Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

28.12.2017 позивач звернувся в суд з позовом та з просив стягнути з відповідача на свою користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 1093366,61 грн. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 29.10.2015 позивач був звільнений з посади директора з правових питань ПАТ «Полтаваобленерго» відповідно до наказу № 342-к за ч.ч. 3, 4 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 30.08.2017 позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «Полтаваобленерго» про відновлення положення, що існувало до порушення прав, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі були задоволені частково. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 16.11.2017 рішення вищезазначеного суду в частині скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі було скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким поновлено [PERSON] на посаді директора з правової роботи ПАТ «Полтаваобленерго» з 30.10.2015. В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Києва від 30.08.2017 залишено без змін. Зазначає, що на підставі наказу ПАТ «Полтаваобленерго» від 17.11.2017 його було поновлено на роботі. За таких обставин, позивач вважає, що за період вимушеного прогулу, тобто з 30.10.2015-17.11.2017 відповідач повинен сплатити середній заробіток, який за розрахунком позивача становить 1 093 366,61 грн. При визначенні середньоденної заробітної плати у розмірі 2132,51 грн. позивач виходив з розміру заробітної плати за грудень 2014 року у розмірі 64 334,20 грн. та за січні 2015 - 27 363,87 грн., а всього 91 698,07 грн. ( 91 698,07 грн./43 робочих днів у грудні 2014 та січні 2015=2 132,51 грн. х 516 робочих днів вимушеного прогулу =1 128 097, 79 грн. Разом з тим, позивач зазначає, що з 01.09.2016-16.11.2017 працював на посаді професора в Полтавському інституті бізнесу та отримав заробіток у розмірі 34 731,18 грн. Отже, вважає, що з відповідача повинно бути стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.10.2015 по 16.11.2017 у розмірі 1 093 366,61 грн. (1 128 097, 79 грн.-34 731,18 грн.) З урахуванням наведеного, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 28.12.2017 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. 29.12.2017 судом було здійснено запит до відділу адресно - довідкової роботи ГУ ДМС України в м. Києві щодо реєстрації місця проживання позивача. 14.02.2018 до суду надійшла відповідь про реєстрацію місця проживання позивача. Ухвалою суду від 15.02.2018 в справі відкрито спрощене позовне провадження. 26.03.2018, не погоджуюсь з ухвалою суду від 15.02.2018, відповідачем подано апеляційну скаргу. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 19.06.2018 апеляційну скаргу відповідача залишено без задоволення, а ухвалу суду від 15.02.2018 залишено без змін. Ухвалою суду від 02.10.2018 справу призначено до розгляду в судовому засіданні з повідомленням сторін. 22.11.2018 представником відповідача було подано заяву до суду про зупинення провадження у справі. Ухвалою суду від 22.11.2018 у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі було відмовлено. Ухвалою суду від 22.11.2018 у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення у справі судово - бухгалтерської експертизи було відмовлено. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача частково заперечував проти задоволення позовних вимог. Вважав, що заявлений позивачем розрахунок з посиланням на заробітну плату в розмірі 30000,00 грн. не відповідає дійсності, оскільки в 2015 році заробітна плата позивача переглядалася і зменшувалася та на момент звільнення становить близько 10000,00 грн. Крім того, посилався на те, що позивачем не вірно визначено середній заробіток за час вимушеного прогулу, оскільки до заробітної плати у грудні 2014 року увійшли нарахування, які не включаються у розрахунок середнього заробітку. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з п.п.1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін впливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що 29.10.2015 позивач був звільнений з посади директора з правових питань ПАТ «Полтаваобленерго» відповідно до наказу №342-к за ч.ч. 3, 4 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 30.08.2017 позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «Полтаваобленерго» про відновлення положення, що існувало до порушення прав, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі були задоволені частково. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 16.11.2017 апеляційну скаргу ПАТ «Полтаваобленерго» було відхилено, апеляційну скаргу [PERSON] - задоволено частково. Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30.08.2017 в частині відмови в задоволенні позову [PERSON] про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення в частині звільнення його за п. 4 ст. 40 КЗпП України та поновлення його на роботі скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано незаконним та скасовано наказ ПАТ «Полтаваобленерго» № 342-К від 29.10.2015 в частині звільнення [PERSON] за п. 4 ст. 40 КЗпП України. поновлено [PERSON] на посаді директора з правової роботи ПАТ «Полтаваобленерго» з 30.10.2015. В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Києва від 30.08.2017 залишено без змін (а.с.24-29). Постановою Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення» (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Згідно з положеннями ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов'язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, незаконність звільнення та поновлення на займаній посаді позивача [PERSON] встановлено та в порядку ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Судом встановлено, що на виконання вказаного вище рішення суду, наказом ПАТ «Полтаваобленерго» № 775-к від 17.11.2017 позивача [PERSON] поновлено на посаді директора з правової роботи з 30.10.2015 (а.с.19). Частиною 2 статті 235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. З матеріалів справи встановлено та не заперечувалося сторонами по справі, що поновивши позивача на роботі на підставі рішення суду, відповідачем не було виплачено позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.10.2015-17.11.2017 р.р. Вказані вимоги також не були предметом розгляду у справі про поновлення позивача на роботі. За таких обставин , суд погоджується з доводами позивача, що останній має право вимоги до відповідача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у відповідності до ч.2 ст. 235 КЗпП України. Відповідно до п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Пунктом 8 вищезазначеного Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Абзацом 3 пункту 2 Порядку визначено, що у всіх випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Абзацом 6 пункту 2 Порядку зазначено, що час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Як вбачається з матеріалів справи, позивач з 19.02.2015 по 26.06.2016, з 26.06.2015 по 03.07.2015 та з 26.08.2015-09.09.2015 перебував на лікарняному та отримував лише частково заробітну плату, що встановлено в рішенні Ленінського районного суду м. Полтави від 13.10.2016 та підтверджується також копіями листків тимчасової непрацездатності. Таким чином, при визначенні середньомісячної заробітної плати позивача, суд виходить з абз.3 п.2 Порядку , згідно якого приймає до уваги повну заробітну плату позивача отриману у грудні 2014 та січні 2015, що передують події, з якою пов'язано виплата заробітної плати за вимушений прогул. Пунктом 10 вищезазначеного Порядку визначено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до витягу з протоколу №135 засідання правління ПАТ «Полтаваобленерго» від 22.01.2015 [PERSON] встановлено розмір заробітної плати донарахування у січні 2015 року в розмірі 39000,00 грн.(а.с.17). Згідно довідки про середню заробітну плату позивача, вбачається, що заробітна плата позивача за 2 останні місяці перед вимушеним прогулом становила у грудні 2014 року - 64 334,20 грн., у січні 2015 року - 27 363,87 грн., тобто за повні місяці роботи. Кількість робочих днів у грудні 2014 року (23 робочих днів), а у січні 2015 (20 робочих днів) , тобто становить - 43 дні (23 +20=43). Разом з тим, позивач просить відповідно до даної довідки врахувати, всі складові, які входять до заробітної плати за грудень 2014 та січень 2015 р.р. В судовому засіданні відповідач заперечував щодо розміру отриманого доходу позивача у грудні 2014, як такого, що має бути повністю включений в розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Разом з цим, представник відповідача погодився з розміром нарахованої заробітної плати позивача за січень 2015 року. З урахуванням наданих пояснень сторін у суді та наявних у справі доказів, суд при визначенні середньомісячної заробітної плати позивача за спірний період, виходить з наступного. Відповідно до п. 3 даного Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; оплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії,винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Відповідно до п.4 Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо,компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати. З наданої відповідачем довідки від 27.11.2018 за №206 вбачається, що нарахована заробітна плата позивача за грудень 2014 року в розмірі 64 334,20 грн. складається з: посадового окладу - 17 580,00 грн., надбавки до окладу - 8 508,72 грн., премії за місяць - 5 625,60 грн., премії до дня енергетика - 380,00 грн., премії за підсумками роботи 11 місяців 2014 року - 31 644,00 грн., індексації заробітної плати - 29,23 грн., не грошового доходу у вигляді оплати роумінгу - 566,65 грн. Таким чином, оцінюючи матеріали справи та враховуючи Постанову КМУ від 8 лютого 1995 року №100, суд вважає, що при визначенні складових, які мають враховуватися при розрахунку середньомісячної заробітної плати позивача за грудень 2014 року слід включати: посадовий оклад у розмірі 17 580,00 грн., надбавка до окладу у розмірі 8 508,72 грн., премію за місяць у розмірі 5 625,60 грн. та преміб за підсумками роботи 11 місяців 2014 року у розмірі 2 876, 73 грн. При цьому, премія за підсумками роботи 11 місяців 2014 року у розмірі 31 644,00 грн. має братися пропорційно часу відпрацьованому у розрахунковому періоді, тобто у розмірі 2 876,73 грн. (31 644,00 грн./11 місяців = 2 876,73 грн.), що узгоджується з п. 3 вказаної вище Постанови. Таким чином, суд не погоджується з доводами позивача щодо врахування при визначенні середнього заробітку за грудень 2014 року премію до дня енергетика - 380,00 грн., оскільки вона носить одноразовий характер, частину премії за підсумками роботи 11 місяців 2014 року у розмірі 28 767,27 грн., (31 644,00 грн.- 2 876,73 грн.), індексації заробітної плати - 29,23 грн., дохід у вигляді оплати роумінгу - 566,65 грн. З урахуванням наведеного, середня заробітна плата за грудень 2014 року та січень 2015 року складає 61 954,92 грн. (за грудень 2014 - 34 591,05 грн. та січень 2015 - 27 363,87 грн.). Отже, відповідно до Постанови КМУ від 8 лютого 1995 року №100, середньоденний заробіток позивача становить 1440,81 грн. та розраховується наступним чином : 34 591, 05 грн.+ 27 363, 87 грн./43 роб. дні =1 440, 81 грн. З огляду на викладене, середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача за період з 30.10.2015 по 16.11.2017 становить 742 017, 15 грн. (1 440,81 грн. х 515 робочих днів = 742 017, 15 грн.) Разом з тим, як вбачається з трудової книжки позивача, з 01.09.2016 по 16.11.2016, останній працював на посаді професора в Полтавському інституті бізнесу та визнано позивачем в суді , що він отримав заробітну плату в розмірі 34 731,18 грн., який просив відрахувати з загального розміру заборгованості за час вимушеного прогулу. Отже, з урахуванням виплаченої заробітної плати, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу складає 707 285, 97 грн. (742 017, 15 грн. - 34 731,18 грн. = 707 285, 97 грн.) Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.10.2015 по 16.11.2017 у розмірі 707 285, 97 грн. На підставі п.2, п.4 ч.1 ст.430 ЦПК України підлягає допуску до негайного виконання рішення в частині присудження позивачеві виплати стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі середньомісячного заробітку та поновлення позивача на роботі. Також, у відповідності до ст.141 ЦПК України, враховуючи те, що позивача відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" звільнено від сплати судового збору, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 7 072,86 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial