Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-15 00:00:00

19 липня 2017 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи його наступним. 13 липня 2017 року на брифінгу народного депутата України [PERSON] у приміщенні Верховної ради України відповідачем була озвучена стосовно неї інформація, в якій її було названо «сепаратистом», «регіоналом» та «бандою [PERSON]»; вважає зазначену інформацію недостовірною, такою, що ганьбить її честь, гідність, ділову репутацію та є наклепом; зазначає про відсутність обвинувального вироку щодо неї у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 110, 257 КК України. Просила суд визнати недостовірними та такими, що не відповідають дійсності, порушують права, свободи, ганьблять її честь, гідність, ділову репутацію, відомості, оприлюднені Мішелем Терещенком 13 липня 2017 року на брифінгу народного депутата України [PERSON] у приміщенні Верховної ради України в м. Києві по вул. Грушевського, 5 та зобов'язати Мішеля Терещенко спростувати зазначені відомості не пізніше п'ятнадцяти днів з дня набрання рішенням суду законної сили. Позивач та відповідач правом на особисту участь в судовому засіданні не скористались, направили представників. Представник позивача позовні вимоги підтримав, однак під час розгляду справи зазначив, що не підтримує позовні вимоги в тій частині, де відповідач називає [PERSON] «бандою [PERSON]», оскільки під час перегляду відеозапису брифінгу дане висловлювання не підтвердилось. Надав пояснення, які за змістом збігаються із позовною заявою. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, просив відмовити в повному обсязі, пояснив, що термін «сепаратист» крім злочину, передбаченого Кримінальним кодексом України має інше значення, а саме також означає один із напрямів політики в деяких країнах. Щодо висловлювання в бік позивача «регіонал» зазначив, що дане висловлювання є беззаперечним фактом, так як «Партія регіонів» змінила назву на «Наш край», а позивач обрана депутатом місцевої ради саме від вказаної партії. Звернув увагу суду на те, що обравши способом захисту зобов'язання відповідача спростувати спірні відомості, остання не визначилась зі способом самого спростування. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, переглянувши запис на CD диску, що був наданий позивачем, проаналізувавши представлені докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Позивач по справі [PERSON] являється депутатом Глухівської міської ради сьомого скликання (а.с. 10). Відповідно до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. За змістом ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» суди застосовують при розгляді справ Європейську конвенцію з прав людиниі практику суду як джерело права. Згідно ст. 10 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 04.11.1950 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і свобод людини» від 11.09.1997 року, кожна людина має право на свободу виявлення поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік, Хендісайд) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. За змістом ст.ст. 270, 277 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожній фізичній особі гарантується право на захист честі, гідності та ділової репутації, а також спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Отже, кожному гарантується право на свободу висловлення поглядів, в тому числі право поширювати інформацію без втручання органів державної влади. Але одночасно з цим кожен повинен виконати обов'язок діяти добросовісно, розповсюджувати лише достовірну інформацію, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб і не порушуючи їх прав. Відповідно до статті 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканними, фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі, а на підставі статті 299 ЦК України - фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації та може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Таким чином, позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права. При цьому вибір способу захисту порушеного особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. У постанові Пленуму Верховного Суду України № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної від 27 лютого 2009 року особи» надано ряд роз'яснень щодо розгляду даної категорії справ. Так, у п. 15 судам роз'яснено, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і всебічно здійснювати своє особисте немайнове право. Обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права (п. 18). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (п. 19). У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 Конвенції, свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Під поширенням інформації слід розуміти, в тому числі, доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Згідно із положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача. В свою чергу позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. При цьому саме позивач повинен довести: 1)факт поширення інформації відповідачем; 2)те, що внаслідок такого поширення було порушено його особисті немайнові права. За змістом ч. 3 ст. 10 ЦПК України та ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Отже, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні було переглянуто відеозапис тривалістю 24 секунди, наданий позивачем на CD диску, на якому зафіксовано, що відповідач перебуваючи за трибуною, на задньому плані якої видно написи «Верховна Рада України» проголошує наступний текст: «А здесь - это [PERSON], это тяжелая артиллерия [PERSON] в Глухове. А здесь - это [PERSON], это Блок Петра Порошенка у Глухове. Это люди, которые регионалы, которые сепаратисты, которые никогда не защищают интересы Украины». Позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що відповідачем було поширено спірну інформацію саме 13 липня 2017 року на брифінгу народного депутата України [PERSON] у приміщенні Верховної ради України. Однак, представник відповідача проти даного факту не заперечував, про фальсифікацію вказаного диску не заявляв. Позивач просила визнати недостовірною та такою, що принижує її честь, гідність та ділову репутацію інформацію поширену відповідачем, що вона є «сепаратистом» та «регіоналом». Проаналізувавши висловлювання відповідача на адресу позивача, суд вважає, що вони є його власним судженнями та переконаннями, які відповідач має у зв'язку з подіями, що відбуваються в Україні. Так, Академічний тлумачний словник української мови визначає сепаратизм як прагнення до відокремлення, відособлення. Тлумачний словник Ожегова - прагнення до відокремлення, відособлення. Політика сепаратизму. У Великому енциклопедичному словнику вказано, що сепаратизм (фр. separatisme - від лат. separatus - окремий), прагнення до відокремлення, відособлення; рух за окремі частини держави і створення нового державного утворення або за надання частині країни автономії. На відміну від національно - визвольного руху сепаратизм зазвичай відображає інтереси певних кругів місцевої буржуазії. Разом з цим він може відображувати і прагнення національних меншин в буржуазних багатонаціональних державах до самостійних дій та створення самостійних держав або автономних областей. Відповідно сепаратист являється прибічником сепаратизму. Кримінальний кодекс України визначення сепаратизму не містить. Разом з цим ст. 110 КК України передбачає кримінальну відповідальність за вчинення умисних дій з метою зміни меж території або державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, а також публічні заклики чи розповсюдження матеріалів із закликами до вчинення таких дій. З переглянутого судом відеозапису вбачається, що відповідач такої інформації не розповсюджував. При цьому саме по собі висловлювання «сепаратист», та само як і «регіонал» не містить в собі інформації про вчинення позивачем конкретних дій чи фактів, які дали б можливість вважати її такою, що вчинила вказаний злочин. Також із запису вбачається, що застосувавши до позивача спірні висловлювання Мішель Терещенко продовжив розпочату фразу словами: «…которые никогда не защищают интересы Украины», що додатково свідчить саме про висловлювання суб'єктивної особистої думки. Крім цього запис, переглянутий судом вочевидь є неповним, у зв'язку з чим суд позбавлений можливості зробити об'єктивний висновок щодо висловлювань відповідача. Суд вважає, що висловлювання відповідача можуть викликати почуття образи з боку позивача, проте аналіз змісту його висловлювань говорить про те, що це його особиста думка і переконання, а тому вони є оціночними судженнями, суб'єктивною думкою, що не дає підстав для спростування цієї інформації і задоволення позову про захист гідності, честі та ділової репутації. Також позивачем не доведено негативних наслідків, які настали для неї внаслідок поширення відповідачем спірної інформації. Крім цього у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року вказано, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Згідно до Резолюції 1165 (1998) Ради Європи про право на недоторканість приватного життя публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 року на 872 засіданні Ради Європи, зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональною, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості і погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадське: критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особі: публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Європейський Суд з прав людини також зазначив, що, обираючи професію, яка має публічний характер, особа залишає себе відкритою до суворої критики та пильного нагляду з боку суспільства. Позивач обрана депутатом Глухівської міської ради, тобто на місцевому рівні є публічною особою, а тому межа допустимої критики щодо неї є значно ширшою, ніж відносно пересічної особи. Відповідно до ст. 88 ЦПК України у зв'язку із залишенням позовних без задоволення, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed