Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-18 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє адвокатське бюро «Калінін і Партнери» в особі адвоката Калініна Сергія Костянтиновича звернулася до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНПРОМ МАРКЕТ»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. В обгрутування позову зазначила, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгеном Михайловичем вчинено виконавчий напис №20654 від 20.04.2021 року про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» заборгованість в розмірі 20450,00 грн. Приватний нотаріус мотивував виконавчий напис тим, що [PERSON] є боржником за Кредитним договором №1094089 від 23.07.2019 року, укладеним із ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», правонаступником усіх прав і обов`язків якого є ТОВ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ», правонаступником усіх прав і обов`язків якого є ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ». Строк платежу за даним кредитним договором настав, а боржником допущено прострочення платежів, заборгованість виникла за період з 20.01.2020 року по 20.04.2021 року у сумі 20400,00грн. Проте на сьогоднішній день редакція Переліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172, передбачає можливість вчинення виконавчого напису лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченого договору. З огляду на зазначене позивач просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенка Євгена Михайловича №20654 від 20.04.2021, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» заборгованість в розмірі 20 450,00 грн. та судові витрати, зокрема по оплат: послуг Адвокатського бюро «Калінін і Партнери за надання професійної правничої (правової) допомоги в розмірі 5 000,00 грн.; судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 908,00 грн. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, представник позивача просив справу розглянути за його та позивача відсутності. Відповідач товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» представника в судове засідання не надіслав, про місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву про визнання позовних вимог в порядку ст. 206 ЦПК України. Також відповідачем було надано суду клопотання про врегулювання спору за участі судді, у задоволенні якого судом було відмовлено шляхом постановлення ухвали. Додатково відповідачем було заявлено клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу з 5000 грн. до 1907,00 грн. з посиланням на практику інших судів України. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заяв або клопотань на адресу суду не надсилав, будь-яких документів не надав. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За наявності визнання позову відповідачем суд вважає за можливе розглянути справу в судовому засіданні та постановити рішення. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. 28 липня 2021 року суддею постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі і призначення підготовчого засідання. 30 липня 2021 року ухвалою судді було задоволено заяву про забезпечення позову та встановлено захід забезпечення позову у вигляді зупинення стягнення за виконавчим провадженням. 22 жовтня 2021 року ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 20 жовтня 2021 року ухвалою Кремінського районного суду Луганської області було закінчено підготовче провадження та призначення справи до розгляду. 19 листопада 2021 року у задоволенні клопотання відповідача про врегулювання спору за участі судді було відмовлено. Інші процесуальні дії не вчинялися. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов наступних висновків. 20.04.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. було вчинено виконавчий напис №20654 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінпром Маркет», який згідно зазначеного напису є правонаступником ТОВ «Фінансова компанія управління активами», ТОВ «Європейська агенція з повернення богів», ТОВ «Авентус Україна» безспірної заборгованості за період з 20.01.2020 року по 20.04.2021 року у сумі 20450,00 грн. Виконавчий напис містить посилання на кредитний договір №1094089 від 23.07.2019 року між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] (а.с. 12). До матеріалів справи додано кредитний договір №1094089 від 23.07.2019 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та графік розрахунків, проте у цих документах відсутні підписи [PERSON] (а.с. 14-17). 28.05.2021 року за заявою ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» приватним виконавцем виконавчого округу Луганської області Лиманським Владиславом Юрійовичем відкрито виконавче провадження №65603103 за зазначеним вище виконавчим написом. В цей же день на кошти боржника накладено арешт та звернено стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника (а.с. 18-20). Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про нотаріат» від 2 вересня 1993 року № 3425-XII, нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» від 2 вересня 1993 року № 3425-XII та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595 (надалі - «Порядок вчинення нотаріальних дій», «Порядок»). Так, згідно статті 87 Закону України «Про нотаріат» від 2 вересня 1993 року № 3425-XII, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Зміст виконавчого напису повинен відповідати вимогам ст. 89 Закону України «Про нотаріат». Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису, затвердженого Наказом МЮУ від 22.02.2012 № 296/5, стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (надалі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. При цьому стаття 50 Закону «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» від 2 вересня 1993 року № 3425-XII, захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17 і суд вважає за необхідне застосовувати його при розгляді даної справи. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», видача виконавчого напису здійснюється на підставі нотаріально посвідчених договорів, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. Таким чином, видача виконавчому напису у даному випадку можлива лише у разі нотаріально посвідчення оспорюваного договору, проте договір між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] нотаріально не посвідчений, більш того, відсутні відомості про його підписання [PERSON] . Так, згідно п. 3.1 Глави 16 Порядку нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» повідомив нотаріусу заборгованість, яка підлягає стягненню, не отримавши інформації про її безспірність, більш того позивач вказав, що відповідач взагалі не повідомляв його про наявність будь-якого боргу перед ним. Таким чином, є спір щодо наявного боргу та суб`єктного складу правовідносин. Вказані норми п.п. 2.3, 3.1 Порядку забезпечують дотримання прав боржників мати змогу до вчинення виконавчого напису подати свої можливі заперечення, а також - забезпечення вчинення виконавчого напису в межах загального трирічного строку позовної давності. Однак після спливу цього строку і до вчинення виконавчого напису нотаріусом відповідач ніяких заяв про спірний характер вимог кредитора - не подавав. За таких обставин вважати, що відсутні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню не можна, оскільки між сторонами існує спір щодо суми заборгованості. Підсумовуючи викладене, суд може з упевненістю констатувати, що права позивача порушені, а дії, які порушують такі права, підлягають припиненню. При прийнятті вказаного рішення суд зважає на позицію відповідача, який позов визнав у повному обсязі, окрім вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу. Вирішуючи питання щодо стягнення витрат на правову допомогу, щодо розміру яких заперечував відповідач, суд зазначає наступне. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited проти України", заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Верховний Суд у справі № 904/4507/18, зауважив, що для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у разі укладення ними договору. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи те, чи були вони фактично здійснені, а також їх необхідність. При цьому суд, визначаючи суму відшкодування, має послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. У названій постанові Верховний Суд, обґрунтовуючи необхідність задоволення заяви про стягнення винагороди адвоката виходив з того, що відповідна сума, обумовлена сторонами до сплати у твердому розмірі, є гонораром адвоката, і тому належить до судових витрат. Крім того, у клопотання відповідача про зменшення розміру стягуваних витрат на правову допомогу відсутні докази нерозумності цих витрат, їх неспівмірності з ціною позову, складністю справи та її значенням для позивача, а сума витрат на адвокатські послуги, передбачена договором, не виходить за розумні межі розміру гонорару. Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч. 3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного Кодексу України. Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку , що встановлені договором. Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги. Наявність в договорі про надання правової допомоги розміру та\\або порядку обчислення адвокатського гонорару дає суду можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд виходить з встановленого у самому договорі розміру та\\або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». З огляду на зазначене, враховуючи категорію справи, наявні підтвердження укладення договору на представництво, сплату грошових коштів в обумовленому розмірі, а також ту, обставину, що позивач є фізичною особою і у боротьбі за свої права стикається з юридичною особою, діяльність якої пов`язана з наданням грошових коштів під певні відсотки, обізнаність іншої сторони з законодавством та наявності більшої юридичної обізнаності, клопотання відповідача про зменшення розміру стягнення витрат на правову допомогу задоволенню не підлягає, а витрати на правову допомогу підлягають стягненню у повному обсязі - 5000,00 грн. Ухвалою Кремінського районного суду Луганської області від 30 липня 2021 року було задоволено заяву про забезпечення позову та зупинено стягнення за виконавчим провадженням №65603103 від 28.05.2021 року. Відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. З огляду на задоволення позовних вимог заходи забезпечення позову відповідно до закону продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання рішенням законної сили. Позивачем при поданні позову було сплачено 908,00 грн. та 454,00 грн. за подання заяви про забезпечення позову. Як вбачається із ч. 1 ст. 141, ч. 1 ст. 142 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже з відповідач у справі необхідно стягнути 50% сплаченого позивачем судового збору у сумі 681,00 грн. ((908,00 грн. + 454,00 грн.) /2 = 681,00 грн.), а іншу частину - 681,00 грн. - повернути з розрахункового рахунку суду.

Outcome: approved