Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-19 00:00:00

15.07.2015 року [PERSON] звернувся до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. Вказує, що 23 червня 2015 року на Інтернет порталі «Сайт громади Приірпіння» (www.kotsubynske.com.ua) депутатом Ірпінської міської ради Київської області [PERSON] було опубліковано статтю під назвою «Як секретар Ірпінської ради [PERSON] суміщає роботу в раді та адвокатську діяльність ?». Зазначає, що у вказаній статті [PERSON] поширив, щодо [PERSON] інформацію, яка не відповідає дійсності та дискредитує його як державного службовця, оскільки 06 листопада 2014 року позивача було обрано на посаду секретаря Ірпінської міської ради Київської області. У своїй статті [PERSON] зокрема зазначає наступне (цитати мовою оригіналу): «…не погребував і підробкою документів та печаток, коли самопроголосився секретарем»; «Стали відомими нові факти протиправних діянь цього «достойника»; « …він не має права займати посаду секретаря Ірпінської міської ради»; «Порушника антикорупційного законодавства повинні притягнути до відповідальності…»; «…який порушує антикорупційне законодавство». Просив суд визнати, такими, що не відповідають дійсності, порушують права та свободи, ганьблять честь, гідність, ділову репутацію [PERSON], відомості опубліковані депутатом Ірпінської міської ради Київської області 6-го скликання [PERSON] 23 червня 2015 року та власником Веб-сайту www.kotsubynske.com.ua [PERSON] 23 червня 2015 року на Інтернет порталі «Сайт громади Приірпіння» (www.kotsubynske.com.ua) у статті під назвою «Як секретар Ірпінської ради [PERSON] суміщає роботу в раді та адвокатську діяльність?» про те, що [PERSON]: не погребував і підробкою документів та печаток; самопроголосився секретарем; вчиняє протиправні діяння; не має права займати посаду секретаря Ірпінської міської ради Київської області; порушує антикорупційне законодавство України; визнати наклепом дії відповідачів щодо поширення інформації відносно позивача 23 червня 2015 року на Інтернет порталі «Сайт громади Приірпіння» (www.kotsubynske.com.ua) у статті під назвою «Як секретар Ірпінської ради [PERSON] суміщає роботу в раді та адвокатську діяльність?»; зобовязати [PERSON] та [PERSON] спростувати відомості, поширені ними щодо [PERSON] 23 червня 2015 року на Інтернет порталі «Сайт громади Приірпіння» (www.kotsubynske.com.ua) у статті під назвою «Як секретар Ірпінської ради [PERSON] суміщає роботу в раді та адвокатську діяльність?», у спосіб найбільш близький до способу їх поширення, шляхом опублікування статті на Інтернет порталі «Сайт громади Приірпіння» (www.kotsubynske.com.ua); зобовязати [PERSON] та [PERSON] опублікувати офіційне вибачення перед [PERSON] у газеті «Ірпінський вісник» про те, що ними 23 червня 2015 року на Інтернет порталі «Сайт громади Приірпіння» (www.kotsubynske.com.ua), у статті під назвою «Як секретар Ірпінської ради [PERSON] суміщає роботу в раді та адвокатську діяльність?» поширена недостовірна, така, що не відповідає дійсності, порушує права та свободи, ганьбить честь, гідність, ділову репутацію [PERSON] інформація, у термін не пізніше пятнадцяти днів з дня набрання рішення суду законної сили; стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача моральну шкоду у розмірі 20000 (двадцять тисяч) гривень; витрати пов'язані зі спростуванням відомостей щодо [PERSON] поширених відповідачами 23 червня 2015 року на Інтернет порталі «Сайт громади Приірпіння» (www.kotsubynske.com.ua) у статті під назвою «Як секретар Ірпінської ради [PERSON] суміщає роботу в раді та адвокатську діяльність?» та опублікуванням офіційного вибачення перед [PERSON] покласти на відповідачів. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] просив суд залишити позовну заяву [PERSON] без задоволення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився. Заяву про слухання справи за його відсутності не надав, причини неявки суду не повідомив. Про час і місце слухання справи повідомлений належним чином - у відповідності до вимог ст.74 ч.9, ст.76 ЦПК України, викликом через оголошення у пресі. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи, позивача [PERSON] було обрано на посаду секретаря Ірпінської міської ради на підставі рішення 57 позачергової сесії Ірпінської міської ради VI скликання № 4125-57-VI від 27.06.2014 року «Про обрання [PERSON] на посаду секретаря міської ради шостого скликання». Встановлено, що 23 червня 2015 року та власником Веб-сайту www.kotsubynske.com.ua [PERSON] 23 червня 2015 року на Інтернет порталі «Сайт громади Приірпіння» (www.kotsubynske.com.ua) у статті під назвою «Як секретар Ірпінської ради [PERSON] суміщає роботу в раді та адвокатську діяльність?» про те, що [PERSON]: не погребував і підробкою документів та печаток; самопроголосився секретарем; вчиняє протиправні діяння; не має права займати посаду секретаря Ірпінської міської ради Київської області; порушує антикорупційне законодавство України. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у пункті 14 постанови від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», позовна заява за зазначеною категорією справ має містити, зокрема, відомості про те, в який спосіб була поширена інформація, що порушує особисті немайнові права позивача, яка саме інформація поширена відповідачем із зазначенням часу, способу й осіб, яким така інформація повідомлена, інші обставини, які мають юридичне значення, посилання на докази, що підтверджують кожну з таких обставин, а також зазначення способу захисту, в який позивач бажає захистити своє порушене право. Відповідно до абзацу 1 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 (далі - Постанова) при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певно фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. В той же час, у відповідності до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Таким чином, для задоволення вимог позивача потрібно довести не лише факт поширення інформації та те, що поширена інформація стосується позивача, а й те, що поширена інформація є недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача. У статті 1 Закону України від 2 жовтня 1992 року «Про інформацію» її визначено як документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі й навколишньому природному середовищі. Згідно зі статтею 47 цього Закону ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Право висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано статтею 34 Конституції України. Це право закріплено також в статті 10 Європейської конвенції «Про захист прав людини і основних свобод», яка відповідно до статті 9 Конституції України є складовою частиною національного законодавства та передбачає право кожного на свободу вираження поглядів. Твердження про те, що у статті під назвою «Як секретар Ірпінської ради [PERSON] суміщає роботу в раді та адвокатську діяльність?» про те, що [PERSON]: не погребував і підробкою документів та печаток; самопроголосився секретарем; вчиняє протиправні діяння; не має права займати посаду секретаря Ірпінської міської ради Київської області; порушує антикорупційне законодавство України є власною оцінкою відповідача, яка ґрунтується на матеріалах оприлюднених журналістських розслідувань. Така оцінка не може бути ані доведена, ані спростована, оскільки є вираженням субєктивної думки відповідача. Також спосіб захисту, в який позивач бажає захистити своє порушене право суперечить вимогам статей 19, 34 Конституції України та розясненням, викладеним у пункті 26 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року, так як суд не вправі зобовязувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України. Звертаючись до суду із даним позовом, позивач посилається на ч. 3 ст. 277 ЦК України, однак, позивачем не було врахованого того факту, що ч. 3 ст. 277 ЦК України була виключена на підставі п. 3 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у звязку з прийняттям Закону України "Про інформацію" та Закону України "Про доступ до публічної інформації" № 1170-VІІ від 27.03.2014 року. Закон про внесення змін набув чинності 19.04.2014 року, а отже на момент поширення оспорюваної інформації відповідачем 05.02.2015 року та на час звернення позивача до суду норма ч. 3 ст. 277 ЦК України була не чинною. Закон про внесення змін скасував презумпцію недостовірності негативної інформації, поширеної про особу. В той же час, законодавець змінив підхід, за яким тягар доведення достовірності поширеної інформації, було покладено на особу, яка здійснила таке поширення. З моменту вступу закону про внесення змін в силу обовязок доводити достовірність (недостовірність) поширеної інформації покладається як на особу, яка поширила інформацію, так і на особу, якої стосується поширена інформація. У відповідності до ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Поширюючи статтю під назвою «Як секретар Ірпінської ради [PERSON] суміщає роботу в раді та адвокатську діяльність?» відповідач реалізовував своє конституційне право на вільне вираження поглядів, а тому засудження відповідача буде порушенням його прав, гарантованих Основним законом. Як стверджує у позовній заяві позивач, оскаржувана ним стаття відповідача стосувалася політичної діяльності позивача як секретаря Ірпінської міської ради Київської області. Згідно з п. 3.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі № 2-рп/2012 від 20.01.2012 року перебування особи на посаді, повязаній зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, передбачає не тільки гарантії захисту прав цієї особи, а й додаткові правові обтяження. Відповідно до п. 4 даного Рішення згідно з частинами першою, другою статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань; кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Цим конституційним положенням відповідають приписи Цивільного кодексу України, якими встановлено, що фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію (абзац перший частини першої статті 302). Таке конституційне та законодавче регулювання права особи вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію узгоджується із Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року, яким визначено, що кожна людина має право на вільне вираження свого погляду; це право включає свободу шукати, одержувати і поширювати будь-яку інформацію та ідеї, незалежно від державних кордонів, усно, письмово чи за допомогою друку або художніх форм вираження чи іншими способами на свій вибір (пункт 2 статті 19). Однією з гарантій реалізації конституційних прав на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації є законодавче закріплення права кожного на доступ до інформації, яке згідно зі статтею 5 Закону № 2939 забезпечується систематичним та оперативним оприлюдненням інформації в офіційних друкованих виданнях, на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет, на інформаційних стендах та будь-яким іншим способом, а також шляхом надання інформації на запити. Разом з тим відповідно до частини третьої статті 34 Конституції України здійснення прав на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоровя населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Таке конституційне обмеження прав особи збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію узгоджується з положеннями пункту 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, в яких зазначено, що при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. Таким чином, Конституцією України визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких законами України може передбачатися обмеження прав особи на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації, оскільки реалізація цих прав не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб (абзац другий статті 5 Закону № 2657), у тому числі й конституційне право особи на невтручання в її особисте і сімейне життя, встановлене частиною першою статті 32 Основного Закону України. На думку суду, інформація, яку просить спростувати позивач, є результатом критичної оцінки фактів, які передували розповсюдженню спірної інформації та є оціночними судженнями [PERSON], вираженням його субєктивної думки, яка не є предметом судового захисту. Таким чином, суд не вбачає передбачених законом підстав для задоволення позову. На підставі ст. ст. 3, 8, 22, 28, 32, 34, 36, 55 Конституції України, ст. ст. 3, 15, 16, 23, 269, 271-273, 275-278, 280, 297, 299 ЦК України, ст. ст. 46, 48, 49 Закону України Про інформацію,

Outcome: dismissed