Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-14 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] звернулися з позовом в суд до до [PERSON] , [PERSON] про визнання власниками нерухомого майна, витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні майном, третя особи без самостійних вимог: відділ з питань державної реєстрації Виноградівської райдержадміністрації, приватний нотаріус Виноградівського районного нотаріального округу Закарпатсаької області Лапчак Г.І. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивачі по справі: [PERSON] та [PERSON] є братом і сестрою, рідними дітьми [PERSON] , який помер [INFO] . Згідно розпорядження голови Фонду комунального майна м.Виноградів № 2 від 30.10.1993 року квартира [ADDRESS] , загальною площею 59,6 м.кв., належала на праві спільної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] і у відповідності до чинного на той час законодавства реєстрацію права власності за вказаними вище особами було проведено Виноградівським районним БТІ, про що внесено відповідний запис у реєстрову книгу за № 9. Після смерті батька Позивачі неодноразово звертались до відповідачки [PERSON] з проханням не чинити їм перешкоди у користуванні та розпорядженні належними їм частками в спірній квартирі, однак така продовжувала і продовжує одноосібно проживати в квартирі [ADDRESS] , створюючи позивачам всілякі перешкоди у доступі до належної їм нерухомості. 07.11.2018 року з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна Позивачі дізнались, що спірна квартира на підставі Договору дарування, серія та номер: 2124, виданого 29.09.2015 року приватним нотаріусом Лапчак Г.І., вибула з їх володіння і право приватної власності на неї в цілому зареєстровано за відповідачем [PERSON] . Оскільки згоди на реєстрацію права власності на спірну квартиру в цілому за [PERSON] , як і на відчуження її в цілому Відповідачу 2 - [PERSON] . позивачі не надавали; в будь-яких судових процесах щодо припинення їх права власності на належні їм частки в квартирі [ADDRESS] участі не приймали, про будь-які судові рішення, якими припинено їх право власності на даний об`єкт нерухомості їм невідомо, будь-яких угод із батьком про відчуження в його користь належних їм часток у квартирі не укладали, [PERSON] та [PERSON] просять суд визнати за ними право власності на спірну квартиру по 1/3 частині за кожним; витребувати від [PERSON] в їх користь 2/3 частини вказаної вище квартири; зобов`язати [PERSON] не чинити їм перешкоди у доступі до належних їм 2/3 частин спірної квартири та її використанні для їх власного проживання та проживання членів їх сімей. Відповідачами [PERSON] та [PERSON] , як і їх представниками, відзиву на позов до Виноградівського районного суду, а також будь-яких доказів на спростування доводів позову, не подано. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Бондарєва О.С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просили суд такі задовольнити з підстав, наведених у позові. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Ковальчук О.В., в судове засідання не з`явились, однак адвокатом Ковальчук О.В. до суду подано клопотання, в якому зазначено про підтримання позовних вимог повністю та викладено прохання про розгляд даної справи у відсутності позивача [PERSON] та у її відсутності. Представник відповідача [PERSON] , в судовому засіданні позовні вимоги заперечив і просив в їх задоволенні відмовити, пояснивши, що збиранням документів для відчуження [PERSON] квартири [ADDRESS] його довірителю займався особисто він і на той час жодних сумнівів у їх достовірності не було, тому вважає позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] безпідставними. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] не визнала повністю та заперечувала щодо їх задоволення. Вважає, що спірна квартира взагалі не мала бути приватизована на дітей [PERSON] - позивачів по справі, оскільки такі на момент її приватизації там не проживали, а жила там лише вона разом із своїм чоловіком [PERSON] Пояснила, що з моменту укладення шлюбу з [PERSON] і по даний час продовжує проживати в квартирі [ADDRESS] і користуватись нею одноосібно. Оскільки відносини позивачів по справі із батьком були неприязними, такі за ним не доглядали і матеріально йому не допомагали, вважає, що останні не мають прав на спірну квартиру, тому в задоволенні їх позову слід відмовити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Левко Ю.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] не визнав та просив суд в їх задоволенні відмовити, позаяк укладення договору дарування відбулось на підставі чинних документів у законний спосіб. Треті особи без самостійних вимог - відділ з питань державної реєстрації Виноградівської райдержадміністрації, приватний нотаріус Виноградівського районного нотаріального округу Закарпатської області Лапчак Г.І., про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином своєчасно, в судове засідання не з`явились, подали суду заяви про здійснення судового розгляду справи у їх відсутності. Жодних пояснень чи заперечень від третіх осіб на адресу суду не надходило. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити, з огляду на таке. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивачі по справі - [PERSON] та [PERSON] є братом і сестрою, рідними дітьми [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.23-30). Розпорядженням голови Фонду комунального майна м.Виноградів № 2 від 30.10.1993 року (а.с.34) квартиру [ADDRESS] , загальною площею 59,6 м.кв., було передано в приватну спільну власність [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Вказане розпорядження було прийнято на підставі спільної заяви [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , розрахунків площі квартири, що безоплатно приватизується, довідки про склад сім`ї наймача квартири [PERSON] , відношення Мукачівського КЕЧ (а.с.38-42). Дане розпорядження стало підставою для виготовлення Технічного паспорту на квартиру, що знаходиться у власності та Свідоцтва про право власності на житло від 30.10.1993 року, в якому зазначено, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] дійсно належить на праві приватної спільної власності [PERSON] та членам його сім`ї - сину [PERSON] і дочці - [PERSON] . У відповідності до чинного на той час законодавства реєстрацію права власності за вказаними вище особами було проведено Виноградівським районним БТІ про що внесено відповідний запис у реєстрову книгу за № 9, що підтверджується копією Свідоцтва про право власності на житло, копією Свідоцтва про право власності, яке зберігається в КП Виноградівське БТІ(а.с.50, зв.с.) Право власності позивачів на квартиру [ADDRESS] також підтверджене довідками Мукачівського КЕЧ від 03.01.1995 року , відповіддю Голови фонду комунального майна Виноградівської міської ради від 06.01.1995 року , копією довідки-характеристики на квартиру від 27.02.1996 року, згідно якої квартира [ADDRESS] , відповідно реєстрових даних в бюро технічної інвентаризації (запис № 9) належить на праві приватної власності в рівних частинах по 1/3 [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ; довідками КП Виноградівське РБТІ від 26.10.2018 року про те, що згідно архівних даних, Виноградівського БТІ, станом на 01.01.2013 року [PERSON] і [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло; відповіддю КП Виноградівське РБТІ на адвокатський запит від 22.02.2019 року про те, що власниками квартири [ADDRESS] в рівних долях по 1/3 є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.41). Судовим рішенням Виноградівського районного суду № 299/1612/13-ц від 11.01.2013 року, яке набрало законної сили (а.с.66-67) встановлено, що позивачі 1 і 2 є власниками квартири [ADDRESS] по 1 / 3 частині кожний. 07.11.2018 року [PERSON] з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.31-33) дізналась, що трьохкімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 59, 6 м.кв., на підставі Договору дарування, серія та номер: 2124, виданого 29.09.2015 року приватним нотаріусом Лапчак Г.І., вибула з її володіння та володіння її брата [PERSON] і право приватної власності на неї в цілому зареєстровано за громадянином [PERSON] - відповідачем по справі. Як було встановлено під час судового розгляду на підставі належних, допустимих та достовірних доказів, згоди на реєстрацію права власності на спірну квартиру в цілому за [PERSON] , як і на відчуження її в цілому Відповідачу 2 - [PERSON] . позивачі не надавали; будь-які судові рішення щодо припинення їх права власності на належні їм частки в квартирі [ADDRESS] відсутні, будь-яких угод із батьком про відчуження в його користь належних їм часток у квартирі позивачі не укладали. З витребуваних Виноградівським районним судом копій документів від приватного нотаріуса Виноградівського районного нотаріального округу Закарпатської області Лапчак Г.І. та відділу з питань державної реєстрації Виноградівської райдержадміністрації документів (а.с.) вбачається, що [PERSON] за життя в місцевому засобі друкованої інформації - газеті «Новини Виноградівщини» дано оголошення про втрату Свідоцтва про право власності на житло, квартиру [ADDRESS] , виданого згідно з розпорядженням від 30.10.1993 року № 2 та визнання його недійсним в зв`язку з цим (а.с.142). В подальшому, з метою отримання дублікату Свідоцтва про право власності на спірну квартиру, державному реєстратору було подано ксерокопію Свідоцтва про право власності на житло, квартиру [ADDRESS] , виданого згідно з розпорядженням від 30.10.1993 року, відомості про інших двох співвласників квартири - [PERSON] та [PERSON] в якому були відсутні (а.с.141 зв.ст). В результаті [PERSON] було отримано дублікат свідоцтва про право власності на спірну квартиру [ADDRESS] [NUMBER] від 05.09.2015 року, в якому було вказано, що останній є одноосібним власником спірної квартири і відповідно на підставі цього документу проведено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру в цілому за [PERSON] . В подальшому, з використанням вказаного дублікату Свідоцтва про право власності, трьохкімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 59, 6 м.кв., на підставі Договору дарування, серія та номер: 2124, виданого 29.09.2015 року приватним нотаріусом Лапчак Г.І., була подарована [PERSON] і право приватної власності на неї в цілому було зареєстровано за відповідачем [PERSON] (а.с.158,163-164). Наразі в спірній квартирі продовжує проживати і одноосібно нею користуватись відповідач [PERSON] , що крім визнання нею цієї обставини, також підтверджується відміткою про реєстрацію в її паспорті громадянина України за адресою: [ADDRESS] , листуванням між [PERSON] та [PERSON] (а.с21-27). Згідно вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В свою чергу, у відповідності до положень ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором. Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 ЦК України, до яких віднесено, в тому числі, визнання права. Крім того, виходячи із змісту ст.ст. 15, 16 ЦК України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову. Враховуючи викладене, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Статтею 1 Протоколу № 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги якого звернені до суду, який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно. Підставою позову є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому діє презумпція правомірності, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (п. 5 Постанови № 5 від 07.02.2014 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Верховний Суд України 04 квітня 2011 року при розгляді справи N 3-18гс11 ухвалив постанову в якій зробив такий правовий висновок: "Згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вище зазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними". Те ж саме розтлумачено і в пункті 37 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07.02.2014 р. N 5. Отже, враховуючи вище наведене, суд приходить до висновку, що позивачами [PERSON] та [PERSON] під час судового розгляду справи доведено право власності кожного з них на частину спірної квартири [ADDRESS] та правомірність його набуття, а також наявність факту порушення зазначеного права [PERSON] , відтак їх позовні вимоги в частині визнання за ними права власності на спірну квартиру по 1/3 частині за кожним підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а згідно зі ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди. Разом із тим ч. 3 ст. 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності, зокрема, ст. 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. В свою чергу, у відповідності до ч.3 цитованої статті, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до ст. 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах № 6-107цс12 від 08 листопада 2012 року, № 6-348цс15 від 10 червня 2015 року, №6-67цс15 від 13 травня 2015 року. Згідно висновків, викладених в Постанові Великої Палати Верховного суду № 522/2202/15-ц від 05.12.2018 року, відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388). Аналогічні рекомендації наведено в пунктах 8, 19, 21, 23, 26, 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Так, відповідно до п. 5 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК). Пунктом 23 вказаної Постанови визначено, що відповідно до ст. 387 ЦК та ч. 3 ст. 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому, суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Одночасно з цим, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК України). За правилами ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Положеннями ст.355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. У відповідності до вимог ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. В свою чергу, в статті 361 ЦК України унормовано, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Судом встановлено, що [PERSON] за життя на праві власності належала 1/3 частина спірної квартири [ADDRESS] . Інші 2/3 частини даного об`єкту нерухомості належали на праві власності його дітям - [PERSON] та [PERSON] Дана обставина, крім доказів, представлених позивачами, також підтверджується рішенням Виноградівського районного суду № 299/1612/13-ц від 11.01.2013 року, яке набрало законної сили, а відтак доказуванню в даній конкретній справі не підлягає. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо квартири [ADDRESS] , як і із досліджених під час судового розгляду копій документів з КП Виноградівське РБТІ, приватного нотаріуса Виноградівського районного нотаріального округу Лапчак Г.І., відділу з питань державної реєстрації Виноградівської райдержадміністрації (а.с134-141), зокрема, зі справи № 717989821212 щодо об`єкту нерухомого майна - квартири за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що [PERSON] , звертаючись в серпні-вересні до державного реєстратора за отриманням Свідоцтва про право власності на спірну квартиру [NUMBER] від 05.09.2015 року, і укладаючи з відповідачем [PERSON] договір дарування серія та номер: 2124, від 29.09.2015 року зазначеної квартири, мав право вчиняти ці дії лише щодо 1/3 частини вказаного нерухомого майна. Отже, з огляду на те, що право власності позивачів [PERSON] та [PERSON] в передбачений законом спосіб не припинялось, своєї згоди на безоплатне відчуження спірної квартири в цілому [PERSON] вони, як співвласники цього майна, [PERSON] не надавали, суд констатує, що [PERSON] не мав законних правових підстав відчужувати спірну квартиру в цілому, відтак є підставними і підлягають судовому захисту вимоги позивачів про витребування належних їм у спірному майні часток від добросовісного набувача [PERSON] . В судовому засіданні також знайшли своє підтвердження ті обставини, що позивачі, після смерті батька, неодноразово звертались до другої дружини батька [PERSON] з проханням не чинити їм перешкоди у користуванні належною їм спірною квартирою, однак така, і по даний час проживаючи в даній квартирі і користуючись нею в повній мірі, у доступі позивачам в належне їм житлове приміщення відмовляла і відмовляє, влаштовуючи з цього приводу скандали та сварки. Дана обставина також визнана в ході судового розгляду як відповідачем [PERSON] , так і довіреною особою [PERSON] - [PERSON] . Згідно ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. П. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Відповідно до ст. 383 ЦК України передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї. Статею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Частиною 4 ст. 41 Конституції України встановлено принцип непорушності приватної власності. За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України, в їх поєднанні з положеннями ст.ст.16, 316 та 321 ЦК України, процитованими вище, дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Глава 28 ЦК України визначає житло об`єктом права приватної власності. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна при наявності дій осіб, спрямованих на перешкоджання вільного користування та розпорядження власником своїм майном, вимагати усунення таких перешкод. Відтак, в контексті вище викладеного, суд доходить висновку, що є підставними та підлягають задоволенню і вимоги Позивачів [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні ними права вільного користування та розпоряджання власним майном, шляхом зобов`язання [PERSON] не чинити їм перешкоди у доступі до належної їм квартири та її використанні для власного проживання або проживання членів їх сімей. У відповідності до положень ст.141 ЦПК України, враховуючи відповідну заяву адвоката Бондарєвої О.С., зроблену під час судових дебатів, питання щодо розподілу і стягнення судових витрат буде вирішено судом в порядку, визначеному в ч.8 ст.141, 3 ч.1 ст.270 ЦПК України.

Outcome: approved