Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ "Спецстальелектрочормет" про відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000,00 грн., в обґрунтування якого зазначив, що з відповідачем він перебував у трудових відносинах з 1982 року до 1995 року. Остання професія на вказаному підприємстві: слюсар інструментальник 3 розряду. Звільнений позивач був на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням. 27.05.1983 року, під час виконання трудових обов'язків, з ним стався нещасний випадок, внаслідок якого він отримав травму, яка призвела до відшарування сітківки, хістозної дистрофії, міонії середнього ступеня лівого ока. Починаючи з 1983 року позивач лікується від отриманих травм на виробництві. Позивачу кожного року необхідно лікуватися та проходити медичне обстеження, купувати ліки, знаходитись на лікарняному. На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь у якості відшкодування моральної шкоди 100 000,00 грн. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на те, що виробнича травма позивача сталася в 1983 році на Марганецькому електроремонтному підприємстві Виробничого об'єднання «Укрелектрочормет», а ТОВ "Спецстальелектрочормет" засновано в 1993 році, тому вважає, що його підприємство не є належним відповідачем у цій справі. З'ясувавши позицію сторін, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 02.08.1982 року позивач був прийнятий на посаду слюсаря 5 розряду в електроремонтний цех № 3 Виробничого об'єднання «Укрелектрочормет». 27.05.1983 року під час виконання трудових обов'язків, з позивачем стався нещасний випадок, внаслідок якого він отримав травму, яка призвела до відшарування сітківки, хістозної дистрофії, міонії середнього ступеня лівого ока, що підтверджується актом форми Н-1 про нещасний випадок на виробництві від 14.09.1984 року. Згідно до п.15.1 зазначеного акту, причинами нещасного випадку є робота без використання електромостового крана та відсутність обмежень зі сторони медичної комісії при визначенні професійної придатності [PERSON] до роботи в якості електрослюсаря. Із трудової книжки позивача вбачається, що наказом № 7 від 11.01.1986 року Марганецьке електроремонтне підприємство цех № 3 перейменовано в Запорізьке спеціалізоване управління. 01.07.1987 року позивача переведено на посаду слюсаря-інструментальника 3 розряду на дільницю № 2. 29.05.1990 року Запорізьке спеціалізоване управління Виробничого об'єднання «Укрелектрочормет» переведене на оренду, присвоєно найменування «Запорізьке орендне спеціалізоване управління орендного виробничого об'єднання «Укрелектрочормет», про що свідчить запис у трудовій книжці позивача під номером 7. Згідно до запису № 8 у трудовій книжці позивача, 26.12.1991 року Запорізьке орендне спеціалізоване управління орендного виробничого об'єднання «Укрелектрочормет» перейменовано в Запорізьке орендне підприємство «Укрелектрочормет». Розпорядженням Заводської районної ради народних депутатів Запорізької області № 919 від 25.11.1993 року Запорізьке орендне підприємство «Укрелектрочормет» приватизовано трудовим колективом та реорганізоване в Товариство з обмеженою відповідальністю «Електрочормет», «Стальелектрочормет», «Спецстальелектрочормет», про що свідчить запис у трудовій книжці позивача під номером 9. 31.12.1993 року позивача звільнено по переводу в Товариство з обмеженою відповідальністю «Спецстальелектрочормет» по ст.36 п.5 КЗпПУ та 01.01.1994 року прийнято на роботу в ТОВ «Спецстальелектрочормет» по переводу на посаду слюсаря-інструментальника 3 розряду. 13.02.1995 року позивач був звільнений на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням. В матеріалах справи міститься лист державного реєстратора Виконавчого комітету Запорізької міської ради № 44 від 11.02.2009 р. (а.с.84), в якому зазначено, що в першій редакції п.1.2 Статуту ТОВ «Спецстальелектрочормет» зазначено, що дане підприємство є правонаступником Запорізького орендного підприємства «Укрелектрочормет» в частині, що належить його колективу, зареєстрованого в 1991 році та ліквідованого в 1993 році. Окрім того вказано, на базі ЗОП «Укрелектрочормет» створено чотири товариства з обмеженою відповідальністю «Стальелектрочормет» (ділянка № 4-13), «Спецстальелектрочормет» (ділянка № 2 та № 3), «Електрочормет» (ділянка № 4-13), «Меотіда» (база відпочинку). Інформація чи є ЗОП «Укрелектрочормет» правонаступником Запорізького управління «Укрелектрочормет» у державного реєстратора відсутня. Згідно до спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, сформованого 05.06.2014 року, ТОВ «Спецстальелектрочормет» зареєстровано 25.11.1993 року, дані про юридичних осіб, правонаступником яких є зареєстрована особа в реєстрі відсутні. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 зазначеної статті передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В даному випадку є недоведеним той факт, що ТОВ «Спецстальелектрочормет» у цій справі є належним відповідачем, з урахуванням того, що на базі Запорізького орендного підприємства «Укрелектрочормет» створено чотири самостійних підприємства. З урахуванням зазначеної недоведеності, покладення обов'язку щодо відшкодування моральної шкоди саме на ТОВ «Спецстальелектрочормет» є передчасним. Крім цього суд зазначає, що у п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України N 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Травму на виробництві позивачем було отримано у травні 1983 року. Стаття ж 237-1 КЗпП України, яка встановлює саме право на відшкодування моральної шкоди у трудових правовідносинах, на яку посилається позивач, набрала чинності у січні 2000 року. У п.15 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 Верховний суд України наголошує, що на правовідносини, які виникли до набрання чинності відповідним законодавчим актом про відшкодування моральної шкоди, обов'язок по її відшкодуванню не поширюється, в тому числі і на ті випадки, коли позивач після набрання чинності цим актом ще зазнає моральних чи фізичних страждань від раніше вчинених неправомірних дій. Тут передбачено лише одне виключення - коли неправомірні дії або бездіяльність відповідача, що завдають позивачеві моральних страждань, почалися до набрання законної сили актом законодавства, яким встановлена відповідальність за заподіяння такої шкоди, і продовжуються після набрання цим актом чинності. Однак, як вбачається із копії трудової книжки, позивач з 13.02.1995 р. взагалі не працює на підприємстві відповідача. Таким чином, враховуючи принцип незворотності дії у часі законів та інших нормативно-правових актів, суд вважає, що позивач не має права на відшкодування моральної шкоди, так як закон, який це право встановлює, набув чинності через 17 років після виникнення правовідносин сторін, та через 5 років після звільнення позивача.

Outcome: dismissed