Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку та виселення. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що він є власником квартири [ADDRESS] 04 червня 1996 року між ним та [PERSON] було укладено договір найму квартири з правом викупу, за умовами якого останній зобов'язався до 01 червня 2012 року сплатити йому суму еквівалентну 25 000 доларів США. З його дозволу відповідачі були прописані у спірній квартирі. Згідно умов договору у випадку не сплати до 01 червня 2012 року визначеної сторонами суми, [PERSON] зобов'язався на протязі трьох днів зняти з реєстрації себе та членів своєї сім'ї за вказаною адресою. На сьогоднішній день умови договору не виконанні, грошові кошти за квартиру не сплачені, на неодноразові звернення до відповідачів у добровільному порядку звільнити належну йому на праві власності квартиру, нічого не дали, тому позивач просив суд усунути перешкоди у користуванні його власністю, визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняти їх із реєстраційного обліку та виселити. [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про припинення права власності на спірну квартиру [PERSON] та визнання права власності на спірну квартиру за набувальною давністю. В обґрунтування своїх вимог вона посилалась на те, що в 1995 році на підставі усної домовленості її чоловіка [PERSON] та [PERSON], вони вселилися в спірну квартиру та з його дозволу там зареєструвалися. Згідно усної домовленості вони повинні були сплатити [PERSON] 9 000 доларів США, що ними й було зроблено. З 1995 року вона та її діти постійно проживають в спірній квартирі, сплачують комунальні послуги, зробили ремонт, тому просить суд припинити право власності [PERSON] та визнати за нею право власності на спірну квартиру за набувальною давністю. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2015 року позов [PERSON] задоволено. Визнано [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням за місцем реєстрації, а саме: [ADDRESS]. Усунено перешкоди [PERSON] у володінні та користуванні квартирою [ADDRESS], шляхом зняття з реєстраційного обліку [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] за вказаною адресою та їх виселення. Стягнуто із [PERSON], [PERSON], [PERSON]. на користь [PERSON] сплачений ним судовий збір з розмірі 162,4 грн. із кожного. У задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про припинення права власності та визнання права власності за набувальною давністю - відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить рішення суду скасувати і прийняти нове рішення, посилаючись на те, що суд необґрунтовано прийшов до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON], а тому просила відмовити у задоволенні його позову у повному обсязі, а зустрічний позов задовольнити. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволення позову [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття цих осіб із реєстраційного обліку та відмовити у задоволенні позову у цій частині із наступних підстав. Приймаючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції посилався на вимоги ст.ст. 3,11,57,58,60 ЦПК України. Суд встановив що, 19 квітня 1995 року [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі - продажу посвідчений приватний нотаріусом Кулинич С.А. /а.с. 132/. 04 червня 1996 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір найму квартири, згідно якого [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв квартиру [ADDRESS], за яку в строк до 01 червня 2012 року [PERSON] зобов'язався сплатити суму еквівалентну 25 000 доларів США. У випадку не виконання умов договору до 01 червня 2012 року [PERSON] зобов'язався разом зі своєї сім*єю на протязі трьох днів звільнити спірну квартиру та знятись з реєстраційного обліку. Гарантом цього договору виступив [PERSON] /а.с. 8-9/. В судовому засіданні допитаний в якості свідка [PERSON] позові вимоги [PERSON] визнав, та пояснив, що дійсно між ним та позивачем було укладено договір найму спірної квартири, згідно якого він повинен був сплатити грошову суму в розмірі еквівалентній 25 000 доларів США, після чого квартира перейшла б в його власність, строк виконання договору було встановлено до 01 червня 2012 року. Про його домовленість з [PERSON] знала й дружина На протязі всього часу він за квартиру ніяких коштів взагалі не сплачував. Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, що передбачено ст. 391 ЦК України. У спірній квартирі з дозволу [PERSON] були зареєстровані відповідачі які на даний час перешкоджають позивачу розпоряджатися своєю власністю. До вказаних правовідносин суд застосував вимоги ст.ст. 16, 29, 319, 321, 391 ЦК України, ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", ч. 2 ст. 3 СК України та зазначив про те, що власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні власністю, а також належним способом захисту цивільних прав у такому разі є пред'явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, які є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. Врахувавши те, що відповідачі проживали у спірній квартирі з дозволу позивача, а також те, що на вимогу останнього не звільнили належну йому квартиру та порушили його право на користування та розпорядження квартирою, суд вважав позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкоди у користуванні його власністю, визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку та виселення обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. Стосовно зустрічних позовних вимог [PERSON] про припинення права власності [PERSON] та визнання за нею право власності за набувальною давність суд виходив із того, що у 1995 році на підставі усної угоди між [PERSON] та [PERSON] [PERSON] зі своєї сім*єю вселилася в спірну квартиру за яку відповідно до усної домовленості сплатила 9 000 доларів США. Саме з цього часу остання разом зі своїми дітьми проживала в спірній квартирі та сплачувала за комунальні послуги. Суд врахував вимоги ст.344 ЦК України та дійшов до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки [PERSON] знала, що володіє чужою власністю. Але із висновками суду в частині в частині задоволення позову [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття їх із реєстраційного обліку погодитись не можна, оскільки вони зроблені із неправильним застосуванням норм матеріального права. 04 червня 1996 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір найму квартири, згідно якого [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв квартиру [ADDRESS], за яку в строк до 01 червня 2012 року [PERSON] зобов'язався сплатити суму еквівалентну 25 000 доларів США. У випадку не виконання умов договору до 01 червня 2012 року [PERSON] зобов'язався разом зі своєї сім*єю на протязі трьох днів звільнити спірну квартиру та знятись з реєстраційного обліку. Але цей договір не відповідає порядку його укладення, як передбачено вимогами ст.144 ЖК України, оскільки у ньому відсутня згода правління житлово-будівельного кооперативу, цей договір не зареєстрований у правлінні житлово-будівельного кооперативу, а тому його не можна вважати належним договором найму. У спірній квартирі з дозволу [PERSON] були зареєстровані відповідачі які на даний час перешкоджають позивачу розпоряджатися своєю власністю. Визнаючи відповідачів такими, що втратили право користування цією квартирою суд першої інстанції не врахував, тих обставин, що відповідачі не досягли згоди із власником щодо належного оформлення їх прав на цю квартиру, відповідно до вимог законодавства. Відповідачам не надавалась квартира у встановленому законом порядку, вони не укладали угод із власником, за якими вони б набували право постійного та безстрокового користування житловим приміщенням. Відповідачі не були та не є до теперішнього часу членами сімї власника квартири, та заселились у цю квартиру під умовою. А оскільки відповідачі не набули права користування квартирою у встановленому законом порядку, вони є тимчасовими мешканцями цієї квартири, а тому визнання їх такими що втратили це право, є безпідставним. Заявляючи позов про зняття відповідачів із реєстраційного обліку у спірній квартирі, позивач [PERSON] зазначив Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області у якості третьої особи. Усуваючи перешкоди [PERSON] у володінні та користуванні квартирою [ADDRESS], шляхом зняття з реєстраційного обліку відповідачів за вказаною адресою, суд у такий спосіб поклав обов'язки на третю особу, яка не є стороною у справі і до якої позов не заявлений, а тому відсутні підстави для задоволення позову в цій частині, відповідно до вимог ст.15 ЦК України, ст.3, п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України. Крім того, виселення особи із житлового приміщення є однією із підстав для зняття цієї особи із реєстрації, відповідно до вимог ч.1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні". Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині виселення відповідачів, та відмови у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про припинення права власності колишнього власника та визнання за нею права власності за набувальною давністю, доводи апеляційної скарги про те, що: не існувало договору найму між сторонами; між сторонами був укладений договір купівлі-продажу квартири; вона є власником квартири за набувальною давністю. Договір, укладений між сторонами (а.с.8-9) не відповідає порядку його укладення, як передбачено вимогами ст.144 ЖК України, оскільки у ньому відсутня згода правління житлово-будівельного кооперативу, цей договір не зареєстрований у правлінні житлово-будівельного кооперативу, а тому його не можна вважати належним договором найму. Також цей договір не є договором купівлі-продажу нерухомого майна, оскільки на час укладення у 1996 році він не відповідав вимогам ст.227 ЦК України 1963 року, щодо порядку укладення договорів відносно житла, що перебуває у власності. Також це договір не відповідає вимогам і нині чинного Цивільного Кодексу України, а саме ст.657 ЦК України. Довідка щодо членства [PERSON] в житлово-будівельному кооперативі із 1995 року(а.с.123), а також оплата квартирної плати та комунальних витрат, також не свідчить про права інших осіб на спірну квартиру, оскільки договір купівлі-продажу від 19 квітня 1995 року є дійсним до теперішнього часу, відповідно до вимог ст.204 ЦК України. Також відсутні підстави для застосування до вказаних правовідносин ст.344 ЦК України, оскільки власник квартири [ADDRESS] не відмовлявся від неї до теперішнього часу, не втратив права на неї, його право не припинялося на цю квартиру в установленому законом порядку і з інших підстав, а [PERSON] користується цієї квартирою під певною умовою, на підставі домовленості із власником. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця договору із власником виключає застосування набувальної давності. Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують в частині виселення відповідачів та відмови у задоволенні зустрічного позову, а із матеріалів справи вбачається, що передбачені ст. 309 ЦПК України підстави для скасування судового рішення наявні лише в частині задоволення позову про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття їх із реєстраційного обліку.

Outcome: partial