Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-26 00:00:00

[PERSON] позовні вимоги мотивує тим, що 25 липня 2007 року між нею та ВАТ «Державний ощадний банк України» укладено кредитний договір № 3162, який передбачав отримання нею 198000 доларів США, які вона мала повернути до 24 липня 2014 року, з урахуванням 12,5% за користування кредитом. У 2014 році ПАТ «Державний ощадний банк України» звернувся до неї та її поручителя про стягнення заборгованості за вищевказаним договором. Під час розгляду даної справи було призначено судово-економічну експертизу, з висновку якої вона зрозуміла, що її ввели в оману під час укладення вказаного договору. В п.1.5 договору зазначено, що вона має здійснювати погашення кредиту рівними частинами в сумі 3550 доларів плюс сплату нарахованих процентів до 10 числа наступного місяця за попередній місяць. Проте щомісячне погашення кредиту в розмірі 3550 доларів не відповідає умовам кредитного договору в частині суми кредиту, оскільки при поверненні кредиту в розмірі 198000 доларів щомісячна плата має складати 2357,14 доларів США, а враховуючи п.1.5 договору сума становить 298200 доларів, тобто на 100200 доларів більше. Крім того, відсутній і графік погашення кредиту, який передбачений Правилами надання, банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими Постановою Правління Національного Банку України від 10.05.07р. №168. Відповідачем вищевказані вимоги законодавства при укладенні кредитного договору з нею дотримані не були, а тому, на її думку, протилежна сторона ввела її в оману, і до даних правовідносин необхідно застосувати вимоги ст.230 ЦК України. Вказані дії банку вона пов'язує з намаганням відповідача в подальшому отримати незаконне матеріальне збагачення за її рахунок, ця обставина підтверджується діями банку про пред'явленню позову про стягнення з неї коштів. В момент укладення договору в його положеннях були закладені зобов'язання позичальника про повернення банку завищеної суми кредиту. Банк розраховував, що їй терміново необхідні кошти і що вона маючи намір отримати кредит повністю довіряє банку в оформленні документів, чим і скористався при укладенні договору. Якби не висновок експертизи, то не було б відомо, що кредитор ввів її в оману і в подальшому зможе вимагати з неї сплатити завищені суми, що б не відповідало умовам того договору, який вони в дійсності мати укласти. При укладенні на отримання кредиту її права, як споживача послуг по кредитуванню, що надавались ВАТ "Державний ощадний банк України" дотримані не були. Посилаючись на наведене, позивач просила суд визнати недійсним кредитний договір № 3162 від 25 липня 2007року, укладений між нею та ВАТ «Державний ощадний банк України». Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, подавши письмове заперечення. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовної заяви слід відмовити з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 25 липня 2007 року між [PERSON] та ВАТ «Державний ощадний банк України» було укладено кредитний договір № 3162, який передбачав отримання нею 198000 доларів США, які вона мала повернути до 24 липня 2014 року з урахуванням 12,5% за користування кредитом. У 2014 році ПАТ «Державний ощадний банк України» звернувся до неї та її поручителя про стягнення заборгованості за вищевказаним договором. Як слідує із змісту пред'явленого позову, 25.07.2007р. між [PERSON] та АТ «Ощадбанк» укладено кредитний договір № 3162, відповідно до умов якого остання отримала у банку кредитні кошти в сумі 198 000,00 (сто дев'яносто вісім тисяч) доларів США, які зобов'язалася повернути до 24.07.2014р., а також сплатити відповідачу 2,5 % річних за користування кредитними коштами. В позовній заяві позивач зазначає, що в ході судового розгляду цивільної справи за позовом АТ «Ощадбанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором дізналася про те, що банком під час укладення вищевказаного кредитного договору її було введено в оману, що виразилося у внесенні до умов кредитного договору інформації, яка не відповідала її волевиявленню. Дане твердження позивача не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду. Відповідного ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Особистий підпис позивача свідчить про те, що він погодився на всі умови, які зазначені у кредитному договорі. Застосування положень Закону України "Про захист прав споживачів" можливе щодо спорів, які виникають з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи процентної ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору зазначений закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство, що регулює кредитні правовідносини, які регулюються Цивільним кодексом України. Згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. П. 1.5. вказаного кредитного договору визначено, що позичальник зобов'язався здійснювати погашення кредиту рівними частинами в сумі 3 550,00 дол. США та сплачувати нараховані відсотки. Судом встановлено, що в ході виконання умов вказаного кредитного договору за клопотанням позивача про відстрочку погашення основного боргу, 10.12.2009р. між АТ «Ощадбанк» та [PERSON] укладено додатковий договір № 2 до кредитного договору, яким визначено новий ануїтетний місячний платіж в сумі 4 314,89 грн. Судом встановлено, що банк, виявивши, що під час укладення зазначеного кредитного договору було допущено помилку, оскільки місячний платіж по тілу кредиту становив 3550,00 доларів США при строку кредитування у 84 місяці сума кредиту буде становити 298 200,00 доларів США, ініціював підписання 25.12.2008р. між сторонами додаткової угоди № 1 до кредитного договору, якою визначено, що із врахуванням відстрочки платежів, погашення кредиту здійснюється ануїтетними платежами в сумі 3 788,00 грн. Підтвердженням відсутності наміру банку ввести в оману позичальника є той факт, що в ході розгляду Луцьким міськрайонним судом Волинської області цивільної справи за позовом АТ «Ощадбанк» до позивача та [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором було призначено судово-економічну експертизу, в ході якої було досліджено надані банком суду розрахунки заборгованості від 29.01.2014р. та від 17.06.2014р. За результатами проведення вказаної експертизи експертом підтверджено наявність заборгованості по тілу кредиту в сумі 119 486,33 дол. США та відповідність нарахування процентів умовам вказаного Кредитного договору. Із розрахунку наявної заборгованості станом на 17.06.2014р. (Додаток № 2) слідує, що банком за період з 25.07.2007р. (день видачі кредитних коштів) до 25.12.2008р. (день укладення Додаткової угоди № 1) сплачений позичальником місячний платіж в сумі 3550,00 доларів США розносився на погашення тіла кредиту та нарахованих відсотків за користування кредитом і при цьому не нараховувалися штрафні санкції за неповне виконання умов договору, цим самим ще раз підтверджуючи помилку в умовах кредитного договору. Крім цього, безпідставним є твердження позивача про те, що перед укладенням кредитного договору банк не надав інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Ч. 3 ст. 642 ЦК України передбачено, що особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції. Судом встановлено , що перед укладенням кредитного договору позичальник була письмово ознайомлена із вартістю послуг супутніх наданню кредиту, в тому числі, і на користь третіх осіб, що підтверджується повідомленням про умови кредитування від 09.07.2007р. та підписаною самим позивачем кредитною заявкою від 09.07.2007р. Проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed