Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

22.08.2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до ПАТ «[PERSON] залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та середнього заробітку за час затримки виплат сум, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 08.07.2016 року вона була прийнята згідно Наказу від 07.07.2016 року № 1/ОС на посаду електромеханіка дільниці І групи у виробничий підрозділ «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії ПАТ «[PERSON] залізниця». Звільнена 04.05.2017 року з роботи на підстав п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. Вказала, що на день звільнення нарахована, але не виплачена їй заробітна плата з березня 2017 року по 04.05.2017 року, грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку, що складає 12\~025, 25грн, а саме: за березень 2017 року 4\~611,04 грн. (однак був виплачений аванс у сумі 2\~350,00 грн.); за квітень 2017 року 2\~998,24 грн.; за травень 2017 року 6\~766,17 грн. На теперішній час суми не сплачені підприємством. Крім того, додала, що вона має право на отримання суми середнього заробітку за період затримки заробітної плати з 05.05.2017 року по 25.06.2018 року, а саме 88\~141,29 грн. (417 днів х 211,37 грн./день). Просить суд, стягнути з ПАТ «[PERSON] залізниця» на її користь суму заборгованості із заробітної плати та грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку у сумі 12\~025, 45 грн., та суму середнього заробітку за період затримки з 05.05.2017 року по 25.06.2018 року у сумі 88\~141,29 грн. Позивач [PERSON] будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с.15). Представник відповідача ПАТ «[PERSON] залізниця» [PERSON], який діє на підставі довіреності від 09.11.2018 року (а.с.32), будучи повідомленим у встановленому законом порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду, у судове засідання не зявився. 26.09.2018 року представником відповідача надано відзив на позовну заяву [PERSON] з якого слідує, що ПАТ «Укрзалізниця», як нова юридична особа, утворена згідно із Законом України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування». Указом Президента України від 14.04.2014 року введено в дію рішення РНБО України від 13.04.2014 року «Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження цілісності України» та розпочато проведення АТО на території Донецької та Луганської областей. Проведення АТО значно ускладнило сполучення у межах регіональної філії «Донецька залізниця». Додали, що з метою остаточного розрахунку структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень та «Луганська дирекція залізничних перевезень» згідно Наказу від 26.06.2017 року директора регіональної філії «Донецька залізниця «[PERSON] залізниця» «Про ведення вдію порядку остаточного розрахунку працівників структурних підрозділів, колишнім працівникам дирекції запропоновано звернутись до комісії, на якій буде прийнято рішення про виплату заборгованості позивачу, однак позивач до комісії не зверталась, то у задоволення позовних вимог [PERSON] просять відмовити (а.с.25-26). 15.11.2018 року позивачем надано відповідь на відзив з якого слідує, що останнє зарахування заробітної плати на імя [PERSON] було здійснено за лютий 2017 року, за останні періоди виплат не було зроблено відповідачем. ПАТ «[PERSON] залізниця» щодо наявності заборгованості по заробітній платі та іншим виплатам відмовляється надавати відповідь, посилаючись на те, що структурний підрозділ «Донецька дирекція залізничних перевезень» був вилучений 17.07.2017 року зі складу регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «[PERSON] залізниця». Вважає, що нарахування та виплата заробітної плати працівнику є обовязком роботодавця. Додала, що доводи про те, що відповідач фактично відсутній за фактичним місцем ведення діяльності, зокрема у м. Донецьку є необґрунтованими, оскільки підприємство знаходилось у простої з березня по день скорочення штату 17.07.2017 року, а вона була звільнена 04.05.2017 року. Просить суд, задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с.34-38). 16.11.2018 року представником відповідача надано заперечення на відзив з якого слідує, що з 20.03.2017 року у звязку з захопленням невідомими особами адміністративної будівлі ПАТ «Укрзалізниця», розташованих у м. Донецьку, у відповідача відсутній доступ до документації підприємства, компютерних баз. Висновком торгово промислової палати України від 16.01.2018 року, відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі у м. Донецьку. Початок дій форс мажорних обставин є 20.03.2017 року (а.с.73-75). Відповідно до п.2 ч.1 ст. 274 ЦПК України справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (ст.11 ЦПК України) встановив наступне. З копії трудової книжки серії БТ-І № 8572360 вбачається, що [PERSON] працювала у Донецькій дистанції звязку Державного підприємства «Донецька залізниця» на посаді електромеханіка дільниці І групи. На підставі Наказу ПАТ «Укрзалізниця» від 15.04.2016 року № 303, Донецька дистанція звязку «Державного підприємства «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у виробничий підрозділ «Донецька дистанція звязку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «[PERSON] залізниця». 04.05.2017 року [PERSON] звільнена з посади за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (а.с.8-10). Згідно розрахунків заробітної плати за березень, квітень, травень 2017 року, позивачу була нарахована, але не виплачена заробітна плата: за березень 2017 року нараховано 5798,72 грн., відпрацьовано 18 днів; за квітень 2017 року нараховано 3770,49 грн., відпрацьовано 21 день; за травень 2017 року з урахування компенсації за невикористану відпустку нараховано 8405,19 грн., відпрацьовано 3 дні (а.с.12-14). \~ \~ \~ \~[PERSON] є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 21.08.2018 року № [NUMBER] (а.с.11). Згідно листа В.о. начальника «Донецької дирекції залізничних перевезень» Структурного підрозділу Регіональної філії «Донецька залізниця» від 27.09.2018 року, за період з 1 по 15 березня 2017 року [PERSON] була нарахована заробітна плата у сумі 2\~374, 30 грн. та отримана у касі Дирекції м. Лиман - 19.09.2017 року. З 16 березня 2017 року до Дирекції м. Лиман не надходили оригінали або копії документів для нарахування або виплати заробітної плати (а.с.28). \~ \~ \~ \~Як вбачається з наданої позивачем виписки по картковому рахунку № 0040-26251502549830, яка видана на імя [PERSON], 07.03.2017 року останній раз на картковий рахунок зараховувалась заробітна плата за лютий 2017 року у сумі 2885,14 грн. (а.с.39-42). Відповідно до ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Частиною 1\~ст.13 ЦПК України,\~передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог. У відповідності до ч.1 ст. 94 КЗпП України « Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу». Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною першої ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. Відповідно до ст.115 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлено колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництва трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представникам обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, які належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. При нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Отже відсутність заборгованості перед позивачем із заробітної плати має довести роботодавець. Позивач вказує на те, що при звільненні з нею не проведено розрахунок, а саме не виплачено заборгованість по заробітній платі, компенсацію за невикористану відпустку (а.с.1-2). На підставі п.4 ч.5 ст.12 ЦПК України суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вирішуючи справу по суті суд виходить із того, що\~Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у статті 43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване\~Конституцією України, нормами\~КЗпП,\~Законом України «Про оплату праці», а позивач знаходився з відповідачем в трудових відносинах до 04 травня 2017 року, виконувала свої трудові обов'язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримала усі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Відповідач не виконав своїх зобов'язань, щодо виплати позивачу заробітної плати в розмірі 12\~001, 15 грн., за період з березня 2017 року по травень 2017 року, а саме: за березень 2017 року 2236,70, грн. (з урахуванням виплаченого авансу у розмірі 2\~374, 30 грн. (а.с.29)), за квітень 2017 року 2\~998,24 грн., за травень 2017 року 6\~766,17 грн. (а.с.12-14,28), тому суд вважає, що таке порушення є порушенням ст.1 Протоколу №1. Згідно ч. 2 ст. 233\~КЗпП України\~у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належній йому зарплати без обмеження будь-яким строком. За цих обставин позовні вимоги позивача щодо стягнення заробітної плати за період з березня 2017 року по травень 2017 року підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі\~Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа ««[PERSON] Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. ЄСПЛ неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 Конвенції є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Відповідно до частини першої\~ст.47 КЗпП\~власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~ст.116 цього Кодексу. Відповідно до частини першої\~статті 117 КЗпП\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, за положеннями\~статті 117 КЗпП\~обовязковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень\~ст.233 КЗпП\~у взаємозв'язку з положеннями статей\~117,\~237-1\~цього\~Кодексу\~роз'яснив, що за\~ст.47 КЗпП\~роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.8 Постанови КМУ № 100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати від 08.02.1995 р. нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Відповідно до [PERSON] соціальної політики України № 11535/0/14-16/13 від 05 серпня 2016 року «Про розрахунок норм тривалості робочого часу на 2017 рік» у 2017 році робочі дні, при 40 годинному робочому тижні складали: у січні - 20 , у лютому-20, у березні -22, у квітні - 19, у травні -20, у червні - 20, у липні 21, у серпні - 22, у вересні - 21, у жовтні -21, у листопаді - 22, у грудні -20. Відповідно до [PERSON] соціальної політики України №224/0/103-17/214 від 19 жовтня 2017 року, у 2018 році робочі дні, при 40 годинному робочому тижні складали: у січні - 21 , у лютому-20, у березні -21, у квітні - 20, у травні -20, у червні - 20, у липні 22, у серпні - 22, у вересні 20, у жовтні -22, у листопаді - 22. Позивач просить суд стягнути середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку, а саме за період з 05.05.2017 року по 25.06.2018 року. Однак, суд не погоджується з наданим позивачем розрахунком середнього заробітку, оскільки відповідно до розрахунків заробітної плати за березень, квітень 2017 року (а.с.12,13), які містяться у матеріалах справи, [PERSON] у березні відпрацювала 18 днів, зараховано - 5798,72 грн., у квітні відпрацьовано 21 день, зараховано - 3\~770, 49 грн. Таким чином, загальна сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 05 травня 2017 року по 20 листопада 2018 року (на день винесення рішення) складає 115 319 грн. 20 коп. (245,36 грн. середньоденна заробітна плата ((5798,72 грн. за березень 2017 року+3770,49 грн. за квітень 2017 року)/39 робочих дні (18 у березні+21 у квітні 2017 року) = 245,36 грн.*470 днів затримки розрахунку при звільненні. Крім того, у відповідності до п. 6\~\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13\~"Про практику застосування судами законодавства про оплату праці": "Задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення." Відповідно до частини 1ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 1 частини 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Згідно п. п.1 п.1 ч. 2ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви Відповідно до\~Закону України «Про судовий збір»\~за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою справляється судовий збір у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.\~Законом України «Про Державний бюджет на 2018 рік»\~встановлено розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 1762 грн. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1\~ст.5 Закону України «Про судовий збір»,\~тому з\~відповідача ПАТ\~«Укрзалізниця» підлягає\~стягненню до\~державного бюджету\~коштів судовий збір у сумі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved