Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-19 00:00:00

28 листопада 2016 року [PERSON] звернувся із позовом до [PERSON] про стягнення з відповідача орендної плати в сумі 98122,11 грн. та пені в сумі 7744,44 грн., а всього 105866,55 грн. за договором оренди землі від 10 липня 2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], зареєстрованого у відділі Держкомзему у Бобринецькому районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 23.08.2012 року №352088404002274, а також судовий збір в сумі 1058,66 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 2000 грн. Позов обґрунтовано тим, що 10 липня 2012 року між позивачем та відповідачем укладено договір оренди на вищезазначену земельну ділянку, строком на 49 років, зі сплатою відсотків за користування земельною ділянкою у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки до 30.12 поточного року, який був зареєстрований. Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 13 жовтня 2016 року у справі №383/400/16-ц розірвано вищевказаний договір оренди землі та зобовязано відповідача повернути земельну ділянку площею 25,04 га, яке набрало законної сили 16 листопада 2016 року. Як встановлено судом при розгляді вказаної справи 383/400/16-ц орендар [PERSON] всупереч п. 11 умов договору оренди від 10.07.2012 року заборгував позивачу у справі № 383/400/16-ц, орендну плату за період з 2012-2015 роки по день подання позовної заяви в розмірі 72536,58 грн., заборгованість з виплати орендної плати за 2016 рік судом не взята до уваги, оскільки орендна плата має сплачуватися згідно договору за поточний рік до 13.12. поточного року. Заборгованість з орендної плати за 2012, 2013, 2014, 2015 2016 роки визначена в сумі 98122,11 грн., а розмір заборгованості з пені станом на 28 листопада 2016 року становить 7744,44 грн., а саме 72536,58 - 21323,87 х 365 х0,03% = 5607,79 грн.; 21323,87 х 334 за період з 31.12.2015 року по 28.11.2016 року х 0,03% = 2136,65 грн.; 5607,79 + 2136,65 = 7744,44 грн. 17.07.2017 року представники позивача [PERSON] та [PERSON] подали спільну заяву про збільшення розміру позовних вимог збільшивши вимоги про стягнення орендної плати з 2012 по 2016 рік до 98122,11 грн. та пені до 9455,46 грн. (а.с.97). Позивач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представники позивача в судовому засіданні позов з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог підтримали з підстав, викладених в позовній заяві, додатково пояснивши, що вказаним рішенням встановлено розмір заборгованості з орендної плати за період з 2012 по 2016 роки в сумі 98122,11 грн. та не підлягають доказуванню по цій справі, нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, а позивач пропустив строк позовної давності за вимогою про стягнення орендної плати за 2012 рік та пені через юридичну необізнаність тобто з поважних причин, про що подали письмові пояснення (а.с.100-102). Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що заборгованість перед позивачем за вказаним договором оренди землі відсутня, що підтверджується розпискою позивача від 23.08.2012 року на суму 400000 грн. та договором позики від 24.11.2008 року, позивч пропустив строк позовної давності за вимогою про стягнення орендної плати за 2012 рік та просив застовувати строк позовної давності до пені, з розрахунком позивача не погоджується, просить в задоволенні позову відмовити, про що подав заперечення (а.с.111-114), в яких просить розгляд справи призначеної на 20.07.2017 року провести за відсутності відповідача та його представника. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. За правилами ч. 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що між орендодавцем [PERSON] та орендарем [PERSON] укладено договір оренди землі від 10.07.2012 року, що зареєстрований у відділі Держкомзему у Бобринецькому районі, про що в Державному реєстрі земель вчинено запис від 23.08.2012 року за №352088404002274, за предметом якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 25,04 га (а.с.10). Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 13 жовтня 2016 року по справі №383/400/16-ц, з відміткою про набрання ним законної сили 16.11.2016 року, розірвано вищевказаний договір оренди землі від 10 липня 2012 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] на оренду земельної ділянки площею 25,04 га, зареєстрований у відділі Держкомзему у Бобринецькому районі, про що в Державному реєстрі земель вчинено запис від 23 серпня 2012 року за №352088404002274 та зобовязано [PERSON] повернути [PERSON] земельну ділянку площею 25,04 га, в стані, придатному для її використання. Також в мотивувальній частині рішення зазначено, що відповідачем було допущено істотне порушення договору оренди землі, а саме систематична несплата орендної плати позивачу за користування належної йому земельної ділянки з 2012 по 2015 роки, тобто позивач був позбавлений того, що передбачено договором оренди землі. Крім того, представником відповідача належних і допустимих доказів згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК України на підтвердження виплати орендної плати позивачу не надано, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. (а.с.16-20, 21, 79-83). Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, обставина розірвання договору оренди землі від 10 липня 2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] на оренду земельної ділянки площею 25,04 га, зареєстрований у відділі Держкомзему у Бобринецькому районі, про що в Державному реєстрі земель вчинено запис від 23 серпня 2012 року за №352088404002274, через систематичну несплату орендної плати за ним за період з 2012-2015 роки, в силу вимог ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню при розгляді даного спору між [PERSON] та [PERSON] про стягнення орендної плати та пені за період з 2012 по 2015 роки. Відповідно до ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відносини, повязані з орендою землі, регулюються законом. Частиною 1 статті 6 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельного кодексу України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Відповідно до ст.13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно умов договору оренди землі від 10.07.2012 року площею 25,04 га, а саме пунктів 9, 11 Договору орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки до 30.12 поточного року. При цьому, нормативна грошова оцінка земельної ділянки згідно п.5 Договору становить 569039 грн., тобто орендна плата за рік складає 17071,17 грн. (569039 грн. ? 100 ? 3 = 17071,17 грн.). Зі змісту пункту 10 вбачається, що сторони договору не дійшли згоди щодо обчислення розміру орендної плати за землю з урахуванням чи без урахування індексів інфляції. За змістом частин 1, 2 статті 21 Закону України Про оренду землі Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Відповідно до частини 1 статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 23 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін. Пунктом 13 договору оренди встановлено, що розмір орендної плати переглядається за згодою сторін у разі: зміни умов господарювання, передбачених договором; зміні розмірів земельного податку, підвищення цін, тарифів, у тому числі внаслідок інфляції; зміни розмірів земельного податку, підвищення цін, тарифів, зміни кожфіцієнтів індексації, визначених законодавством; погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами; в інших випадках, передбачених законом. Пунктом 36 вказаного Договору передбачено, що зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір розвязується в судовому порядку. З вище викладеного суд приходить до висновку, що відповідно до ч. 2 ст. 21 ЗУ "Про оренду землі" розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюється за згодою сторін у договорі оренди, який є обовязковим для сторін, а визначена договором умова щодо розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки сторонами у договорі оренди не змінювалась. Отже, розрахунок сторони позивача розміру орендної плати виходячи з уточнених розрахунків нормативної грошової оцінки землі на території Костомарівської сільської ради Бобринецького району на 01.01.2012 року, 01.01.2013 року, 01.01.2014 року, 01.01.2015 року, 01.01.2016 року, здійснено всупереч умовам укладеного між сторонами договору оренди землі, а тому судом до уваги не приймається. Отже, орендна плата за 2012, 2013, 2014, 2015, 2016 роки складає 85355,85 грн. (17071,17 грн. х 5 (років) = 85355,85 грн.). З рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 13 жовтня 2016 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 16.11.2016 року, вбачається, що при розгляді спору про розірвання договору оренди по справі №383/400/16-ц та встановлення обставин несплати орендної плати за ним за період з 2012 по 2015 роки судами першої та апеляціної інстанцій надано оцінку розписці від 23.08.2012 року (а.с.116) та договору позики від 24.11.2008 року (а.с.115), якими зазначено, що «Відповідачем як на підтвердження своїх заперечень проти позову надано до суду розписку про отримання позивачем коштів за оренду землі в розмірі 400000 грн. від 23.08.2012 року. Дане твердження відповідача не знайшло своє підтвердження в ході розгляду справи, так як згідно висновку експерта від 25.08.2016 року №15, досліджуваний підпис розташований в графі «[PERSON]В.» в розписці про отримання орендної плати за договором оренди землі від [PERSON] від 23 серпня 2012 року, виконаний не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням підпису [PERSON].», «Суд першої інстанції правомірно не прийняв ці письмові докази до уваги, оскільки за їх змістом вони свідчать про договірні відносини щодо позики між двома фізичними особами, а тому відсутні правові підстави вважати їх підтвердженням виплат орендної плати за договором землі від 12 липня 2012 року» (а.с.22-24). Вказані обставини в силу вимог ч.3 ст.61 ЦК України не підлягають доказуванню при розгляді даного спору між [PERSON] та [PERSON] про стягнення орендної плати та пені за період з 2012 по 2015 роки. Отже, суд не приймає до уваги надану представником відповідача копію розписки про отримання позивачем коштів за оренду землі в розмірі 400000 грн. від 23.08.2012 року, та копію договору позики від 24.11.2008 року як доказу отримання позивачем коштів за оренду землі, оцінка якій вже надана рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 13 жовтня 2016 року. Суд також не приймає до уваги відомість про суми виплачених доходів та утриманих податків [PERSON], видана Бобринецьким відділенням Долинської ОДПІ (а.с.77), оскільки інформація про його доходи за період з 2012 по 2016 роки відсутня. Отже, представником відповідача не надано належних і допустимих доказів згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК України на підтвердження виплати орендної плати позивачу. Відповідно до ч. 1 ст.24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема своєчасного внесення орендної плати. Вказаному праву орендодавця кореспондує обовязок орендаря сплачувати орендодавцю орендну плату за володіння і користування його земельною ділянкою. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача орендна плата за довогором оренди землі від 10.07.2012 року за 2013, 2014, 2015, 2016 роки в загальній суммі 68284,68 грн. (17071,17 грн. х 4 (років) = 68284,68 грн.). Однак, вимога про стягнення орендної плати за 2012 рік та нарахованої на неї пені за довогором оренди землі від 10.07.2012 року задоволенню не підлягає виходячи із наступного. Представник відповідача подав заяву про застосування строків позовної давності за вимогою про стягнення орендної плати за 2012 рік, який сплинув, та пені (а.с.78), яка підлягає задоволенню виходячи із наступного. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 357 ЦК України). Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені); Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст. 261 ЦК України). Оскільки строк виконання основного зобовязання за довогором оренди землі від 10.07.2012 року зі сплати орендної плати за 2012 рік сплинув 30.12.2012 року, строк позовної давності за даною вимогою слід відраховувати з 31 грудня 2012 року (а.с. 10). Таким чином, позивач вправі був звернутись до суду з позовом про захист свого цивільного права або інтересу у строк до 31 грудня 2015 року, а звернувся лише 28 листопада 2016 року (а.с.2), а отже, пропустив встановлений законом строк позовної давності. Письмові пояснення представників позивача про поважність причини пропуску позивачем позовної давності за вимогою про стягнення орендної плати за 2012 рік та пені через юридичну необізнаність позивача, суд відхиляє, адже позивачем пропущений строк позовної давності без поважних причин виходячи із наступного. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі за № 6-2469цс16, яка в розумінні положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів в частині застосування норм матеріального права. Отже, стороною позивача не доведено будь-якими доказами поважність пропуску строку позовної давності за вимогою про стягнення орендної плати за 2012 рік та пені за довогором оренди землі від 10.07.2012 року, адже позивач був обізнаний з умовами договору оренди землі, що підтверджується його підписом в договорі, зокрема щодо строків сплати орендної плати та пені у разі невнесення орендарем орендної плати у строки, встановлдені договором. Для розуміння того, що особі не сплачується орендна плата та можливості звернення до суду за її стягненням, [INFO], адже орендна плата є тим, що укладаючи договір розраховував отримати позивач від відповідача за передачу в оренду своєї земельної ділянки, а тому суд приходить до висновку, що в даному випадку сама по собі юридична необізнаність не є поважною причиною пропуску строку позовної давності за вимогою про стягнення передбачених договором орендної плати та пені. Крім того, юридична необізнаність позивача не доведена будь-яким доказом, які повинні бути відповідно до вимог ст. ст. 58, 59 ЦПК України належними і допустимими. За змістом ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до ч.3 ст.549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Отже, суд відмовляє в задоволенні вимог про стягнення орендної плати за 2012 рік та нарахованої на неї пені за довогором оренди землі від 10.07.2012 року у звязку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною відповідача у спорі, яка пропущена позивачем без поважних причин. Вимога про стягнення пені за довогором оренди землі від 10.07.2012 року з огляду на вище викладене підлягає частковому задоволенню виходячи із наступного. Згідно вимог пункту 11 умов договору оренди землі від 10.07.2012 року орендна плата вноситься орендарем у строк до 30.12 поточного року. Пунктом 14 вказаного договору встановлено, що у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0,03% несплаченої суми за кожен день прострочення. Отже, з урахуванням заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності заборгованість з пені за рік прострочки складає 1869,29 грн. (17071,17 (сума заборгованості з орендної плати за рік) х 0,03 (% встановлений п.11 договору) х 365 (кількість днів прострочення за 1 рік) :100 = 1869,29 грн.). Таким чином, загальний розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача, за невнесення орендної плати за 2013, 2014, 2015 роки складає 5607,87 грн. (1869,29 грн. х 3 = 5607,87 грн.). Розмір пені, що підлягає стягненню за невнесення орендної плати за 2016 рік за період прострочення з 31.12.2016 року по 17.07.2017 року (199 днів) складає 1019,15 грн. (17071,17 (сума заборгованості з орендної плати за рік) х 0,03 (% встановлений п.11 договору) х 199 (кількість днів у простроченому періоді) :100 = 1019,15 грн.). Посилання сторони позивача на те, що рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 13 жовтня 2016 року по справі №383/400/16-ц (далі судове рішення) звільняє від доказування обставини про розмір заборгованості з орендної плати за договором оренди землі від 10 липня 2012 року, як безумовної підстави для задоволення позову, та у звязку з цим посилання на принцип юридичної визначеності, є помилковим виходячи із наступного. Згідно ч.ч.1, 2 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Для вирішення спору про розірвання договору оренди землі через систематичну несплату орендної плати має значення саме встановлення судом факту такої несплати орендної плати, що і встановлено у вказаному судовому рішенні, а не її розміру з огляду на ту обставину, що представником відповідача належних і допустимих доказів згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК України на підтвердження виплати орендної плати позивачу не надано. При цьому за вказаних обставин визначення розміру заборгованості з орендної плати не є вирішальним для вирішення спору про розірвання договору оренди землі, адже встановленню розміру заборгованості з орендної плати та його доказуванню підлягає саме при вирішенні спору про стягнення орендної плати, з огляду на що суд приходить до висновку, що вказане судове рішення не звільняє стороною позивача від доказування правильності зробленого позивачем по справі №383/1041/16-ц розрахунку заборгованості з орендної плати при розгляді спору про стягнення орендної плати. Крім того, в мотивувальній частині зазначеного судового рішення не вказано день подання позовної заяви, судом не наведено у вказаному рішенні розрахунку розміру заборгованості орендної плати, не враховано пропуск позивачем строку позовної давності без поважних причин за вимогою про стягнення орендної плати за 2012 рік, що має значення для вирішення між тими ж сторонами даного спору про стягнення орендної плати та виключає можливість врахування судом вказаної в рішенні Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 13 жовтня 2016 року по справі №383/400/16-ц суми заборгованості з орендної плати в розмірі 72536,58 грн. на невстановлений в цьому ж рішенні день подання позовної заяви. Крім того, у вказаному судовому рішенні також зазначено лише, що згідно розрахунку проведеного позивачем, заборгованість з орендної плати за договором оренди землі від 10.07.2012 року, становить за 2012-2016 рік, на загальну суму 98122,11 грн. Таким чином, посилання представників позивача на те, що судовим рішенням встановлено заборгованість з орендної плати за 2012-2016 роки в сумі 98122,11 грн. не відповідає дійсності, адже у вказаному судову рішенні лише зазначено те, що наведено в розрахунку заборгованості, проведеного позивачем. З огляду на вище викладене, суд оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, встановивши обставини та відповідні їм правовідносини, правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, дійшов висновку про часткове задоволення позову на загальну суму 74911,70 грн. Відповідно до ст.ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пропорційно до задоволених позовних вимог понесені ним судові витрати у виді судового збору. А саме з матеріалів справи вбачається, що позов заявлено на загальну суму 107577,57 грн. Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на загальну суму 74911,70 грн., тобто позовні вимоги задоволено на 70 % з відповідача підлягає стягненню на користь позивача понесена останнім та документально підтверджена сума судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що складає 753,04 грн.

Outcome: partial