Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору дарування та державних актів на право власності на земельну ділянку у звязку із відсутністю волевиявлення дарувальника на безоплатну передачу майна у власність обдарованого. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 15.05.2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування жилого будинку з надвірними спорудами, відповідно до умов якого даритель [PERSON] дарує, а обдарована [PERSON] приймає в дар належний дарителю на праві приватної власності жилий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в с. Дмитрівка Золотоніського району Черкаської області по вул. Василевського, б/н. Таким чином [PERSON] набула права власності на вище вказане будинковолодіння, а також до неї перейшло і право користування земельними ділянками, на яких розміщені будівлі та підсобне господарство по вул. Василевського в с. Дмитрівка Золотоніського району, які нею в подальшому були приватизовані. Позивач вважає, що вказаний договір дарування жилого будинку з надвірними спорудами від 15.05.2009р., реєстр № 1659 та Державні акти на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 198063 від 20.07.2012р. та серії ЯК № 198064 від 20.07.2012 року є недійсними, оскільки [PERSON] в момент укладення зазначеного договору дарування сплатила [PERSON] грошові кошти в суму 31000,00 грн., що в свою чергу підтверджує відсутність у [PERSON] волевиявлення, спрямованого на безоплатну передачу майна у власність та порушує вимоги ст. 717 ЦК України, а враховуючи, що право на земельну ділянку у даному випадку є похідним від права на будинковолодіння, то і Державні акти від 20.07.2012 року серії ЯК № 198063 та серії ЯК № 198064 мають бути визнані недійсними. Враховуючи вказане вище позивач, як потенційний спадкоємець за законом першої черги по відношенню до [PERSON], вважає свої права та інтереси порушеними, а тому звернувся до суду із вказаним вище позовом. Позивач [PERSON] та його представник за довіреністю [PERSON] в судове засідання не зявились, однак від представника позивача до суду надійшла заява, в якій останній просив розгляд справи здійснювати за його відсутності та відсутності позивача, на задоволенні позовних вимог наполягав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, направивши до суду відповідне клопотання, згідно з яким розгляд справи просила здійснювати за її відсутності, позовні вимоги визнала у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, направивши до суду зааяву, в якій розгляд справи просила здійснювати за її відсутності, позовні вимоги визнала у повному обсязі Так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд розглядає справу за відсутності осіб, що беруть участь у справі. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до повного задоволення. При цьому суд виходить з наступних підстав. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту прав, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Згідно із ст. 1 та ст. 4 ЦК України при здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Із договору дарування жилого будинку з надвірними спорудами від 15.05.2009 року вбачається, що до [PERSON] перейшло право власності на жилий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в с. Дмитрівка Золотоніського району Черкаської області по вул. Василевського, б/н, який до цього належав на праві приватної власності [PERSON]. З пункту 1 вказаного вище договору вбачається, що [PERSON] дарує, а [PERSON] приймає в дар вказаний вище житловий будинок з надвірними спорудами, а із умов п. 14 вказаного договору вбачається, що дійсні наміри сторін, правові наслідки цього договору відповідають кожній умові цього договору, однаково сторонами розуміються, сторони підтверджують відсутність заперечень, щодо цих умов, про що свідчать їх особисті підписи зазначені в ньому. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Із вказаних вище клопотань [PERSON] та [PERSON] вбачається, що відповідачі визнали повністю позовні вимоги відповідача, тобто не оспорюють та не заперечують факт передачі грошових коштів [PERSON] [PERSON] у сумі 31000,0 грн. за дарування вказаного будинковолодіння. Згідно з нормами ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до "Висновків Верховного Суду України, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за I півріччя 2014 року" від 01.07.2014 року: відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру всупереч вимогам ст. 717 ЦК України є підставою для визнання договору дарування недійсним відповідно до ч. 3 ст. 203 зазначеного Кодексу. Враховуючи передачу коштів обдарованою дарувальнику вбачається відсутність волевиявлення [PERSON] саме на безоплатну передачу майна у власність [PERSON] під час укладення договору дарування, що не передбачено цим договором та є порушенням вимог чинного законодавства щодо порядку та умов укладення таких видів договорів. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину, серед іншого, є недодержання в момент його вчинення стороною чи сторонами вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 зазначеного Кодексу, згідно з якою зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. При вирішенні даного спору суд враховує, що згідно ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. За таких обставин суд вважає за необхідне визнати договір дарування жилого будинку з надвірними спорудами від 15.05.2009 року, реєстр №1659, недійсним, оскільки останній порушує вимоги чинного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин, або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 198063 від 20.07.2012 року та серії ЯК № 198064 від 20.07.2012 року [PERSON] є власником земельної ділянки, площею 0,4654 га, яка призначена для ведення особистого селянського господарства та знаходиться за адресою вул. Василевського у с. Дмитрівка Золотоніського району Черкаської області, а також [PERSON] є власницею земельної ділянки, площею 0,2500 га, яка призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою вул.Василевського, с. Дмитрівка Золотоніського району Черкаської області. Таким чином судом вбачається, що на підставі ст. 120 ЗК України право власності на вказані земельні ділянки у даному випадку є похідним від права на будинковолодіння, а тому в результаті припинення права власності [PERSON] на будинок з надвірними спорудами і повернення (переходу) права власності на нього до [PERSON], до останньої повертається і право на відповідні земельні ділянки, на яких розміщується спірна садиба. Відповідно до "Висновків Верховного Суду України, викладені в постановах, прийнятих за результатами розгляду справ із підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за I півріччя 2016 року" визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Оскільки суд визнає недійсним договір дарування вказаного вище будинковолодіння, то державні акти на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 198063 від 20.07.2012 р. та серії ЯК № 198064 від 20.07.2012 р., які є похідними від права на будинковолодіння слід також визнати недійсними і скасувати їх. Що стосується права позивача на предявлення вказаного позову, суд керується Висновками Верховного Суду України за I півріччя 2016 року, викладеними в постановах, прийнятих за результатами розгляду справ із підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4 ч. 1 ст. 355 ЦПК України (Лист Верховного Суду України від 01.08.2016р.), що оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як заінтересовані особи. Оспорювати правочин може також особа, яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Інтерес позивача полягає в тому, щоб предмети оспорюваного Договору дарування та земельні ділянки, на яких вони знаходяться, перебували у власності конкретної особи [PERSON], оскільки від цього прямо залежить подальша можливість законної реалізації прав [PERSON] на спадкове майно [PERSON]. Згідно з ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За таких обставин, враховуючи відсутність заперечення та визнання позовних вимог з боку відповідачів, суд приходить до висновку, що доводи позивача є обґрунтованими, позовні вимоги вмотивованими, а тому позов підлягає до повного задоволення. На підставі зазначеного та

Outcome: approved