Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-08 00:00:00

13 серпня 2019 року позивач Акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк звернувся в Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просить суд виселити [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які зареєстровані та проживають у житловому будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , зі зняттям з реєстрації місця проживання у відповідному органі реєстрації виконавчому органі сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюється повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 20.06.2017 року ПАТ КБ "ПриватБанк" отримав у власність житловий будинок, загальною площею 89,40 кв.м., житловою площею 63,50 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору іпотеки від 21.04.2017 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Верба В.М. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 438. Після отримання права власності на вказану нерухомість, позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стало реєстрація та проживання у ньому наступних осіб [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з житлового будинку, загальною площею 89,40 кв.м., житловою площею 63,50 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивачем було направлено відповідачу письмову претензію про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку, однак останніми законні вимоги позивача були проігноровані та нерухомість не була передана позивачу у вільне користування, отже у позивача не залишилось іншого вибору, окрім звернення до суду за захистом своїх порушених прав. В наданій суду письмовій заяві представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити, просить розглянути справу без виклику сторін, також представник позивача зазначив, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення. У зв`язку з тим, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомлені про місце, час та дату розгляду справи, у відповідності до вимог ч. 6, п. 2 ч. 7, ч. 11 ст. 128, ч. 9 ст. 130 ЦПК України, судовими повістками про виклик за зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання, про поважні причини неявки суду не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності не надходило, відзиву на позовну заяву до суду не надходило, тому суд вважає за можливе, згідно зі ст. 280 ЦПК України, розглянути позовні вимоги за їх відсутності, ухваливши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи, заявив клопотання про розгляд справи без виклику сторін. Відповідно до ст. 280 ЦПК України судом прийнято рішення про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи вищенаведене і прийняття судом ухвали про заочний розгляд справи, справа підлягає розгляду в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи. В судовому засіданні досліджені всі докази, подані учасниками справи. Клопотання про витребування і дослідження інших доказів до суду не надходило. Суд постановляє рішення на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд, взявши до уваги позицію представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. В судовому\~засіданні встановлено,\~що 20.06.2017\~року ПАТ\~КБ "Приват\~Банк"\~отримав у\~власність житловий\~будинок,\~загальною площею 89,40\~кв.м.,\~житловою площею\~63,50\~кв.м.,\~який знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~на підставі\~договору іпотеки\~від 21.04.2017\~року,\~що посвідчений\~приватним нотаріусом\~Дніпровського міського\~нотаріального округу\~Верба В.М.\~та зареєстрований\~у державному\~реєстрі під\~номером 438.\~Згідно довідки\~про склад\~сім`ї або\~зареєстрованих у\~житловому приміщенні\~від 18.01.2019\~року в\~будинку за\~вказаною адресою\~зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Згідно зі ст.109 ЖК України, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Крім того, згідно ст.40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. У пункті 43 постанови №3 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи нежитлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Так, в матеріалах справи наявна вимога позивача до відповідачів [PERSON] , [PERSON] від 21.01.2019 року про добровільне виселення та зняття з реєстрації із зазначеного житлового будинку. Однак, відсутні докази, які свідчать про те що, відповідачі отримували зазначені вимоги про добровільне виселення із зазначеного будинку. Таким чином позивачем суду надані докази на підтвердження направлення вимоги відповідачам про їх добровільне виселення, які зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] , однак з вказаних доказів не вбачається, що вказану вимогу отримано відповідачами, що не може вважатись належним повідомленням. Відповідно до практики Верховного Суду України у аналогічних правовідносинах, зазначеної в постановах № 6-1049цс15 від 02.09.2015 року, № 6-1484цс15 від 21.10.2015 року, № 6-1033цс15 від 21.10.2015 року, № 6-1469цс15 від 16.12.2015 року, № 6-3064цс15 від 02.03.2016 року, № 6-197цс16 від 22.06.2016 року, суд неодноразово підтримував позицію, згідно якої при вирішенні питання про виселення з іпотечного майна суди повинні окрім статті 40 Закону України «Про іпотеку» враховувати положення статті 109 ЖК УРСР, яка говорить, що громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. 31.10.2018 року Верховний Суд у складі Великої Палати у справі № 753/12729/15-ц дійшов висновку, що відносини з приводу виселення колишнього власника з житла, що передано в іпотеку, підпадають під дію статті 109 ЖК УРСР, при цьому вказав, що єдина можливість виселити колишнього власника з займаного житла це одночасно з виселенням надати такій особі інше постійне жиле приміщення. Виключенням є звернення стягнення на жилі приміщення, що були придбані колишнім власником за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. З огляду на вищенаведені обставини справи, враховуючи, що суду не надено доказів того, що спірний будинок придбаний за рахунок кредиту (позики) банку, що відбулось звернення стягнення на предмет іпотеки, позивачем суду не надані докази на підтвердження належного повідомлення відповідачів про їх добровільне виселення, тому у задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed