річних та неустойки за договором позики від 15 жовтня 2013 року становить 24196,36 доларів США. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно ч. 3 зазначеної статті, використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч.2 ст.192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Таким чином, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Як роз'яснено у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Таким чином загальна сума неповернутих коштів за договором позики від 15 жовтня 2013 року складає 24150,88 доларів США, що відповідно даних Національного банку України щодо офіційного курсу валют станом на 23 лютого 2016 року (на день визначений позивачем) становить 653652,93 гривень (24196,36 доларів США х 27,014507). Суду не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобовязання, відповідно до ст. 617 ЦК України. Разом з цим, однією з вимог позивача, яку він ставить у своїй позовній заяві, є звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок в тому числі вищевказаної суми неповернутих коштів, при вирішення якої суд враховує наступне. 15 жовтня 2013 року, з метою забезпечення виконання зобовязань відповідача з повернення позивачу боргу за договором позики від 15 жовтня 2013 року, між сторонами укладений договір іпотеки земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1534, відповідно до умов якого відповідач передав позивачу в іпотеку земельну ділянку, площею 0,0984 га, розташованому за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Високий, вул. Дружби, 33-А, кадастровий номер 6325156700:00:003:0239, цільове призначення земельної ділянки для обслуговування торгово-культурно-розважального центру /а.с. 8-11/. Предмет іпотеки належить [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] 01 квітня 2013 року за реєстровим № 954. Запис про право власності внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] 01 квітня 2013 року, державним реєстратором прав на нерухоме майно за №514442, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 31966063251. Сторони домовилися, що вартість предмета іпотеки складає 163000,00 гривень (п.3 іпотечного договору). Згідно ст. 1, ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до ст. 12 зазначеного Закону, у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Таким чином, вирішуючи спори про звернення стягнення на предмет іпотеки, принциповим є встановлення факту невиконання або неналежного виконання основного зобов'язання. Судом встановлено, що на сьогоднішній день відповідачем не виконані зобовязання за договором позики від 15 жовтня 2013 року. Як розяснено в п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України "Про іпотеку" (або статті 589 ЦК щодо заставодавця). Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованості за договором позики, трьох процентів річних від простроченої поверненням позики за період з 15 квітня 2014 року по 03 листопада 2015 року та неустойки за період з 11 листопада 2014 року по 03 листопада 2015 року задоволенню не підлягає у звязку із задоволенням вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення вищевказаних сум. Щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення вимог [PERSON] до [PERSON] за договором позики від 15 жовтня 2013 року в сумі 653652,93 гривень, суд виходить з наступного. Відповідно до правової позиції судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі №73цс13 від 04 вересня 2013 року, згідно із ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Статтею 33 Закону України Про іпотеку передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду. Частиною 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК). Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Аналогічне правове положення міститься у п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до якого, резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Згідно правових позицій, викладених Верховним судом України в постановах від 27 травня 2015 року (справа №6-61цс15) та від 07 жовтня 2015 року (справа №6-1935цс15), виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» судова палата у цивільних справах Верховного Суду України приходять до правового висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. Узгоджена сторонами вартість предмету іпотеки становить 163000 гривень (п.3 договору іпотеки). В ході судового розгляду, позивачем та відповідачем не надана оцінка майна субєкта оціночної діяльності, тому суд встановлює ціну предмету іпотеки узгоджену сторонами в договорі іпотеки, а саме: 163000,00 гривень. Разом з тим, загальна сума заборгованості за договором позики від 15 жовтня 2013 року з урахуванням вищевказаного розрахунку трьох процентів річних за період з 15 квітня 2014 року по 03 листопада 2015 року та неустойки за період з 11 листопада 2014 року по 03 листопада 2015 року складає 653652,93 гривень, що значено перевищує ринкову вартість обєкта нерухомого майна. Право Іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку встановлене Конституцією України та ст. 35 ЗУ «Про іпотеку». В п.п. 15, 16 Іпотечного договору від 15 жовтня 2013 року, який, як встановили сторони, відповідно до Закону України «Про іпотеку» вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, визначені можливі способи звернення стягнення на іпотечне майно, в тому числі договором передбачене право позивача продати предмет іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом на підставі договору купівлі-продажу в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку» як один зі способів звернення стягнення на іпотечне майно в разі порушення відповідачем основного зобовязання відповідно до договору позики від 15 жовтня 2013 року. При цьому право вибору способу задоволення вимог іпотекодержателя серед перелічених в п. 16 іпотечного договору надане сторонами саме позивачеві як іпотекодержателю. Згідно ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» встановлено такий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, як надання іпотекодержателю права на продаж предмету іпотеки від імені іпотекодавця будь-якій особі покупцеві за ціною, яка встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Таким чином, Закон України «Про іпотеку» і положення п. 16 Іпотечного договору передбачають такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, як надання іпотекодержателю права продажу Предмета іпотеки з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням іпотекодержателю всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Посилання представника відповідача на ст.ст. 33, 35 ЗУ «Про іпотеку», згідно з якими у разі порушення основного зобовязання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення у не менш як тридцятиденний строк. Та зазначила, що в звязку з тим, що позивачем не надсилалася відповідачу письмова вимога, то позов про звернення стягнення на предмет іпотеки є передчасним, на підставі чого в задоволенні позову просила відмовити. Посилання представника відповідача на зазначені вимоги закону судом не приймаються, оскільки в ч. 1 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» зазначено, що у разі порушення основного зобовязання та/або умови іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобовязань, вимога про виконання порушеного зобовязання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. З аналізу зазначеної статті вбачається, що письмову вимогу необхідно надсилати тільки в тому випадку коли іпотекодержатель звертає стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку. В ч. 2 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» зазначено, що положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. З огляду на те, що відповідач зобов'язання щодо своєчасного погашення суми за договором позики, трьох процентів річних та неустойки не виконує, розмір загальної суми заборгованості за договором позики значно перевищує суму іпотеки, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу [PERSON] з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу предмету іпотеки будь-якій особі покупцеві на умовах та в порядку, визначеними ст. 38 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням тих обставин, що для продажу вищевказаного майна необхідні правовстановлюючі документи на неї, суд задовольняє позовні вимоги в частині надання позивачу права на утримання таких документів в будь-яких органах та установах незалежно від форм власності, а також відповідних витягів та інших документів, необхідних для укладення договору купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки та її реалізації в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Виходячи з аналізу змісту ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки може бути встановленю як за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем, так і на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Судом встановлено, що за взаємною згодою сторони оцінили спірне майно в сумі 163000,00 гривень, про що зазначено у п. 4 договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 15 жовтня 2013 року, проти встановлення такої ціни продажу предмета іпотеки сторони у судовому засіданні не заперечували, у звязку з чим суд визначає початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації у розмірі не нижчою 163000,00 гривень. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Згідно квитанції № 232148-К/1 від 05 листопада 2015 року, позивачем при предявленні позову до суду були понесені витрати по сплаті судового збору у сумі 6090 гривень. Питання про розподіл понесених позивачем судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, а саме позивачу суд присуджує з відповідача понесені ним і документально підтверджені судові витрати у повному обсязі, що узгоджується з положеннями, викладеними в п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», відповідно до яких, у разі якщо суд на підставі частини третьої статті 551 ЦК зменшує розмір неустойки, витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено, суд стягує судовий збір з відповідача на користь позивача у повному обсязі у розмірі 6090 гривень. На підставі викладеного і

Outcome: partial