Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-16 00:00:00

10 лютого 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Вирівської сільської ради Білопільського району Сумської області, третя особа: [PERSON] про визнання права власності на домоволодіння за набувальною давністю, мотивуючи свої вимоги тим, що в [ADDRESS] розташоване домоволодіння, власником якого була [PERSON] У вказаному вище будинку проживала [PERSON], її син [PERSON] та онук [PERSON] [INFO] [PERSON] померла. Після смерті [PERSON] у вказаному вище будинку залишились зареєстрованими [PERSON] та його син [PERSON] [PERSON] право власності в порядку спадкування на вказаний вище житловий будинок після смерті матері [PERSON] оформлювати не став, проживав у вказаному будинку без отримання відповідних правовстановлюючих документів. [INFO] [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] будинком [ADDRESS] почав користуватись [PERSON], онук покійної [PERSON] [PERSON] юридично спадщину не оформлював, правовстановлюючих документів на вказаний вище будинок не отримував. У 2004 році [PERSON] запропонував позивачці у справі [PERSON] придбати вказаний вище будинок. Оскільки будинок був занедбаний та не було правовстановлюючих документів на нього, тому [PERSON] та [PERSON] домовились про продаж будинку з надвірними будівлями за 1500 грн. без оформлення договору купівлі-продажу. [PERSON], отримавши грошові кошти за будинок в сумі 1500 грн. звільнив його, а позивачка [PERSON] стала мешкати в цьому будинку. Посилаючись на викладене, а також на те, що з 2004 року вона постійно користується житловим будинком з надвірними будівлями, розташованим в [ADDRESS], здійнила в ньому капітальний ремонт, провела газифікацію будинку, підвела водопостачання, а тому просила визнати за нею право власності на вказаний вище житловий будинок з надвірними будівлями в порядку набувальної давності. Ухвалою Білопільського районного суду Сумської області від 27 березня 2015 року за клопотанням представника позивача [PERSON] було замінено первісного неналежного відповідача - Вирівську сільську раду Білопільського району Сумської області на належного відповідача [PERSON]. В якості 3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідача було залучено Вирівську сільську раду Білопільського району Сумської області. В судове засідання [PERSON] не з'явилась, її представник за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі, зазначив, що з 2004 року він не проживає у спірному будинку, юридично спадщину після смерті батька чи баби [PERSON] не оформлював, правовстановлюючих документів на вказаний вище будинок не отримував та отримувати не збирається. У 2004 році він запропонував позивачці [PERSON] придбати вказаний вище будинок. Будинок був занедбаний та на нього не було правовстановлюючих документів, а тому він і вирішив його продати. На будинок він не претендує. Представник третьої особи - Вирівської сільської ради Білопільського району Сумської області в судове засідання не з'явився. Сільський голова [PERSON] письмовою заявою повідомила, що не заперечує проти позову, просить розглянути справу без участі їх представника. Заслухавши представника позивача [PERSON], відповідача [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали цивільної справи, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено, що в [ADDRESS], яке побудоване у 1972 році матір'ю відповідача [PERSON] (а.с. 6, 34, 36). Зазначене вище домоволодіння в КП "Сумське міське бюро технічної інвентаризації" філіал "Білопільська госпрозрахункова виробнича дільниця" зареєстроване не було, лише в погосподарській книзі у Вирівській сільській раді воно було записано на ім'я [PERSON], тому правовстановлюючі документи на нього відсутні (а.с. 6). На час побудови спірного домоволодіння діяла Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка передбачала реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст та селищ, в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). [PERSON] померла [INFO], що підтверджується довідкою виконавчого комітету Вирівської сільської ради Білопільського району Сумської області (а.с. 6). Згідно ст. 548 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час відкриття спадщини після смерті [PERSON], яка померла [INFO], для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як вбачається з відповіді Вирівської сільської ради № 99 від 26 березня 2015 року, [PERSON] постійно і до дня смерті була зареєстрована та проживала в [ADDRESS] разом з сином [PERSON] та онуком [PERSON] Заповіт від імені [PERSON] виконкомом Вирівської сільської ради не посвідчувався та не реєструвався (а.с. 49). З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 11 березня 2015 року вбачається, що спадкова справа після смерті [PERSON], яка померла [INFO], не заводилась (а.с. 45). Як було встановлено судом, після смерті [PERSON] у вказаному вище будинку залишились зареєстрованими [PERSON] та його син [PERSON] [PERSON] фактично прийняв спадщину після смерті матері [PERSON], вступивши в управління спадковим майном, але право власності в порядку спадкування на вказаний вище житловий будинок, після смерті матері [PERSON] оформлювати не став, проживав у вказаному будинку без отримання відповідних правовстановлюючих документів та отримання свідоцтва про право на спадщину. [INFO] [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] будинком [ADDRESS] почав користуватись [PERSON], онук покійної [PERSON], який юридично спадщину теж не оформлював, правовстановлюючих документів на вказаний вище будинок не отримував (а.с. 6-7, 45, 49). Пунктами 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України встановлено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на чає відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України він не заявив про відмову від неї. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Таким чином, законодавець визначив, що для прийняття спадщини спадкоємцю, який на час смерті постійно проживав зі спадкодавцем, не потрібно звертатися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, він вважається таким, що прийняв спадщину автоматично. Відповідач [PERSON] є спадкоємцем першої черги після смерті батька [PERSON] З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] проживав з померлим [PERSON] за однією адресою: [ADDRESS] до самої смерті останнього ( а.с. 49). Враховуючи наведені обставини, а також те, що матеріали справи не містять даних про те, що [PERSON] у встановленому законом порядку, відмовився від спадщини після смерті батька, суд вважає встановленим той факт, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON], в зв'язку з чим є належним відповідачем в даній справі. Обгрунтовуючи позовні вимоги, представник позивачки зазначив суду, що в листопаді 2004 року [PERSON] запропонував [PERSON] придбати вказаний вище будинок. Оскільки будинок був занедбаний та не було правовстановлюючих документів на нього, [PERSON] та [PERSON] домовились про продаж будинку з надвірними будівлями без оформлення договору купівлі-продажу. На підтвердження вказаних вище обставин позивачкою надано розписки про передачу нею [PERSON] за купівлю будинку коштів у сумі 5000 грн. Даний факт не заперечував і [PERSON] в судовому засіданні (а.с.5, 63-64). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набуте як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить на праві власності іншій особі. Згідно з ч. 1, 4 ст. 344 діючого ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжувала відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, за рішенням суду набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набувальна давність за вказаною нормою поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування набувальної давності. За змістом ст. 344 ЦК України однією з обов'язкових ознак, яка є необхідною для набуття права власності на річ за набувальною давністю, є те, що володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у звязку з якими виникло таке володіння, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття ним майна. За статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Тобто спосіб набуття права власності базується на сукупності обставин - тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном, як своїм власним. Добросовісне володіння припускає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна. Як вбачається з матеріалів справи, між позивачкою у справі та [PERSON] мали місце договірні відносини з приводу купівлі-продажу будинку. [PERSON] не був титульним власником спірного будинку, оскільки, хоча і вступив у спадщину після смерті батька [PERSON], але не отримав свідоцтво про право власності в порядку спадкування, так само, як і [PERSON], який фактично прийняв спадщину після смерті матері [PERSON], вступивши в управління спадковим майном, але право власності в порядку спадкування на вказаний вище житловий будинок після смерті матері [PERSON] оформлювати не став, проживав у вказаному будинку без отримання відповідних правовстановлюючих документів. Письмово договір купівлі-продажу спірного майна відповідно до вимог ст. 657 ЦК України в редакції, що діяла на час придбання [PERSON] будинку не укладався, нотаріально не посвідчувався. При цьому суд враховує, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно. При цьому слід розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна. Викладені вище обставини підтверджують добросовісність володіння спірним будинком позивачкою у справі [PERSON] Іншими умовами набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю є безперервність і відкритість володіння. Позивачка безперервно і відкрито володіє будинком на протязі більше 10 років, здійнила у будинку капітальний ремонт, провела газифікацію будинку, підвела водопостачання. Таким чином суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] в порядку набувальної давності право власності на домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS]. На підставі вище викладеного,

Outcome: approved