Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей: дочки - [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі 3500 грн. щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 17 липня 2009 року перебуває у зареєстрованому відділом реєстрації актів цивільного стану Сарненського районного управління юстиції Рівненської області з відповідачем шлюбі. Під час подружнього життя народилося двоє дітей: дочка - [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO]. Спільне життя у сторін не склалося і вже протягом двох років проживають окремо і шлюбних стосунків не підтримують. Вважає, що подальше збереження шлюбу, примирення та спільне проживання неможливе. Діти проживають разом з позивачем та перебувають на її утриманні. Відповідач матеріальну допомогу на утримання дітей надає рідко, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. До початку підготовчого засідання позивач зменшила позовні вимоги в частині стягнення аліментів та просила стягувати аліменти на утримання двох дітей в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В підготовче засідання позивач не з'явилася, письмовою заявою позовні вимоги підтримала в повному обсязі, справу просила слухати у її відсутності. Відповідач в підготовче засідання не з'явився, письмовою заявою позовні вимоги визнав. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого судового провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.ч.1.4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З огляду на ті обставини, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає доцільним ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні. Суд дослідивши надані докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення виходячи з наступних підстав. Із свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому відділом реєстрації актів цивільного стану Сарненського районного управління юстиції Рівненської області шлюбі з 17 липня 2009 року, актовий запис №111. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 05 листопада 2010 року сторони дійсно є батьками [PERSON], [INFO]. Як вбачається з свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 22 серпня 2014 року сторони дійсно є батьками [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно положень ч.ч.3,4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд, дослідивши позовну заяву та письмові докази, вважає, що між сторонами не склались подружні відносини, сім"я існує формально, позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує щодо його розірвання, в зв"язку з чим суд приходить до висновку, що збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін, а тому наявні правові підстави для розірвання шлюбу. Відповідно до ч ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). З наведених норм чинного законодавства України про особисті немайнові і майнові права та обов"язки батьків і дітей випливає, що відповідач зобов"язаний утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття шляхом сплати аліментів на їх утримання у розмірі, визначеному судом. При визначенні розміру аліментів суд виходить з фактичних обставин справи та враховує, що відповідач є повнолітньою, працездатною особою, що здатна своєю працею заробляти собі на життя та приходить до висновку про доцільність стягнення аліментів в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 19 лютого 2018 року і до повноліття дітей. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Крім того, відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати. На підставі ст. 180- 183 , 184 СК України ,

Outcome: approved