Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-13 00:00:00

22 липня 2021 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява від [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Південна товарна біржа, в якій позивач просить визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , з однієї сторони та [PERSON] ,який при підписанні договору купівлі-продажу діяв від себе та в інтересах [PERSON] на підставі довіреності від 26 грудня 1994 року, [PERSON] , [PERSON] , яка при підписанні договору купівлі-продажу діяла від себе та в інтересах своєї неповнолітньої доньки [PERSON] , 1982 року народження, з другої сторони, зареєстрований 30 серпня 1995 року Південної товарною біржею за реєстр. №2457 - дійсним. В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що йому стало відомо про недійсність біржової угоди і необхідність підтвердити її дійсність у судовому порядку, оскільки під час оформлення ним договору купівлі-продажу не були виконані вимоги статті 227 ЦК України (1963 року), у частині нотаріального оформлення зазначеної угоди. Позивач вказує, що договір купівлі-продажу нерухомого майна був виконаний сторонами належним чином, і дотепер не виникало ніяких претензій і спорів щодо предмету договору. Також позивачем зазначено, що відповідачі у справі на прохання прибути до нотаріальної контори для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири ухилилися. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 липня 2020 року головуючим суддею у даній справі визначено суддю Шолох Л.М. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 липня 2021 року відкрито провадження у даній справі та вирішено здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судове засідання 20 серпня та 10 вересня 2021 року сторони у справі та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, будучи повідомленими про дату та час розгляду справи до суду не з`явилися з невідомих суду причин. Представник позивача [PERSON] - адвокат Сидоренко Т.В. надала суду заяву про розгляд справи за її з позивачем відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Враховуючи думку позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін та третьої особи, які не з`явилися. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 30 серпня 1995 року між [PERSON] , який також діяв від імені [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка також діяла від імені своєї доньки [PERSON] (1982 року народження) - (продавці) та [PERSON] (покупець) на Південній товарній біржі було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Під час укладання договору позивач [PERSON] діяв від свого імені. [PERSON] діяв від свого імені та від імені [PERSON] , [PERSON] діяла від свого імені, [PERSON] діяла від свого імені та від імені своєї неповнолітньої доньки [PERSON] (1982 року народження), які є відповідачами у даній справі. Згідно із пунктом 5 квартира продана за 1 700 000 000 (один мільярд сімсот мільйонів) карбованців, з яких 1 610 000 000 (один мільярд шістсот десять мільйонів) карбованців отримані продавцями до підписання договору, а 90 000 000 (дев`яносто мільйонів) карбованців, що еквівалентно 500 (п`ятсот) доларам США будуть передані продавцям до 01 листопада 1995 року та належить новому власнику - [PERSON] . У пункті 9 договору зазначено, що на виконання статті 227 Цивільного кодексу України договір підлягає реєстрації в бюро технічної інвентаризації. Відповідно до пункту 12 договір відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на Південній товарній біржі у «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомості» за № 2457 від 30 серпня 1995 року. Зазначений договір купівлі -продажу був зареєстрований Миколаївським обласним бюро технічної інфентаризації за №18670 від 31 серпня 1995 року. З відповіді Комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 09.06.2021 року слідує, що власником квартири за адресою: [ADDRESS] станом на 28.12.2012 року є [PERSON] на підставі договору № 2457 купівлі-продажу від 30.08.1995 року, складеного на Південній товарній біржі, зареєстровано в КП «ММБТІ» 31.08.1995 року, номер запису № 18670. Також у відповіді зазначено, що [ADDRESS] перейменовано з [ADDRESS] на підставі розпорядження Миколаївського міського Голови від 19.02.2016 року №28. З витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.06.2021 року вбачається, що квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №2457 виданого 30.08.1995 року Південної товарною біржею. [PERSON] до матеріалів справи також додано запрошення направлення на ім`я відповідачів прибути 16.07.2021 року о 09-30 год до Першої Миколаївської державної нотаріальної контори для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , про що свідчить копія квитанції про направлення засобом поштового зв`язку АТ «Укрпошта» від 14.07.2021 року. Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання договору міни дійсним суд зазначає таке. Згідно зі статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06 листопада 2009 року зазначено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (2004 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Згідно зі статтею 153 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 241 ЦК Української РСР за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. Договір міни, в якому однією або обома сторонами є державні організації, може бути укладений лише у випадках, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Стаття 242 ЦК Української РСР визначає, що до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін. Відповідно до статті 224 Цивільного кодексу УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до частини першої статті 227 Цивільного кодексу УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Частина перша статті 47 Цивільного кодексу УРСР вказує на те, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього кодексу. Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається (частина друга статті 47 Цивільного кодексу УРСР). У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано на те, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Зі змісту договору міни нерухомого майна від 06 лютого 1997 року № 437 слідує, що ця угода укладена на Універсальній товарній біржі «Віконт-Т» відповідно до вимог статті 15 Закону України «Про товарну біржу». Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови №14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, роз`яснено, що у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше. Цивільний кодекс УРСР, норми якого діяли на час виникнення спірних правовідносин, було прийнято та він набув чинності у 1963 році. Тоді як Закон України «Про товарну біржу» прийнятий та набув чинності у 1991 році. Відтак до спірних правовідносин має бути застосовано Закону України «Про товарну біржу». Згідно із частиною першою та другою статті 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року №1956-ХІІ (в редакції станом на 16 лютого 1993 року), біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. За своїм змістом договір № 2457 від 30 серпня 1995 року, укладений на Південній товарній біржі між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відповідає вимогам переліченим у статті 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року № 1956-ХІІ. Зважаючи на приписи частини четвертої статті 15 Закону України «Про товарну біржу» означена біржова угода не підлягала нотаріальному посвідченню. Відповідно до вимог статті 227 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року) ця біржова угода підлягала реєстрації у відповідному Бюро технічної інвентаризації за місцезнаходженням нерухомості. Зазначена вимога чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства позивачем була виконана та проведена реєстрація отриманої у власність квартири у Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації, про що свідчить реєстраційний напис від 31.08.1995 року за № 18670. Зі змісту договору від 30 серпня 1995 року №2457 також слідує, що його сторонами дотримано вимог статті 224 Цивільного кодексу УРС (які діяли на момент виникнення спірних правовідносин) та досягнуто істотних умов, визначених для договору міни, а саме ініціатори угоди та учасники передали один одному у власність майно. Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання договору купівлі-продажу дійсним та про необхідність їх задоволення. Біржову угоду договір № 2457 купівлі-продажу нерухомого майна укладений 30 серпня 1995 року на Південній товарній біржі між [PERSON] , який також діяв від імені [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка також діяла від імені своєї доньки [PERSON] та [PERSON] , що зареєстрований Комунальним підприємством "Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації" 31 серпня 1995 року за №2457 слід визнати дійсним. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір сплачений позивачем при подачі позовної заяви до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved