Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив стягнути з відповідачки [PERSON] на його користь витрати на утримання та збереження житлового будинку в розмірі 133325,00 грн. В обгрунтування позову вказав, що з 06.10.1979 року перебував у зареєстрованому з відповідачкою шлюбі, який за рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 28.10.1996 р. розірвано. За актом прийняття індивідуального домоволодіння від 14.03.2007 р. до експлуатації був прийнятий будинок за адресою: [ADDRESS] , який був збудований за період 1980-1986 рр. Він є власником вказаного будинку. Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 12.12.2013 р. визнано за відповідачкою право власності на 1/2 частину спірного будинку. Вказує, що він та відповідачка володіють будинком у рівних частках, але, відповідачка з часу введення будинку в експлуатацію, не приймала участі в його утриманні та збереженні. Він самостійно здійснював будівництво та утримання будинку, а відтак вважає, що має право на відшкодування половини витрат. Він намагався зв`язатися з відповідачкою, однак, як стало йому відомо вона проживає закордоном. Відповідачка жодного разу не виходила з ним на зв`язок, не намагалася цікавитися станом належного їй майна. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 16 лютого 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судовий розгляд. 27.05.2021 року представником відповідачки подано відзив на позов, у якому просив відмовити у задоволенні позову. Вказав, що відповідачка стала співвласником будинку у 2014 році, до того часу позивач вважав себе єдиним власником, а тому, основна частина витрат повнесених на утримання будинку була здійснена до вказаного часу. Крім того, визначені позивачем витрати не є за своєю суттю витратами на утримання будинку. Побутові речі - морозильна камера, газопідпальник, холодильник, газова плита, умивальник та двері металічні, які можливо видокремити є власністю позивача, тому не можуть вважатися витратами на утримання будинку. Крім того, ремонт, інше полпшення спільного майна здійснюється за взаємною згодою, у разі відсутності згоди одного із співвласників на ремонт та поліпшення спільного майна, витрати на це він не повинен компенсувати. Відповідачка не надавала позивачеві жодної згоди на ремонт та інше поліпшення спільного майна, а тому, вважає, що вона не повинна нічого компенсувати, тощо. 28.05.2021 року представником позивача подано заяву про збільшення позовних вимог. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Позивач вказав. що відповідачка покинула його, витрат на утримання будинку не несе, жодних коштів йому не надавала. Представник відповідачки в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, з підстав, викладених у відзиві. Просив застосувати строки позовної давності. Суд, заслухавши вступні слова позивача, його представника, представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Позивач та відповідачка перебували у зареєстрованому 06.10.1979 року шлюбі, який за рішенням Дніпровського райсуду м. Херсона від 28.10.1996 року розірвано (арк. справи 8). Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 12.12.2013 року визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS] (арк. справи 9), як на спільне майно подружжя. Згідно квитанцій про сплату від 20.08.2003 р., 04.03.2003 р., 21.05.2004 р. (арк. справи 10). придбавалися будівельні матеріали, зокрема труби, цегла, бетон, тощо. За квитанціями №10589 від 30.03.2007 р., №173 від 11.2008 р., №237 від 08.12.2008 р., №231 від 03.12.2008 р., [PERSON] сплачувалися послуги за виготовлення технічного паспорту на будинок; будівельно-монтажні роботи (арк. справи 11); за рахунком №736-100 від 15.09.2011 р. сплачено за державну реєстрацію земельної ділянки (арк.справи 12); квитанцією №464 від 13.01.2011 р. сплачено 347,52 грн. за витяг; 15.09.2011 р. за рахунком №737-200 сплачено 102 грн. за державну реєстрацію державного акта на право власності на земельну ділянку (арк. справи 13). 13.11.2008 р. придбано данко 25 котел та колонку, загальною вартістю 4900,00 грн., що підтверджено накладною №3048 від 13.11.2008 р. (арк. справи 12). За рахунком-договором №7/1821 від 03.06.2011 р., укладеним між ХРФ ДП "Центр ДЗК" та [PERSON] , останнім сплачено 75,24 грн. за надання обмінного файлу в форматі XML (арк. справи 14); №ПО01 07121Ф від 03.06.2011 р., укладеним між ДП "Центр державного земельного кадастру" ХРФ та [PERSON] , останнім сплачено 15,00 грн. за перевірку та обробку інформації на магнітних носіях (арк. справи 15). Згідно акту приймання-передачі товару від 28.10.2007 р., [PERSON] придбано морозильну камеру та газозапальничку (арк. справи 16). Відповідно до рахунку на газопостачання житлового будинку за адресою [ADDRESS] вартість робіт складає 1085 грн.; за сметою на газопостачання, вартість робіт складає 9001 грн. (арк. справи 17-18). Згідно видаткових накладних (арк. справи 19-24, 27, 29) [PERSON] придбавалися плита, будівельні матеріали, двері, замовлялося виготовлення металевих дверей; будівництво газопроводу, тощо. На підставі досліджених в судовому засіданні оригіналів розрахункових книжок та квитанцій (арк. справи 74-201), [PERSON] сплачувалися комунальні послуги за водопостачання та водовідведення, газопостачання, світло за період з 02.02.2004 року по 03.11.2020 року. Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України). Статтею 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 360 ЦК України співвласник, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. При цьому маються на увазі витрати, об`єктивно необхідні для належного функціонування спільного майна, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних, ергономічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості. Виходячи з аналізу наведених норм, у разі ухилення співвласника від участі у витратах на утримання спільної власності, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно й вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутися до суду з позовом про примусове стягнення зі співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна. У свою чергу, такий співвласник може висунути відповідні заперечення, вважаючи здійснені співвласниками витрати надмірними або зайвими. Отже, в разі доведеності одним зі співвласників понесення ним витрат на управління, утримання та збереження спільного майна, участь у ньому (управлінні, утриманні, збереженні) пропорційно своїй частці зобов`язаний приймати інший співвласник, який ухиляється від свого обов`язку, особа, яка зазнала втрат, має право на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Зокрема, такими способами захисту права є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України). Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язання - це правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, саме передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання виконуються відповідно до умов договору про спільну діяльність, який повинно було укладати в письмовій формі, так як він регулює спільні витрати та збитки. Проаналізувавши вказані норми закону та встановлені у справі обставини, оцінивши доводи сторін та зібрані у справі докази, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з відповідачки витрат на ремонт, будівельно-монтажні роботи, геодезичні роботи, з розробки технічної документації з землеустрою, внесення відомостей до системи ведення земельного кадастру, придбання металевих дверей, металопластікових вікон оздоблювальних робіт належного сторонам на праві спільної часткової власності будинку, проведення газопостачання, придбання газової плити, котла та колонки за період з 2003 по 2020 рік у зв`язку з їх недоведеністю з огляду на наступне. Ураховуючи, що кожному учаснику спільної власності належить обмежене право власності на спільну річ, змістом внутрішніх правовідносин спільної власності є право і обов`язок кожного співвласника узгоджувати свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими власниками, а як встановлено судом, [PERSON] не звертався до [PERSON] з приводу необхідності проведення ремонту належного їм на праві спільної часткової власності житлового будинку, проводив ремонт, газопровід, водопровід тощо без її згоди, на свій ризик, не погодивши вартість таких робіт, а також не надав доказів про те, що будинок потребував поліпшення з метою недопущення його руйнації або неможливістю проживання, користування, аварійного стану будинку та необхідності негайного, обов`язкового проведення ремонтних робіт. Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. При цьому пункт 6 частини першої статті 20 Закону встановлює, що споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц і від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц. Судом встановлено, що сторони є співвласниками спірного будинку і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Стороною позивача не доведено, що відповідачка користувалася послугами з постачання газу, води, електроенергії або каналізацією у період з 2008 по 2021 рік включно, при цьому зазначені послуги були отримані мешканцями житлового будинку за лічильниками, тобто оплата була проведена за фактично отримані послуги. Суд не приймає до уваги доводи сторони позивача на практику Верховного Суду, висловлену у справі № 703/2200/15-ц, в частині стягнення з відповідачки, яка не проживала у житлі комунальних послуг, оскільки у справі № 703/2200/15-ц сторони були співвласниками квартири, а не будинку, в постанові відсутні посилання, яким чином розраховувалися послуги - за показами лічильника або за кількістю зареєстрованих осіб або за опалювальною площею. Крім того, послуга з централізованого опалення квартири не може самостійно регулюватися споживачем, тоді, як користувачі житлового будинку самостійно регулюють період опалення, його інтенсивність тощо в залежності від своїх потреб. Таким чином, оскільки між сторонами відсутня домовленість про порядок користування спільним будинком та відсутні докази погодження конкретних витрат на утримання спільного майна згідно частин першої, другої статті 358 ЦК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення коштів за послуги водопостачання та водовідведення, енергопостачання, спожитий газ та газопостачання. Оскільки суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог та, відповідно, відсутність порушеного права позивача, відсутні підстави для розгляду питання щодо застосування наслідків пропущення строків позовної давності. На підставі ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у позові, судові витрати покладаються на позивача, представником відповідачки про наявність судових витрат не заявлено. Підстави для негайного виконання судового рішення відсутні. Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися. Рішення в повному обсязі складено 09 листопада 2021 року. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed