Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Виконкому Новоукраїнської міської ради в якій просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на домоволодіння, яке розташоване в м. Новоукраїнка Новоукраїнського району Кіровоградської області по вул. Зарічна №21. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 2007 року позивач проживає в житловому будинку по вул. Зарачна, 21, в м. Новоукраїнка, який її батьки придбали у [PERSON], у 1981 році та проживали там до 2007 року. [PERSON] померла, але свідоцтво про смерть отримати позивач не має змоги, тому що не є рідною людиною. Даний будинок був придбаний за усною домовленістю, так як правовстановлюючих документів власниця не мала. В зазначеному будинку в даний момент проживає позивач з дітьми, весь час позивач сама утримує даний будинок, повністю, добросовісно та відкрито володіє даним будинком утримує його та подвіря на якому він знаходиться з 2007 року, у звязку з чим позивач вимушена звернутися з даним позовом до суду та просить визнати за нею право власності на житловий будинок за набувальною давністю. Позивач в підготовче судове засідання не з'явився, в матеріалах справи є заява, в якій він просить позов задовольнити повністю, справу розглянути без його участі. Представник відповідача в підготовче судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, до суду не з'явився, відзиву суду не надав, заявив клопотання про розгляд справи у відсутності представника. Відповідно до положень ч.ч.3,4\~ст.200 ЦПК України\~за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем.\~\~Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями\~206,207\~цього\~Кодексу. Відповідно до\~ст.206 ЦПК України\~позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у звязку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Оскільки представник відповідача не заперечив проти предявленого до них позову, то сприймає таку позицію відповідача як визнання позову, не суперечить закону, тому суд за згодою сторін та враховуючи положення ч.ч.3,4 ст.200, ст.206 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у даному підготовчому судовому засіданні та ухвалити рішення у справі. Відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв'язку з наступним. Судом встановлено, що згідно акту обстеження житлово побутових умов від 02.01.2018 року гр. [PERSON], з 2007 року разом з дітьми [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], проживає у будинку за адресою: м. Новоукраїнка, вул. Зарічна, 21 (а.с.5). Згідно акту обстеження житлово побутових умов від 04.04.2018 року гр. [PERSON] прописана за адресою: м. Новоукраїнка, вул. Маяковського, 8 а фактично з 2007 року разом з сином [PERSON], [INFO] проживають за адресою: [INFO] (а.с.6). Позивач з 2007 року володіє\~ даним житловим будинком, самостійно проводила та проводить заходи щодо поліпшення та утримання житлового приміщення, сплачувала та сплачує комунальні послуги та підтримує будинок у належному стані, тобто фактично добросовісно та відкрито володіє вказаним нерухомим майном понад 10 років. Згідно технічної документації, житловий будинок за адресою м. Новоукраїнка Кіровоградської області, вул. Зарічна, № 21, складається із житлових і побутових приміщень,\~ вартість домоволодіння на 08.06.2018 р. становила 48600 грн. Згідно запису акту про смерть, [PERSON] померла 02.04.1981 року (а.с.23), останній належало спірне домоволодіння, згідно архівної довідки від 29.05.2018 року. Згідно ст.ст. 328,344 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито і безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно. Суд бере до уваги правову позицію ВССУ, висловлену у п.9 Постанови «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. №5, в якій зазначено, що не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Суд погоджується із доводами позивача про відкритість, безперервність і добросовісність володіння чужим майном, оскільки відповідач не заперечив проти позовних вимог, також володіння і користування ним, будь-які претензії стосовно цього майна сторонніми особами не висувались. Згідно п.9 Постанови ПВСУ від 07.02.2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Верховний Суд України в ухвалі від 10 червня 2009 року зазначив, що враховуючи положення ст.5 ЦК України про дію законів у часі та п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відповідно до якого правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та приймаючи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 р., норми ст.344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 р. Аналогічну позицію висловлював і Вищий господарський суд України, зокрема, в постанові від 22.01.2008 №8/509-НМ: "Правила про набувальну давність можуть поширюватись на випадки, коли володіння майном (в тому числі нерухомим) почалося за три роки до набрання чинності ЦК України, тобто відлік строків, про які йдеться в частині першій статті 344 цього Кодексу, зокрема, 10-річного, може починатися з 01.01.2001 року, але жодним чином не з 1998 року, як гадає заявник". Оскільки позивач не має можливості у позасудовому порядку визнати своє право власності на спірне нерухоме майно, то суд визнає за необхідне захистити його право шляхом визнання за ним права власності на нерухоме майно на підставах, визначених ст.344 ЦК України, тобто в порядку набувальної давності. Житловий будинок, як спадкове майно, відумерлим не визнавався, представник відповідача чи інші особи претензій на нього не висували. Досліджені судом докази переконують в обґрунтованості позовних вимог, доведеності обставин, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог, відсутності жодних доказів, які б спростовували позовні вимоги.

Outcome: approved