Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-20 00:00:00

09.01.2019 року Моторно (транспортне) страхове бюро України звернулося до Васильківського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача сплачене страхове відшкодування в сумі 22915,49 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1762,00 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 02.04.2015 року в м. Києві з вини відповідача сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Рено», державний номерний знак [NUMBER] під керуванням відповідача та автомобіля марки «Мерседес», державний номерний знак [NUMBER] , власником якого є [PERSON] . На момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована не була, а тому в силу вимог ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивач здійснив виплату потерпілій стороні суму страхового відшкодування в розмірі 22915,49 грн., яку й просить стягнути за рішенням суду. 05.06.2019 року суд прийняв справу до свого провадження та вирішив її розглянути у порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін за наявними в справі матеріалами. Сторони, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, не подавали клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи про призначення судового засідання у спрощеному провадженні з викликом сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подавши клопотання, в якому просить проводити розгляд справи без його участі, вимоги позову підтримує, щодо ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений судом через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, а тому в силу вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України вважається повідомленим належним чином; про причини неявки суд не повідомив, своїм правом подачі відзиву не скористався. На підставі статті 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Крім того, в силу вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Зважаючи на вищевикладене, суд ухвалив розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження, ухваливши заочне рішення на підставі наявних матеріалів справи. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, дійшов наступних висновків. Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. В силу вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Судом достовірно встановлено, що гр. [PERSON] 02 квітня 2015 року о 22 год. 20 хв. керуючи автомобілем «Рено», державний номерний знак [NUMBER] , рухаючись по пр. Перемоги - пр. Паладіна в м. Києві, не врахував дорожні обставини, не дотримався безпечної дистанції, не вибрав безпечну швидкість руху, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем марки Мерседес», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням гр.. [PERSON] , що призвело до механічного пошкодження транспортних засобів. Постановою Святошинського районного суду Київської області від 15.05.2015 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на останнього адміністративне стягнення у виді штрафу розміром 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 340 (триста сорок) грн. Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду відповідачем було подано апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої, постановою Апеляційного суду м. Києва від 17.06.2015 року постанову Святошинського районного суду міста Києва від 15.05.2015 року залишено без змін, а апеляційну скаргу [PERSON] без задоволення. 03.04.2015 року від потерпілого [PERSON] надійшло повідомлення про настання дорожньо-транспортної пригоди. Крім того, 10.07.2015 року власником пошкодженого автомобіля «Мерседес», державний номерний знак [NUMBER] [PERSON] було подано до Моторного (транспортного) страхового бюро України заяву про виплату страхового відшкодування. На замовлення позивача ФОП [PERSON] 29.04.2015 року було здійснено звіт № 3862 з визначення вартості матеріального збитку зі змісту якого встановлено, що вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля «Мерседес», державний номерний знак [NUMBER] станом на 29.04.2015 року складає 26 538,74 грн. Згідно довідки, сформованої позивачем, № 1 від 26.08.2015 року про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих, встановлено, що підтверджена шкода по майну становить 22115,49 грн., а витрати на проведення експертизи 800,00 грн., що в сумі становить 22915,49 грн. Наказом Моторного (транспортного) страхового бюро України № 4469 від 02.09.2015 року про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих, було присуджено до сплати потерпілій [PERSON] 22915,49 грн. за шкоду заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди. Саме дані кошти в сумі 22915,49 грн. згідно платіжного доручення № 4469рв від 30.09.2016 року були перераховані потерпілій [PERSON] . Відповідно до ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Аналогічне положення закріплено у ст. 27 Закону України «Про страхування», за змістом якої до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що отримала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України). Відповідно до ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Відповідно до п. 41.1 а. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. В силу вимог ст. 1191 ЦК України та п. 38.2.1ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо іншій розмір не встановлено законом. Право зворотної вимоги (регресу) - це вимога кредитора до боржника (особи, яка завдала шкоду) про повернення сплаченого за його вини відшкодування потерпілому. Регресна вимога носить похідний характер. Вона виникає тільки на основі виконання якогось іншого зобов`язання, що стосовно регресного може бути названо основним. Регресне зобов`язання завжди є похідним від основного, оскільки коли припиняє дію основне, то виникає регресне зобов`язання. В регресному зобов`язанні беруть участь дві сторони - кредитор (регредієнт) і боржник (регресант). Особливість кредитора полягає в тому, що він, перш ніж стати кредитором у регресному зобов`язанні, був боржником в іншому зобов`язанні, виконання якого і породило регресне зобов`язання. Регресна вимога завжди спрямована на відшкодування втрат, понесених за рахунок або з вини іншої особи, а тому вона, по суті, є зобов`язанням по відшкодуванню шкоди й, отже, в більшості випадків є формою цивільно-правової відповідальності. Об`єктом регресного зобов`язання є відшкодування, яке регресант зобов`язаний вчинити регредієнту. Зміст регресного зобов`язання становлять права і обов`язки сторін. У регресному зобов`язанні регредієнту належить право на одержання відшкодування, регресант зобов`язаний вчинити дії по відшкодуванню, тобто змістом регресного зобов`язання є стягнення сплаченого. За таких обставин, суд вважає, що позивачем правомірно заявлені вимоги до відповідача, як винуватця дорожньо-транспортної пригоди, з приводу відшкодування суми страхового відшкодування в порядку регресу в розмірі 22115,49 грн., виплаченої позивачем на користь потерпілої [PERSON] за рахунок фонду захисту потерпілих, тому позов в цій частин підлягає до задоволення. Крім того, з довідки № 1 від 26.08.2015 року судом встановлено, що позивачем оплачено витрати експертизи в сумі 800,00 грн., які враховано в суму страхового відшкодування. Разом з тим, відповідно до вимог п. 22.1.ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно з положеннями ст. 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Отже, чинним законодавством не передбачено право страховика вимагати відшкодування вартості витрат за послуги експерта, у зв`язку з тим, що такі витрати страховика не є страховим відшкодуванням, а спрямовані на визначення розміру збитків. Ці витрати належать до звичайної господарської діяльності страховика і не підлягають стягненню з особи, яка відповідальна за спричинену шкоду, а тому суд не вбачає підстав для відшкодування за рахунок відповідача вартості витрат за послуги експерта в сумі 800,00 грн., а тому відмовляє в задоволенні позову в цій частині. Відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати понесені позивачем в сумі 1762,00 гривень, слід стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial