Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до начальника Головного управління Держземагенства у Волинській області про визнання недійсними державних актів на право власності на землю. В обґрунтування заявленого позову вказує, що його сім'я в силу Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій" є реабілітованою. До заслання у володінні його батьків перебувало 2 га землі, з яких частина земльної ділянки, відповідно 0,14 га та 0,15 га спочатку була передана у користування, а потім у власність громадян [PERSON] та [PERSON] Покликаючись на відсутність рішення Олицької селищної ради від 19.03.1993 року, на підставі якого, як зазначено в рішенні Ківерцівського районного суду від 22.10.1996 року у справі за позовом [PERSON], [PERSON] до Олицької селищної ради, [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод в користування земельною ділянкою, спірні земельні ділянки були передані вказаним особам у користування, а пізніше приватизовані ними, а також, зазначаючи те, що вказані земельні ділянки повинні бути повернуті реабілітованим особам, які були її власниками до виселання, просить визнати недійсними державні акти на право власності на землю серії І-ВЛ №035574, виданого Олицькою селищною радою Ківерцівського району Волинської області від 14.07.1997 року на ім'я [PERSON], серії ВЛ № 060732, виданого Олицькою селищною радою Ківерцівського району Волинської області від 15.07.2004 року на ім'я [PERSON] Згідно поданого заперечення, відповідач [PERSON] заявленого позову не визнав, вважає його безпідставним, вказуючи на те, що Держземагенство діяло у межах свої повноважень та відповідно до законодавства України, і до функцій начальника не входить видача та скасування Державних актів на право користування чи володіння земельними ділянками. Роз'ясненим судом в порядку ч.4 ст.10 ЦПК України правом позивача на заміну неналежного відповідача особами, яким належать спірні права, останній не скористався. Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 28.04.2014 року, з ініціативи суду до участі у даній справі залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, власників спірних земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені вимоги підтримав, з підстав наведених у позовній заяві, та просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, згідно поданої до суду заяви заявлений позов не визнав та не заперечив щодо розгляду справи без його участі. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні, щодо заявленого позову пояснила, що земельну ділянку вона отримала законним шляхом і має відповідний державний акт, підстав для визнання незаконним якого не вбачає. Аналогічні письмові пояснення до суду подала третя особа [PERSON] Заслухавши пояснення позивача [PERSON], третьої особи [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає із наступних підстав. Судом встановлено, що згідно архівної довідки Державного архіву області Волинської ОДА № 28.36/1-35 від 22.06.2001 року по документах Луцької окружної біржі, яка діяла в період окупації німецько-фашистськими загарбниками в 1941-1944 р.р. є відомості про господарство [PERSON], який разом із сестрою [PERSON] і сином [PERSON] проживали в с. Миловиця тодішнього Олицького району Волинської області та мали 6, 00 га землі. В погосподарських книгах Миловицької сільської ради за 1950-1952 роки значиться [PERSON] з братом [PERSON] та сином [PERSON] і станом на 01.12.1949 року мали 0, 30 га землі /а.с. 50/. Згідно архівної довідки №13/162К від 01.09.1993 року Інформаційного центру УМВС Волинської області, на підставі постанови Особливої Наради при МДБ СРСР від 10.02.1948 року з с. Миловиця Ківерцівського району Волинської області виселені на спецпоселення в Кемерівську область з конфіскацією майна сім'я: [PERSON], [PERSON], [PERSON], які на підставі ст. 3 ЗУ від 17.04.1991 року «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» реабілітовані. В цій же довідці зазначено, що акту опису конфіскованого майна немає, але у довідці Олицької сільради вказано про наявність у господарстві [PERSON] 2 га піхотної землі і корова /а.с. 17/. Відповідно до п. 12 ст. 6 ЗК України ( 1990 року) колишнім власникам землі (їх спадкоємцям) або землекористувачам земельні ділянки не повертаються. За їх бажанням їм може бути передано у власність або надано у користування інші земельні ділянки на загальних підставах. Аналогічна норма міститься у п. 4 ст. 78 ЗК України (2001 року, в ред. 2013 року), яким визначено, що особам (їх спадкоємцям), які мали у власності земельні ділянки до 15 травня 1992 року (з дня набрання чинності Земельним кодексом України), земельні ділянки не повертаються. Згідно п. «ж» ст. 7 ЗУ «Про реабілітацію жертв політичних репресій та державну допомогу реабілітованим», реабілітовані особи та їхні нащадки першої черги мають право на першочергове виділення їм земельних ділянок, передбачених законодавством України, під забудову та ведення підсобного господарства у в тих населених пунктах, де у зв'язку з політичною репресією у них були вилучені земельні ділянки або за місцем їх постійною проживання, зокрема в приміській зоні. З пояснень позивача, даних в судовому засіданні, останній не звертався до Олицької селищної ради Ківерцівського району з заявою про виділення земельної ділянки. Належність спірних земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] стверджується державними актами на право власності на землю серії І-ВЛ №035574, серії ВЛ № 060732, виданих Олицькою селищною радою Ківерцівського району Волинської області 14.07.1997 року 15.07.2004 року на підставі рішень Олицької селищної ради відповідно від 19.09.2003 року за № 10/4 та 30.03.1994 року за № 14/7а /а.с. 67, 72/, які в силу ч. 1 ст. 126 ЗК України є документами, що посвідчують право власності. Наявність зазначених рішень селищної ради стверджується повідомленням Архівного відділу Ківерцівської РДА Волинської області №14/П-148з від 28.05.2014 року, з якого вбачається, що в рішенні сесії Олицької селищної ради № 14/7а від 30.03.1994 року «Про приватизацію землі» в списку громадян, які подали заяви на приватизацію земельних ділянок під № 33 значиться [PERSON] , якому надано всього землі 0,85 га землі, в тому числі у власність 0, 15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку; рішенням сесії Олицької селищної ради №10/4 від 19.09.2003 року «Про затвердження матеріалів інвентаризації земельних ділянок, переданих громадянам у приватну власність з посвідченням права приватної власності на землю» [PERSON] передано у приватну власність землі, в тому числі 0,15 га для обслуговування житлового будинку та 0,48 га для ведення ОСГ. Статтею 12 ЗК України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних віднесено розпорядження землями територіальних громад та передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Аналогічна норма містилась у ст. 6 Земельного кодексу (1990 року), ч. 3 якої вказує, що передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" (п.34 ч.1 ст.26) виключно до компетенції сільських, селищних, міських рад віднесено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Відповідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод або інтересів, однак як вбачається з наведеного, спірні земельні ділянки були передані [PERSON] та [PERSON] на законних підставах і без порушень прав позивача. Разом з тим, ст. 140 ЗК України визначено виключний перелік підстав для припинення права власності на земельну ділянку, тому, лише сумніви позивача, щодо незаконності дій відповідача не можуть бути підставою для визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку. Твердження, що базуються на припущеннях, судом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки це суперечить ч. 4 ст. 60 ЦПК України. Крім того, судом встановлено, що відповідач Головне управління Держземагенства у Волинській області не перебуває з позивачем у спірних матеріальних відносинах, і відповідно начальник управління не є належним відповідачем. Тому в задоволенні вимог позивача до начальника Головного управління Держземагенства у Волинській області про визнання недійсними державних актів на право власності на землю слід відмовити.

Outcome: dismissed