Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-19 00:00:00

30 червня 2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача, уточнивши який просила встановити факт проживання однією сім'єю та ведення спільного господарства з відповідачем [PERSON] з 2002 року. Визнати будинок [ADDRESS] сумісною власністю подружжя. Визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку, та на 1/2 частину легкового автомобіля марки ВАЗ-21099, державний номер [NUMBER]. А також стягнути з відповідача судові витрати та витрати на проведення незалежної експертної оцінки майна. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що вона з 19 травня 2002 року проживала однією сім'єю з відповідачем. Шлюб був зареєстрований Мішково-Погорілівською сільською радою Вітовського району Миколаївської області 02 вересня 2005 року. [INFO] у них народився син - [PERSON], що свідчить про існування шлюбних стосунків між ними задовго до реєстрації шлюбу. Негативна поведінка [PERSON] призвела до руйнування сім'ї. Систематичні побої її чоловіком призвели до того, що вона стала інвалідом ІІІ групи. Дитина перебуває на обліку в дитячій поліклініці з захворюванням серця та рядам інших хвороб. Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 16 грудня 2015 року шлюб між ними був розірваний та з відповідача на її користь стягнуті аліменти на утримання дитини. За час спільного проживання ними було придбано наступне майно: житловий будинок [ADDRESS]; легковий автомобіль марки ВАЗ-21099, державний номер [NUMBER]; причеп до автомобіля, державний номер [NUMBER]. Посилаючись на те, що зазначене вище майно було придбано в період їх спільного проживання, позивач просить встановити факт спільного проживання, визнати житловий будинок та автомобіль майном спільною сумісною власністю подружжя та поділити його. Від вимог щодо поділу причепу відмовилась, оскільки відповідач продав його. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі, суду пояснила, що вона з відповідачем проживала разом та вела спільне господарство з 19 травня 2002 року. Шлюб уклали лише 02 вересня 2005 року. До 2005 року ними за спільні кошти був придбаний будинок, який потребував капітального ремонту та який вони згодом продали. Позичивши кошти у знайомих, у 2005 році купили будинок [ADDRESS]. Спільними зусиллями вони облаштовували будинок, робили ремонт. [INFO] у них народився син - [PERSON]. В 2007 році вони придбали автомобіль ВАЗ-21099, державний номер [NUMBER] Оскільки житловий будинок був придбаний в період їх проживання однією сім'єю, ведення спільного господарства, вважає спірний житловий будинок та автомобіль спільною сумісною власністю, а себе співвласницею. Просила позов задовольнити. Підтвердила, що також рішенням Мішково-Погорілівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області їй та відповідачу була виділена земельна ділянка по 15 соток кожному для обслуговування житлового будинку, оскільки в сільській раді знали, що будинок був придбаний разом із [PERSON] за спільні кошти. Зазначила, що на сьогодні вона продовжує проживати у спірному будинку, а відповідач хоча тимчасово не мешкає у будинку, проте згідно з документами є власником будинку.. Представник позивача в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги свого довірителя, та пояснила про вищевикладене, просила позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не пояснив, про дату та час розгляду справи судом, відповідно до ст. 74 ЦПК України, вважається таким, що повідомлений своєчасно та належним чином. Справа розглядається в порядку заочного провадження. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, розглянувши позов в межах заявлених вимог та підставі поданих сторонами доказів, суд дійшов наступного висновку. Відповідач [PERSON] та позивач [PERSON] перебували у зареєстрованому 02 вересня 2005 року Мішково-Погорілівською сільською радою Вітовського (Жовтневого) району Миколаївської області шлюбі, актовий запис № 13, свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 5). Як вбачається зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] [INFO] народився [PERSON], актовий запис № 41, в якому сторони вказані як батьки дитини (а.с. 6). Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченому приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області, що зареєстрований в реєстрі за № 453 між [PERSON] та [PERSON] 01.06.2005 року був укладений договір купівлі-продажу житлового з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] (а.с.. 17). Даний факт також підтверджується витягом в Державного реєстру правочинів (а.с. 18), витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 19) та технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок (а.с. 20-23). З домової книги вбачається, що позивачка та її син від першого шлюбу - [PERSON] були зареєстровані у спірному будинку з 05 липня 2005 року, тобто були зареєстровані після укладення договору купівлі-продажу, але до реєстрації шлюбу, що є свідчення того, що сторони проживали, як одна родина. Відповідно до довідки виконавчого комітету Мішково-Погорілівської сільської ради Вітовскього (Жовтневого) району Миколаївської області № 1395 від 14.06.2016 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані та проживають позивачка - [PERSON], з синами - [PERSON] та [PERSON]. Останній знаходяться на її утриманні (а.с. 7). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] підтвердили що задовго до народження дитини та реєстрації шлюбу позивачка та [PERSON] проживали однією сім'єю, вели спільне господарство та за спільні кошти придбали спірний житловий будинок. Також пояснили, що на прохання позивачки позичали їм кошти на придбання будинку. Свідок [PERSON], пояснив, що позивачка - його мати, а відповідач - вітчим, якого він вважає за батька. Підтвердив, що сторони проживали разом задовго до народження брата - [PERSON]. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 18.12.1986 р. у справі «Джонсон проти Ірландії», яке є джерелом права в Україні, поважний суд визначив, що поняття сім'я виходить за межі формальних відносин та встановлених законом угод, тобто не обмежується виключно стосунками, заснованими на шлюбі, і може включати інші «родинні» зв'язки, коли сторони живуть спільно поза шлюбом. Пунктом 5 ч.1 ст. 256 ЦПК України передбачене встановлення судом факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Згідно з положеннями ч.2 та ч.4 ст. 3 Сімейного Кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. З огляду на викладене, враховуючи, що допитані в судовому засіданні свідки підтвердили факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю з 2002 року, задовго до реєстрації шлюбу, а саме: до 02 вересня 2005 року , в тому числі наявність між ними усталених стосунків подружжя (спільний бюджет, побут, вагітність позивачки, взаємні права та обов'язки), суд вважає, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт проживання сторін однією сім'єю і позовні вимоги щодо визнання факту проживання однією сім'єю, ведення спільного господарства підлягають задоволенню. Однак, суд вважає за можливе встановити факт проживання однією сім'єю з 01 січня 2005 року, оскільки саме з цієї дати набрав чинності Цивільний процесуальний кодекс України, яким переплачено встановлення цього факту. ЦПК 1963 року встановлення такого факту не передбачав. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до роз'яснень, викладених у пунктах 22, 23, 29 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. При цьому необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства. Враховуючи дослідженні в судовому засіданні докази та наведені норми законодавства, суд приходить до висновку, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю сторін, оскільки був придбаний в період проживання сторін однією сім'єю, і позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Крім цього, в період перебування у зареєстровану шлюбі сторонами був придбаний автомобіль марки ВАЗ-21099, державний номер [NUMBER], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], в якому власником автомобіля вказаний відповідач - [PERSON] (а.с. 30). З огляду на вищенаведене, позовні вимоги щодо визнання права власності на ? автомобіля за позивачкою підлягають задоволенню, оскільки автомобіль марки ВАЗ-21099, державний номер [NUMBER] був придбаний в період шлюбу між сторонами, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та, відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, належить їм у рівних частках. В судовому засіданні не знайшли свого підтвердження факти щодо існування шлюбного договору або будь-яких домовленостей щодо майна між сторонами. Відповідно до ст. 79, ст. 88 ЦПК України, оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати, а саме: судовий збір у сумі 1000,00 грн. 00 коп. та витрати на проведення оцінки майна у сумі 1370,00 грн., всього 2370,00 грн.

Outcome: partial