Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-09 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , які діють в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом, а саме в квартирі [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , які діють в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] . В обгрунтування вимог зазначила, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] на 1/3 частини квартири, свідоцтвом про право на спадщину за законом від 24.01.19 року на 1/6 частини квартири, договором дарування на 1/6 частини та на 1/3 частини квартири від 18.02.2019. На даний час в будинку зареєстровані відповідачі [PERSON] , [PERSON] , разом з неповнолітніми дітьми [PERSON] , [PERSON] . Зазначає, що відповідачоми порушуються її права як власника, які добровільно знятись із реєстрації із займаного приміщення не бажають, що і стало приводом для звернення до суду. З урахуванням положень ст.274 Цивільного процесуального кодексу України при відкритті провадження вирішено провести розгляд даної справи в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. Згідно з ч. 5 ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідачі - [PERSON] , [PERSON] відзиву проти позову не надали, до суду не з`явився, хоча про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник третьої особи - служба у справах дітей виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області в судове засідання не з`явився, письмових пояснень не надали, однак представник надав заяву, де позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Суд, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] на 1/3 частини квартири, свідоцтвом про право на спадщину за законом від 24.01.19 року на 1/6 частини квартири, договором дарування на 1/6 частини та на 1/3 частини квартири від 18.02.2019 (а.с.14-16, 17-19, 20-23). З довідки про склад сім`ї комунального підприємства КВЖРЕП №1 вбачається, що в квартирі [ADDRESS] значаться зареєстрованими позивачка та [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , неповнолітні діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.13). У зв`язку з реєстрацією та проживанням відповідачів і їх неповнолітніх дітей порушується право позивача, як власника на вільне володіння, користування та розпорядження належним їй житлом. Згідно із ст.41 Конституції України, "Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним." Правові позиції Європейського Суду з прав людини, пункт 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до ст.319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст.321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до норм ст.ст.71, 72, 107 Житлового кодексу України, особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо без поважних причин не проживає на спірній жилплощі понад встановлені законом строки, або вибула на інше постійне місце проживання. Згідно ст.405 Цивільного кодексу України при відсутності члена сім`ї власника житла без поважних причин понад один рік, він втрачає право на користування цим житлом. Неповнолітні [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у вказаній квартирі не проживають з 2014 року і перебувають разом із батьками в Канаді, де постійно проживають, відповідно до довідки засвідченої нотаріусом та соціальним працівником (а.с.11). В зв`язку з цим суд вважає необхідними зазначити про те, що відповідно до ч.1 ст.29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.(ч.2 ст.29 Цивільного кодексу України). Частина 1 ст. 160 Сімейного кодексу України, передбачає, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Проаналізувавши наведені правові норми, суд приходить до висновку, що інтереси дитини даним рішенням не порушуються з огляду на те, що неповнолітні [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у вказаній квартирі не проживають з 2014 року. Залишення неповнолітніх зареєстрованими в спірній квартирі суперечило б ст.9 Конвенції про права дитини та ст.160 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст.1 та ст.11 Закону України "Про охорону дитинства", сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Частиною 2 ст.18 цього Закону, діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення. Таким чином, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітні діти не можуть бути самостійними відповідачами за позовом про визнання їх такими, що втратили права користування житлом, та зберігають або втрачають таке право автоматично разом з батьками. Суд вважає, що зняття з реєстрації батьків та їх неповнолітніх дітей, не є правочином щодо відчуження нерухомого майна, а тому права та інтереси дитини не порушуються та не звужуються. Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідачі разом із неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними понад п`ять років не проживають у квартирі [ADDRESS] , з даного житла добровільно вибули в інше житло, користуючись правом обирати своє місце мешкання, вони ним скористалися, з метою захисту права власності і права на вільне розпорядження своїм майном позивача, а тому суд вважає, що вони вважаються такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved