Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

29.12.2020 року на адресу Роздільнянського районного суду Одеської області, надійшла вищевказана позовна заява. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 28.08.2013 року рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області у справі №511/1932/13-ц, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено, а саме: з [PERSON] стягнуто заборгованість по кредитному договору в розмірі 167463,33 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1674,63 грн. Правовідносини, що були предметом судового розгляду, витікали з кредитного договору №727-013/ФКВІП-08 від 01.10.2008 року та договору поруки №727-013/Zфпор-08 від 01.10.2008 року. 05.10.2020 року ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області по цивільній справі №511/1932/13-ц за позовом ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості по кредиту, заяву ТОВ «Консалт Солюшенс» про заміну сторони стягувача було задоволено. Замінено стягувача з ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника ТОВ «Консалт Солюшенс» у справі №511/1932/13-ц за позовом ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості по кредиту в розмірі 167463,33 грн. Станом на момент звернення до суду з зазначеною позовною заявою рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 28.08.2013 року не виконується, сума заборгованості складає 167463,33 грн. 21.07.2020 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» та ТОВ «Консалт Солюшенс» було укладено договір купівлі - продажу майнових прав №2292/К/1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. та зареєстрованим в реєстрі за №237. За змістом пункту 2 Додатку №1 до Договору купівлі - продажу майнових прав №2292/К/1 від 21.07.2020 року до Заявника ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги, серед іншого до [PERSON] та [PERSON] , за кредитним договором №727-013/ФКВІП-08 від 01.10.2008 року, іпотечним договором б/н від 01.10.2008 року, договором поруки №727-013/Zфпор-08 від 01.10.2008 року. В період з 28.08.2013 року по цей час відповідач безпідставно користується коштами у розмірі 167463,33 грн., що належали до сплати ПАТ «Дельта Банк», а після укладення договору купівлі - продажу позивачу. В силу вимог ч.2 ст. 625 ЦК України у позивача виникло право вимагати від відповідача сплати інфляційних витрат та 3% річних за користування грошовими коштами у розмірі, наведеному у розрахунку заборгованості, за період з 10.01.2018 по 10.12.2020 в межах загальної позовної давності тривалістю у три роки. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просить суд розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження, стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Консалт Солюшенс» заборгованість у розмірі 43688,79 грн., що складається з: 29029,22 грн. - інфляційні витрати; 14659,57 грн. - 3% річних за користування грошовими коштами та витрати по сплаті судового збору. Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 13.01.2021 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. 10.03.2021 року до суду надійшов відзив [PERSON] , в якому вона просить відмовити в задоволенні позову, мотивуючи тим, що вона є поручителем за кредитним договором від 01.10.2008 року, укладеним між ПАТ «Дельта Банк» та її чоловіком [PERSON] , який помер [INFO] . Але рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 28.08.2013 року з неї як поручителя безпідставно стягнуто борг за кредитним договором, оскільки порука припинилась зі смертю боржника. Крім того, до неї на протязі 6 міс. з моменту ухвалення рішення як до поручителя не заявлено вимогу, отже на підставі ч.4 ст.559 ЦК України кредитор втратив право на задоволення своїх позовних вимог за рахунок поручителя. 13.04.2021 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої висновок , зроблений відповідачем у відзиві на позов, не відповідає заявленим до неї позовним вимогам, оскільки підставами позову є виключно невиконання відповідачем [PERSON] рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 28.08.2013 року у справі №511/1932/13-ц, тобто невиконання відповідачем позадоговірного зобов`язання, що виникло на підставі рішення суду. Зазначене виключає застосування до правовідносин, що виникли між сторонами положень ст.559 ЦК України та будь-яких інших норм, що регулюють правовідносини у сфері договірних зобов`язань. Заперечення відповідач не надала. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутність. Відповідачі в судове засідання не з`явилась, про дату час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином - за допомогою смс-повідомлення, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позов не визнає. В порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, вивчивши матеріали справи, перевіривши докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. 01.10.2008 року між ТОВ «Український промисловий банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №727-013/ФКВІП-08, згідно з умовами якого позичальник отримав в Банку кредит у розмірі 15000 доларів США зі сплатою 13,4 % річних на строк з 01.10.2008 до 02.10.2023. 01.10.2008 року між ТОВ «Український промисловий банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» та [PERSON] укладено договір поруки №727-013/ Zфпор-08, за умовами якого поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором №727-013/ФКВІП-08 від 01.10.2008, при цьому поручитель і боржник несуть солідарну відповідальність. Заочним рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 28.08.2013 року по справі № 511/1932/13-ц (провадження № 2/511/784/13) позовну заяву Публічного акціонерного товариства " Дельта банк " до [PERSON] про стягнення заборгованості по кредиту в розмірі 167463,33 грн. по кредитному договору задоволено повністю, стягнути з [PERSON] як поручителя заборгованість по кредитному договору в розмірі 167 463,33 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1674,63 грн. Заочне рішення сторонами не оскаржено та набрало законної сили 01.10.2013 року. Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 28.08.2013 року в цій же справі провадження по справі за позовною заявою " Дельта банк " до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в частині вимог до [PERSON] закрито в зв`язку зі смертю [PERSON] 17.10.2011 року. Правовідносини, що були предметом судового розгляду у справі 511/1932/13-ц, витікали з кредитного договору №727-013/ФКВІП-08 від 01.10.2008 року та договору поруки №727-013/ Zфпор-08 від 01.10.2008 року. 14.08.2014 року на адресу стягувача ПАТ «Дельта Банк» на підставі його заяви було надіслано копію рішення суду та виконавчий лист. 21.07.2020 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» та ТОВ «Консалт Солюшенс» було укладено договір купівлі - продажу майнових прав №2292/К/1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. та зареєстрованим в реєстрі за №237. За змістом пункту 2 Додатку №1 до Договору купівлі - продажу майнових прав №2292/К/1 від 21.07.2020 року до Заявника ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги, серед іншого до [PERSON] та [PERSON] , за кредитним договором №727-013/ФКВІП-08 від 01.10.2008 року, іпотечним договором б/н від 01.10.2008 року, договором поруки №727-013/Zфпор-08 від 01.10.2008 року. 05.10.2020 року ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області по цивільній справі №511/1932/13-ц за позовом ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості по кредиту, заяву ТОВ «Консалт Солюшенс» про заміну сторони стягувача було задоволено. Замінено стягувача Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» його правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» у виконавчому провадженні за виконавчими документами, виданими Роздільнянським районним судом Одеської області у цивільній справі № 511/1932/13-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитному договору № 727-013/Zфпор-08 від 01.10.2008 року. Зазначені вище рішення для розгляду даного спору мають преюдиційне значення, а тому обставини, встановлені у справі №511/1932/13-ц не доказуються при розгляді даної справи. Станом на момент звернення до суду з зазначеною позовною заявою рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 28.08.2013 року не виконується, сума заборгованості складає 167463,33 грн. Вказана обставина сторонами не оспорюється. За змістом частини першої статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3)виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4)виконання обов`язку боржника третьою особою. За змістом частини першої статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. З врахуванням фактичних обставин справи Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» є правонаступником публічного акціонерного товариства «Комерційний банк Надра» в матеріальних правовідносинах, що виникли на підставі кредитного договору за №727-013/ФКВІП-08 від 01.10.2008 року, договору поруки №727-013/Zфпор-08 від 01.10.2008 року та заочного рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 28.08.2013 року у справі №511/1932/13-ц. Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання. У пункті 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. При цьому, слід зазначити, що за змістом частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В порушення зазначених правових норм відповідач [PERSON] заочне рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 28 серпня 2013 року у справі №511/1932/13-ц в частині стягнення з неї заборгованості за кредитним договором в розмірі 167463, 33 грн. не виконала, своєчасно не сплатила стягувачу ПАТ «КБ «Надра» стягнуті за судовим рішенням кошти, таким чином грошове зобов`язання перед ПАТ «КБ «Надра» прострочила. Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини другої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу. Так, відповідно до частини п`ятої статті 11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Отже, заборгованість відповідача [PERSON] перед позивачем у розмірі 167 463,33 грн., що була встановлена заочним рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 28.08.2013 року у справі №511/1932/13-ц є зобов`язанням відповідно до норм цивільного права. Відповідно до статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Як вбачається з тексту заочного рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 28.08.2013 року у справі №511/1932/13-ц зобов`язання відповідача виражено у гривні. Таке зобов`язання зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобов`язанням. В період з 01.10.2013 року (дата набрання законної сили заочним рішенням суду) по цей час відповідач безпідставно користується грошовими коштами у розмірі 167 463,33 грн, що належали до сплати ПАТ «КБ «Надра», а після укладення договору про відступлення права вимоги - позивачу. За правилами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. За змістом частини першої статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно зі ст.625 ЦК Україна, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Позивач 29.12.2020 року звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних за період з 10.01.2018 року до 10.12.2020 року в розмірі 43688,79 грн., що складається з: 29029,22 грн. - інфляційні витрати; 14659,57 грн. - 3% річних за користування грошовими коштами. На підтвердження своїх доводів надав суду розрахунок суми боргу за рішенням суду з урахуванням встановленого індексу та трьох процентів річних (а.с.5-7). Вказаний розрахунок заборгованості відповідачем не оспорений, контррозрахунок або висновок експерта з цього питання суду не наданий. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України. Згідно із частиною другою статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори, а й інші правочини, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти, а також рішення суду. За змістом ст. 524 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, три проценти річних та інфляційні втрати повинні нараховуватися на суму основного боргу. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц, в якій також «Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, викладених у: 32.1. Постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); 32.2. Постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.» Беручи до уваги факт виникнення у [PERSON] зобов`язань вже на підставі рішення суду, вбачається, що на них поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) вказано, що «нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання». Тому доводи відповідача про безпідставність заявлених позовних вимог суд до уваги не приймає. Добровільно виконувати рішення суду боржник відмовилась, отже, у кредитора виникло право стягувати заборгованість за весь час невиконання рішення суду про стягнення боргу шляхом подання нового позову, адже на підставі чинного судового рішення від 28.08.2013 року між позивачем та відповідачами виникло грошове зобов`язання, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої етапі 625 ЦК України. Саме цією нормою, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошових зобов`язань, забезпечені права та інтереси позивача в охоронних правовідносинах, на підставі чинного судового рішення. Таким чином, сума нарахованих три процента річних ті індекс інфляції позивачем визначені правильно, отже аргументи відповідача про неправильність нарахування грошової суми, яка підлягає стягненню за невиконання нею грошових зобов`язань на підставі ст. 625 ЦК України, є неспроможними. Щодо доводів відповідача про пропущення позивачем строку звернення до суду, суд виходить з наступного. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). До теперішнього часу грошове зобов`язання, яке виникло у відповідача на підставі чинного рішення суду від 28.08.2013 року з моменту набрання ним законної сили 01.10.2013 дотепер не виконано, а тому зобов`язання відповідача перед банком до теперішнього часу не припинилося. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та трьох процентів річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Верховний Суд у Постанові від 8 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц (провадження №14-254цс19) погодився з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах №910/16945/14 та №908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі №918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах №905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому, право на позов про стягнення коштів на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. У цій справі позивач пред`явив позов до суду 29.12.2020 та заявив вимогу до стягнення за період, який обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову, а саме: 10.01.2018-10.12.2020. Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, та індекс інфляції за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором. Враховуючи зазначене, три процента річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого, зокрема, є також нараховані проценти за користування кредитними коштами, строки сплати яких передбачено договором. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, суд приходить до висновку, що заборгованість за інфляційними витратами та три проценти річних підлягають стягненню з відповідача за період з 10.01.2018 по 10.12.2020 року, які нараховані на прострочену суму боргу в розмірі 167463,33 грн. за невиконання грошового зобов`язання, в розмірі 43 688 (сорок три тисячі шістсот вісімдесят вісім) гривень 79 коп., яка складається з: інфляційних втрат - 29029,22 грн., трьох процентів річних - 14659,57 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп. Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста цієї статті). Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору. Судом встановлено, що відповідно до Довідки Сер.МСЕ № 087313 Серія 2-18ОБ [PERSON] 19.09.2005 року встановлена друга група інвалідності безстроково. Отже, понесені позивачем судові витрати в розмірі 2 102 грн., що підтверджується квитанцією про сплату судового збору на вказану суму, слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: approved