Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ТОВ «Авто Просто» про визнання умов договору від 23.10.2009 року недійсним, стягнення грошових коштів в сумі 10218 грн. Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10.07.2012 року було задоволено позовні вимоги: визнано недійсним умови угоди від 23.10.2009 року між ТОВ «Авто Просто» та [PERSON], стягнуто з відповідача на користь позивача 10218 грн. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12.12.2012 року заяву ТОВ «Авто Просто» про перегляд заочного рішення залишено без задоволення. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Івано-Франківської області від 10.06.2013 року апеляційну скаргу ТОВ «Авто Просто» відхилено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.11.2013 року касаційну скаргу ТОВ «Авто Просто» задоволено частково: заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 10.07.2013 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 10.06.2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Позивач в судові засідання 19.02.2014 року та 27.03.2014р. не з'явився, однак в матеріалах справи є подана ним 10.07.2012 року заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити (а.с.105). Відповідач в судове засідання не з'явився, хоч про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку, однак 14.01.2014 року подав заяву про розгляд справи без його участі (а.с.132), відношення до позову не висловив. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 23.10.2009 року між ТОВ «Авто Просто» та [PERSON] укладено угоду, предметом якої є надання учаснику системи АвтоТак послуг, спрямованих на придбання автомобіля. Автопросто є товариством, що надає послуги, предметом яких є придбання автомобіля учасниками через систему придбання в групах АвтоТак. АвтоПросто гарантує наданню учаснику права на отримання автомобіля за умови виконання учасником всіх зобов'язань, передбачених угодою (а.с.4). Статтею 5 даної угоди встановлено, що учасник зобов'язується сплачувати вступний внесок при укладенні угоди, щомісячно сплачувати членські внески та отримати автомобіль за умови виконання зобов'язань. Згідно квитанції №11245.188.1, 23.10.2009року [PERSON] сплатив на користь "АвтоПросто" 2 255,94 грн вступного членського внеску. В подальшому [PERSON] Вніс на рахунок ТзОВ "АвтоПросто" 7 576,35 грн, що підтверджується квитанціями. (а.с.5-18). За вимогами ст..18 Закону України «Про захист прав споживачів», на підставі якої просив позивач згідно позовних вимог визнати недійсною угоду, передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими (ч.1). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача (ч.2). Несправедливими є, зокрема, умови договору про, в тому числі, 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 10) установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей; 16) встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; 17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди (ч.3). Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним (ч.4). Положення пункту 8 частини третьої цієї статті не застосовується до умови договорів про надання споживчого кредиту, відповідно до якої кредитодавець встановлює право розірвати договір в односторонньому порядку за наявності підстав, визначених законодавством, та за умови негайного повідомлення кожної із сторін про розірвання договору. Положення пункту 11 частини третьої цієї статті не застосовується до договорів, укладених на невизначений строк, за умови встановлення в таких договорах обов'язковості повідомлення заздалегідь споживача про намір змінити умови договору і надання йому у зв'язку з цим права на розірвання договору. Положення пункту 13 частини третьої цієї статті не застосовується до положень про індексацію ціни, що відповідають законодавству, якщо умови та метод розрахунку ціни чітко і недвозначно визначено у договорі. Положення пунктів 8, 11 та 13 частини третьої цієї статті не застосовуються до: 1) операцій із цінними паперами, фінансовими послугами та іншими товарами або послугами, ціна яких залежить від зміни котировок або індексів на біржах чи ставок на фінансових ринках, які не контролюються продавцем; 2) договорів про купівлю/продаж іноземної валюти, дорожніх чеків або про міжнародні грошові перекази, номіновані в іноземній валюті (ч.4). Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (ч.5). У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому (ч.6). Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення (ч.7). Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача (ч.8, якій дано офіційне тлумачення Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 р. N 15-рп/2011). Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою у повному обсязі. Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виробником (виконавцем, продавцем), у зв'язку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності (ч.9). Позивач в позові зазначив, що відповідач використовує сплачені позивачем кошти на власний розсуд. Однак, як слідує з угоди укладеної сторонами 23.10.2009 року №302544 учасник зобов'язувався сплатити вступний внесок (сплачено 2255.94 грн. позивачем 23.10.2009р. - а.с.5), плату за отримання автомобіля при наданні такого права, сплачувати повні внески, а також сплачувати внески за страхування авто після його отримання (ст..50). За укладеною угодою №302544 сформовано групу 001014, куди ввійшов позивач за порядковим номером 208, актуальна ціна 62 665 грн., внесок перший (№1) в сумі 587.59 грн. складав: чистий внесок 261.1 грн. (0.4167%), за страхування життя 40.73 грн. (0.0650%), адміністративні витрати (238.13 грн. або 0.3800% + 47.63 ПДВ), і страхування авто - 0 (а.с.6), що оплачено позивачем в вказаній сумі - 590 грн. (а.с.6). Подальші внески (№2-13) позивачем також оплачувались за визначеним спрямуванням внесених ним коштів (а.с.7-18). Отже, оплачуючи перший внесок, з розбивкою відповідачем зарахування коштів на певні коди, позивач прийняв такі умови оплати та зарахування відповідачем коштів його внеску на такі витрати. Тому доводи в цій частині позивача є не обґрунтованими. В позові на обґрунтування своїх вимог позивач вказує і на те, що відповідач не укладав з позивачем договір страхування життя. Однак, з таким твердженням суд не погоджується, оскільки за угодою №302544 учасник системи [PERSON] уповноважив та доручив Авто Просто укласти від його імені договір страхування життя та договір страхування автомобіля (ст.6 угоди), а в групі 001014, куди ввійшов позивач, проведено страхування майнових інтересів, пов'язаних з життям, що підтверджено страховим сертифікатом №1014, терміном дії з 02.11.2009 року до 01.11.2019 року (а.с.93), тому ці доводи позивача є також не доведеними. Позивач, оскаржуючи угоду, звертає увагу суду в обґрунтуваннях позову і на те, що умови угоди від 23.10.2009 року №302544 є несправедливими, бо містять нечіткі та недвозначні положення, що має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу, однак позивач не наводить при цьому, які ще умови угоди є саме такими. Суд зазначає, що у ст. 203 ЦК, визначено основні критерії чинності правочину, зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до статей 203, 204 ЦК підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Проте положення зазначених статей необхідно застосовувати з урахуванням ст. 4 ЦК. Виходячи з буквального тлумачення норм статей 4 та 203 ЦК, зміст правочину має відповідати: ЦК; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК, як правило, має наслідком визнання правочину недійсним. Такий правочин недійсний з моменту його вчинення незалежно від того, чи визнав його таким суд. При розгляді даного спору суд також враховує правові висновки Верховного Суду України у спорі про визнання правочину недійсним як такого, що здійснений з використанням нечесної підприємницької практики, а саме у справі від 11 вересня 2013 року розглянув справу № 6- 40 цс 13, предметом якої був спір про визнання правочину недійсним як такого, що здійснений з використанням нечесної підприємницької практики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого поняття «пірамідальна схема» у розумінні п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» має такі обов'язкові ознаки: а) здійснення сплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару. Утворення та експлуатація пірамідальних схем забороняється як нечесна підприємницька практика, а правочин здійснений з використанням такої практики є недійсним. Водночас придбання товарів у групах передбачає надання споживачу товару в обмін на внесення ним коштів і за умови отримання відповідного дозволу є легітимною підприємницькою діяльністю. За положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, указаний Закон установив недійсність правочинів, також здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів із метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. Оскільки позивач погодився на умови угоди, почав сплачувати кошти за можливість одержання права на отримання товару - автомобіля, суд приходить до висновку про те, що вказана угода відповідає вимогам ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Суд також вказує, що чинним законодавством гарантується свобода договору, а позивач підписав запропоновані умови угоди та погодився на них, а тому підстав на визнання його недійсним немає. При цьому, суд вказує, що враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції, як вже зазначалось вище. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. На підставі наведеного, відповідно до ст.203, 215, 216 ЦК України, ст..18 Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: dismissed