Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-14 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей, мотивуючи тим, що 10.07.2009 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції зареєструвала шлюб з відповідачем. В шлюбі у них народилося двоє дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Спільне життя з відповідачем не склалося, на протязі останнього року відповідач усунувся від піклування про сім"ю та дітей. Відповідач став часто міняти роботу, коли отримував зарплату декілька днів не приходив додому не пояснюючи свою відсутність, часто приходив у нетверезому стані та влаштовував сварки не дивлячись на присутність дітей. Відповідач зовсім не приймає участі у вихованні та матеріальному забезпеченні дітей, не надає коштів на ведення домашнього господарства, не займається дітьми та не приділяє їм уваги. Таке відношення відповідача призвело до того, що подружжя припинило сімейно-шлюбні відносини та ведення домашного господарства. Спору щодо поділу майна, що є у спільній сумісній власності подружжя немає. Вважає, що шлюб існує лише формально, шлюбні відносини вони не підтримують, а тому, примирення та збереження їхньої сім"ї є не можливим. Угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто. А тому позивачка просила шлюб розірвати, дітей після розірвання шлюбу залишити на проживання з нею, прізвище при реєстрації розірвання шлюбу на дошлюбне не змінювати, стягувати з відповідача на її користь на утримання дітей аліменти щомісячно в розмірі по 500 грн. на кожну дитину до досягнення ними повноліття, стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задоволити в повному обсязі. Крім того, суду повідомила, що відповідач на даний час знаходиться в Івано-Франківському слідчому ізоляторі у зв"язку з викраденням мобільного телефону. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив та не надав суду жодних пояснень з приводу позовних вимог, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, копію позовної заяви з додатками отримав, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 18, 23).нал З урахуванням положень ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] сторони зареєстрували шлюб 10.07.2009 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис в Книзі реєстрації шлюбів за № 870 (а.с. 4). Від даного шлюбу у подружжя народилося двоє дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 5, 6). В судовому засіданні встановлено, що сторони не підтримують сімейних стосунків, шлюб їх існує формально, позивачка миритися не бажає, стверджує, що збереження шлюбу суперечить її інтересам та інтересам малолітніх дітей, оскільки, відповідач на даний час перебуває під слідством, веде антигромадський спосіб життя. Тому такий шлюб зберігати не доцільно. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що, оскільки, сторони не підтримують шлюбні відносини, їхній шлюб існує формально, а тому шлюб між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], зареєстрований 10.07.2009 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис в Книзі реєстрації шлюбів за № 870 слід розірвати. Малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] залишити на проживання з матір"ю [PERSON], [INFO], оскільки, відповідач знаходиться в СІЗО м.Івано-Франківська. Що стосується вимоги позивачки про стягнення аліментів, то суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Про способи виконання обов`язку утримувати дитину в досудовому порядку сторони не домовилися, нотаріальних договорів не укладали. Частиною 3 ст. 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. За приписами ч. 2 ст. 182 цього кодексу мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ч. 1 ст. 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. За змістом ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За правилами ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні розміру аліментів суд відповідно до ст. 182 СК України враховує, що відповідач є працездатною особою, офіційно не працевлаштований, проте, спроможний платити аліменти на утримання дітей. Відповідно до вимог ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовну вимогу [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів слід задоволити, стягувати з відповідача в користь позивачки на утримання малолітніх дітей в розмірі по 500 грн. щомісяця до досягнення ними повноліття, починаючи з 23.06.2015 року. Згідно із ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір. На підставі наведеного, відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 2 ст. 3, ч.1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року), ст. ст. 104, 110, 112, 180, 181 ч. 3, 182 ч. 2, 184 ч. 1, 191 СК України, ст.ст. 11, 88 ЦПК України,

Outcome: approved