Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

26.07.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Регіональної філії «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», в подальшому відповідач замінений на Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі ПАТ «Укрзалізниця»), про визнання незаконними та скасування наказів, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Заявлені вимоги мотивує тим, що з 13.05.2014 року він працював на посаді начальника Управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд Виробничого структурного підрозділу РФ «Львівська залізниця». Наказом в. о. начальника РФ «Львівська залізниця» № 41/0С від 06.07.2016 року трудовий контракт було розірвано, а [PERSON] звільнено із займаної посади на підставі ч. 1 ст. 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обовязків. Позивач вважає наказ в. о. начальника регіональної філії незаконним, оскільки ним не було вчинено одноразового грубого порушення трудових обовязків. Крім того, строк притягнення його до дисциплінарної відповідальності після виявлення порушень в роботі структурного підрозділу на момент звільнення сплив. Просить суд: 1) визнати незаконним та скасувати накази в. о. начальника РФ «Львівська залізниця» № 193/ос по особовому складу від 29.12.2015 року та головного інженера ВСП № 41/0С від 06.07.2016 року про припинення трудового договору (контракту) звільнення [PERSON]; 2) поновити [PERSON] на посаді начальника управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд Виробничого структурного підрозділу «Івано-Франківське управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд» РФ «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця»; 3) стягнути з ПАТ «Укрзалізниця» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила позов задовольнити. Суду пояснила, що у матеріалах, на підставі яких [PERSON] був звільнений з посади, відсутні відомості про факти грубого порушення останнім трудових обовязків. У акт перевірки визначений лише перелік порушень в роботі управління, проте не вказано винних осіб. Крім того, жодне з таких порушень не може вважатися одноразовим грубим. Представник відповідача ПАТ «Укрзалізниця» в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила у повному обсязі. Пояснила, що 28.08.2015 року Службою контролю та внутрішнього аудиту РФ «Львівська залізниця» було складено акт комплексної документальної ревізії фінансово-господарської діяльності управління будівельно-монтажних робіт № 4. Під час ревізії було виявлено низку порушень трудового та фінансового законодавства. Представник відповідача вважає, що позивач, як керівник підрозділу, грубо порушив трудові обовязки та належно не організував роботу управління, внаслідок чого було допущені такі порушення. [PERSON] був звільнений відповідно до вимог чинного законодавства. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що відповідно до даних трудової книжки УКР № 2795256 [PERSON] 13.05.2014 року був прийнятий на посаду начальника Управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд № 4, яке в подальшому реорганізоване шляхом перетворення у виробничий підрозділ «Івано-Франківське управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд» РФ «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» (а.с.7-10, 39). В період з 27.07.2015 року по 28.08.2015 року в УБМР і ЦС Службою контролю та внутрішнього аудиту ДТГО «Львівська залізниця» було проведено комплексну документальну ревізію фінансово-господарської діяльності. За результатами перевірки був складений акт № 78-НКРС Львів/01097148 від 28.08.2015 року, в якому зафіксовані виявлені порушення вимог трудового законодавства, порядку ведення бухгалтерського обліку тощо. 25.09.2015 року в. о. головного інженера першого заступника начальника РФ «ЛЗ» була проведена оперативна нарада, на якій було вирішено погодитись з поданням начальника служби БМЕС [PERSON] про притягнення до дисциплінарної відповідальності начальника БУ-4 [PERSON] за виявлені під час проведення ревізії порушення у відокремленому структурному підрозділі. 29.12.2015 року в. о. начальника РФ «ЛЗ» був винесений наказ № 193/ос «По особовому складу», згідно з яким начальника ВП «Івано-франківське УБМР та ЦС» [PERSON] звільнити з посади в перший день виходу на роботу після тимчасової непрацездатності за п. 1 ст. 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обовязків. Серед підстав наказу зазначено: протокол оперативної наради від 05.10.2015 року. В цей час, [PERSON] в період з 24 по 25 вересня 2015 року перебував на лікарняному. Так само, у справі наявні листи непрацездатності [PERSON] в періоди з 28.09.2015 року по 31.10.2015 року, з 02.11.2015 року по 14.11.2016 року, з 16.11.2016 року по 21.11.2015 року, з 24.11.2015 року по 27.12.2015 року, з 29.12.2015 року по 06.01.2016 року, з 11.01.2016 року по 06.02.2016 року, з 08.02.2016 року по 20.02.2016 року, з 22.02.2016 року по 05.03.2016 року, з 09.03.2016 року по 19.03.2016 року, з 21.03.2016 року по 09.04.2016 року, з 11.04.2016 року по 05.07.2016 року. Наказом Головного інженера Івано-франківського БУ-4 від 06.07.2016 року [PERSON] звільнено з посади начальника ВСП «Івано-франківське УБМР та ЦС» РФ «ЛЗ» ПАТ «Укрзалізниця». Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені у статтях 40, 41 КЗпП України. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках: одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації всіх форм власності, його заступниками, а також службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами. Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, та істотності наслідків порушення трудових обов'язків. При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обов'язку, який входить до кола його трудових обов`язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов'язку за встановлених судом фактичних обставинах справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного зв'язку між невиконанням працівником трудових обов'язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 21.05.2014 року по справі № 6-33цс14. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду. Грубість порушення трудових обовязків характеризуються характером дій чи бездіяльності працівника, істотність наслідків порушення та форма вини. Право оцінки порушення як грубого покладається на суд, що розглядає трудові спори. Крім того, суд не погоджується з можливістю звільнення працівника за п. 1 ст. 41 КЗпП України, якщо порушення носили систематичний (тривалий), а не разовий характер. Зокрема, не дає право власнику на звільнення працівника за послаблення контролю за роботою підлеглих працівників. Крім того, звільнення на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України за своєю природою є дисциплінарним, а тому воно має здійснюватись з дотриманням порядку і строків, викладених у ст. ст. 148, 149 КЗпП України. Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Також встановлено, що дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Згідно з вимогами ст. 149 КЗпП України до прийняття рішення про звільнення керівника за одноразове грубе порушення трудових обов'язків у нього мають бути витребувані письмові пояснення. Не можна звільнити за порушення, яке вже потягнуло застосовування інших видів дисциплінарних стягнень. Як встановлено судом, комплексна документальна ревізія фінансово-господарської діяльності ВП «Івано-Франківське УБМР і ЦС» була проведена в період з 27.07.2015 року по 28.08.2015 року, а порушення, встановлені в акті, були вчинені працівниками управління в період до 01.07.2015 року (закінчення періоду, за який проводилась ревізія). Отже, станом на 06.07.2016 року шестимісячний строк притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності (у виді звільнення) сплив. При цьому, суд зазначає, що винесення наказу № 193/ос від 29.12.2016 року не впливає на перебіг строку притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності і така наступає саме в момент винесення наказу про фактичне звільнення, а не про заявлення про наміри застосувати стягнення. За таких обставин, суд вважає, що в наказах від 29.12.2015 року та 06.07.2016 року відповідач не зазначив, за яке конкретне однократне грубе порушення трудових обов'язків [PERSON] підлягає звільненню, за яких обставин було вчинено проступок, характер останнього, у чому конкретно виявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору на підставах, визначених законом. Крім того, наказ від 06.07.2016 року, яким позивача звільнено з посади, винесений після спливу строку притягнення останнього до дисциплінарної відповідальності. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240 1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення вимог про скасування наказів та поновлення [PERSON] на посаді начальника виробничого підрозділу «Івано-Франківське управління будівельно-монтажних робіт та цивільних споруд» регіональної філії «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Вирішуючи питання стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд враховує наступне. Відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно з п. 8 "Порядку обчислення середньої заробітної плати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995р. № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно роз'яснень, які містяться у пункті 6 Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24.12.1999 р., задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів. Так, судом береться до розрахунку заробітна плата отримана [PERSON] у вересні та грудні 2015 року, оскільки, в наступні місяці позивач не працював у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю. Згідно з розрахунком заробітної плати за грудень 2015 року (скорегованої у січні 2016 року) (а.с.26,27) у грудні 2015 року [PERSON] фактично відпрацьовано 8 годин та отримано 221,15 грн. заробітної плати. У вересні відпрацьовано 136 годин та нараховано 7114 грн. заробітної плати. Відтак, за вказані два місяці позивачем було: відпрацьовано: 136 год. + 8 год. = 144 години; нараховано: 221,15 грн. + 7114 грн. = 7335,15 гривень заробітної плати. Середньогодинний заробіток [PERSON] виходячи з попередніх розрахунків складає: 7335,15 грн. / 144 год. = 50,94 грн. (за одну годину). Кількість робочих днів та годин (входячи з розрахунку восьмигодинного робочого часу) за період з наступного дня після звільнення [PERSON] (07.07.2016 року) по день розгляду справи в суді (07.09.2016 року) складає: - у липні 17 дн. 136 робочих годин; - у серпні 22 дн. 176 робочих годин; - у вересні 5 дн. 40 робочих годин. Всього: 136 + 176 + 40 = 352 робочих год. Суд визначає розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON] в період з 07.07.2016 року по 07.09.2016 року наступним чином: 352 роб. год. х 50,94 грн. = 17930,88 грн. Відтак, з ПАТ «Укрзалізниця» на користь [PERSON] слід стягнути суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача за період з 07.07.2016 року по 07.09.2016 року у розмірі 17930,88 грн. Суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника та присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць (п. 2, 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України). Для визначення суми стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць, яке підлягає негайному виконанню, суд враховує повний місяць стягнення серпень 2016 року. Розмір суми складає: 176 роб. годин (у серпні 2016 року) х 50,94 грн. = 8965,44 грн. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, ст.ст. 4, 6 Закону України «Про судовий збір», у зв'язку зі звільненням [PERSON] від оплати судового збору при подачі позову, суму судового збору у розмірі 1102,40 грн. (551,20 грн. за позовні вимоги немайнового характеру та 551,20 грн. за позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку) слід стягнути з ПАТ «Укрзалізниця» на користь держави.

Outcome: approved