Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-21 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позов мотивовано тим, що згідно розписки від 02.09.20.12 року відповідач взяла у позивача в борг 2000 Євро на термін з 02.09.2012 року по 02.09.2013року. Згідно розписки від 25.07.2013року відповідач позичила у позивача 8000доларів США під 3,5% відсотки, строком на один рік. Згідно розписки від 31.10.2013року відповідач позичила у позивача 3500 Євро на термін з 31.10.2013року по 31.10.2014року та 2000 доларів США. Згідно розписки відповідачка позичила у позивача 3000,00Євро на термін з 24.12.2012року по 24.06.2013року.Загальний розмір заборгованості складає 8500,00Євро та 10 000доларів США. Зазначені кошти відповідачка не повернула, в зв'язку з чим згідно ст. 625 ЦК України позивачем нараховано 3% річних, а саме: за прострочену суму боргу в розмірі 10 000доларів США в період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року - 7210грн.; за прострочену суму боргу в розмірі 10 000доларів США в період з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року в розмірі 7210,00грн.; за прострочену суму боргу в розмірі 10 000доларів США в період з 01.01.2016року по 31.06.2016 року - 3750грн., за прострочену суму боргу в розмірі 8500Євро в період з 01.01.2015року по 31.12.2015 року - 7500грн., та за період з 01.01.2016 року по 31.06.2016 року - 3750грн.Просить стягнути з відповідача на користь позивача борг в сумі 527 075грн., витрати на правову допомогу та судовий збір. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили задовольнити, не заперечували щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлялась своєчасно та належним чином. Враховуючи думку позивача та її представника, вимоги ст. ст. 169, 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача, постановивши по справі заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно розписки від 02.09.2012року [PERSON] отримала в борг у [PERSON] 2000Євро на термін з 02.09.2012року по 02.09.2013року (а.с. 5). Згідно розписки [PERSON] отримала в борг у [PERSON] 3000Євро на термін з 24.12.2012року по 24.06.2013року (а.с.6). Відповідно до розписки від 25.07.2013року [PERSON] отримала в борг у [PERSON] 8000 доларів США зі сплатою відсотків в розмірі 3,5% на термін один рік (а.с.7). Згідно розписки від 31.10.2013року [PERSON] отримала в борг у [PERSON] 3500Євро на термін один рік з 31.10.2013року по 31.10.2014рік та 2000 доларів США (а.с.8). Відповідно до розписки від 05.06.2014року [PERSON] засвідчила, що брала у [PERSON] в позику кошти (долари та Євро) вказана в розписках процентна ставка в розмірі 3,5% з січня 2014 року не виплачувалась (а.с.9). Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. У той самий час за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, та в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця, або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Таким чином, суд приходить до висновку, що договір позики який було укладено між сторонами, відповідач в установленому порядку не оспорив з тієї підстави, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця, тому даний договір є дійсним і підлягає виконанню. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ст. 625 ЦК України розмір 3% річних за прострочену суму боргу в розмірі 10 000доларів США в період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року - 7210грн.; за прострочену суму боргу в розмірі 10 000доларів США в період з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року в розмірі 7210,00грн.; за прострочену суму боргу в розмірі 10 000доларів США в період з 01.01.2016року по 31.06.2016 року - 3750грн., за прострочену суму боргу в розмірі 8500Євро в період з 01.01.2015року по 31.12.2015 року - 7500грн., та за період з 01.01.2016 року по 31.06.2016 року - 3750грн. Відповідно до довідки Національного банку України курс української гривні 13.06.2016року за 100 Євро - 2827,73грн., за 100 США -2501,53грн.(а.с.10). Судом встановлено, що право позивача порушено, неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань, тому підлягає захисту, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача, борг в розмірі 527075,00грн. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справ: належать витрати на правову допомогу. Щодо стягнення витрат на правову допомогу в сумі 2 000, 00 гривень з відповідача на користь позивача, то суд приходить до висновку, що дані витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача з наступних підстав. 14.06.2016року між [PERSON] та адвокатом [PERSON] було укладено угоду №006/01 про надання правової допомоги [PERSON] по даній справі. Судом встановлено, що [PERSON] є адвокатом, що підтверджується свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю №43 від 16.12.1993року. Згідно наявних в матеріалах справи квитанції, [PERSON] було сплачено гонорар у розмірі 2 000,00 грн. адвокату [PERSON] Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", розмір компенсації витрат на правову у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Визначаючись з розміром витрат на правову допомогу суд враховує, що позивач скористалась правовою допомогою, про що свідчить угода № 006/01від 14.06.2016року (а.с.27,28,29) та сплатила за його послуги 2000 грн., що підтверджується квитанцією від 14.06.2016року. Враховуючи положення Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням (підготовка позовної заяви, складання позовної заяви та заяви про забезпечення позову), а також час судових засідань, суд вважає обґрунтованим та реальним розмір витрат на правову допомогу сплачених позивачем, а тому з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню 2000грн. Згідно ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 5270,75гривень у відшкодування витрат по сплаті судового збору. На підставі викладеного, згідно ст. ст. 202, 204, 207, 625, 638, 639, 1046, 1047, 1049, 1050ЦК України, ст. 61 Конституції України,

Outcome: approved