Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову позивачем зазначено, що він мешкає в квартирі розташованій за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира є власністю позивача згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія [NUMBER] , виданого 15 січня 2004 року Дзержинською районною радою м. Харкова (Рішення виконавчого комітету Дзержинської районної ради м. Харкова від 05.12.2003 року), зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 30.03.2004 року (Витяг КП «ХМБТІ» №3216084). Право власності на квартиру з 04 березня 2016 року зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, запис про право власності №13622862, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 871098063101 (Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №54836945 від 10.03.2016 року). Окрім позивача в зазначеній квартирі зареєстрований його син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади міста Харкова №11-0000548-2018 від 18.01.2018 року та його онук [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання виданою 14.03.2018 року за вих.. № 01-03162-2018 р. Управлінням ведення Реєстру територіальної громади Департаменту державної реєстрації Харківської міської ради. Право користування спірним житловим приміщенням Відповідач, [PERSON] , який являється сином позивача, набув як член сім`ї власника в порядку ч.1 ст.405 Цивільного кодексу України. Малолітній син відповідача [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований в квартирі належній позивачеві 14.03.2018 року, без його відома та згоди як власника квартири. Малолітня дитина жодного дня від народження в належній позивачеві квартирі не проживала, а з самого народження проживала разом зі своїми батьками [PERSON] та [PERSON] в подарованому їм будинку. На думку позивача, це зроблено відповідачем умисно, з метою затягнути судовий процес. З січня 2010 року [PERSON] в належній позивачеві квартирі не проживає. Відповідач добровільно залишив квартиру, вивіз всі свої особисті речі у зв`язку з укладенням шлюбу. В теперішній час відповідач разом з сім`єю, а саме: дружиною [PERSON] та малолітнім сином [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] частині будинку, що належить відповідачеві на праві власності. Факт наявності у відповідача власного житла підтверджується Договором дарування частки житлового будинку, посвідченого 11.01.2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сергієнко Н.В., реєстраційний номер 171 про дарування [PERSON] (матір`ю відповідача) [PERSON] 33/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] теперішній час їхні стосунки погіршились і добровільно син не бажає знятись з реєстрації. Позивач самостійно проводить ремонт в квартирі, самостійно оплачує комунальні послуги та несе інші витрати по утриманню квартири. Реєстрація відповідача та його малолітньої дитини, в належній позивачеві квартирі , призводить до понесення ним додаткових необґрунтованих витрат на оплату комунальних послуг, оскільки, вартість комунальних послуг вираховується в залежності від кількості осіб, зареєстрованих в житловому приміщенні. В судове засідання 07.05.2019 року позивач [PERSON] та його представник [PERSON] з`явилась, підтримали позовні вимоги в повному обсязі, наполягали на задоволенні позовних вимог. В судове засідання 07.05.2019 року відповідач не з`явися. Через канцелярію суду відповідачем подано заяву про відкладення розгляду справи з посиланням на погіршення стану здоров`я, однак жодних доказів на підтвердження обставин викладених в заяві суду не надано. Та обставина, що відповідачем подано заяву про перенесення розгляду справи призначеної на 07.05.2019 року о 13 год. 45 хвилин, свідчить про його обізнаність та належне повідомлення про дату та час розгляду справи, а безпідставні заяви відповідача про відкладення розгляду справи свідчать про зловживання відповідачем своїми процесуальними правами та відхиляються судом. В судових засіданнях 12.04.2018, 11.06.2018 , 11.07.2018, 16.01.2019 відповідач був присутній, проти задоволення позову заперечував. Пояснив, що проживав в спірній квартирі разом з сім`єю до 2018 року. Підтвердив, що останні 5 місяців в квартирі розташованій за адресою [ADDRESS] не проживав. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явилась, про час та дату судового розгляду повідомлялись належним чином. У відповідності до ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати. Статтями 12, 13, 77 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити докази, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. Дослідивши докази, вивчивши обставини справи, проаналізувавши кожний доказ окремо, а також в їх сукупності, суд приходить до висновку, що права позивача, як власника майна були порушені відповідачем і вони підлягають захисту в спосіб, про який просить позивач з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно Серія [NUMBER] , виданого 15 січня 2004 року Дзержинською районною радою м. Харкова та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №54836945 від 10.03.2016 року, позивачеві на праві приватної власності належить квартира розташована за адресою: [ADDRESS] . /а.с. 19/ Відповідно до інформаційної довідки з реєстру територіальної громади міста Харкова від 18.01.2018 року №11-0000548-2018, в квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований син позивача - відповідач по справі [PERSON] . /а.с. 22/ Відповідно до Довідки про реєстрацію місця проживання особи від 14 березня 2018 року, виданої Відділом реєстрації місця проживання у Шевченківському районі міста Харкова Управління ведення реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . /а.с. 35/ Згідно з Актами сусідів від 09.07.2018 року /а.с. 114/, від 04.10.2018 року /а.с. 111/ відповідач [PERSON] та його неповнолітній син [PERSON] , [INFO] не проживають в належній позивачеві квартирі [ADDRESS] . Відповідно до Договору дарування частки житлового будинку від 11.01.2018 року, укладеного відповідачем з матір`ю - [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сергієнко Н.В., та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №110347668 від 11.01.2018 року, [PERSON] є власником 33/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] /а.с. 43 - 46/. В пункті 4 вказаного Договору зазначено, що він укладається за письмовою згодою Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області (Рішення №684 від 25.10.2017 року) у зв`язку з тим, що користувачами визначеної частки житлового будинку є малолітні [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з Акту сусідів від 13.03.2018 року, вручити судову повістку гр. [PERSON] , [INFO] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] не вбачалося можливим, з огляду на те, що за місцем реєстрації [PERSON] не мешкає з 2010 року. /а.с. 48/. З відповіді Комунального закладу охорони здоров`я «Харківська міська дитяча поліклініка № 4» на адвокатський запит №1 від 21 вересня 2018 року адвоката Яковлєвої Людмили Іванівни, вбачається, що малолітні діти у квартирі [ADDRESS] не мешкають та відповідно малолітній [PERSON] , [INFO] , під їх медичним наглядом не перебуває. /а.с. 110/ Допитана в судовому засіданні, в якості свідка, [PERSON] , повідомила, що є сусідкою позивача по справі з 2013 року. Їх квартири об`єднані одним тамбуром. З позивачем по справі зустрічається щодня, заходить до квартири позивача, однак жодного разу не зустрічала сина позивача - відповідача по справі [PERSON] . Речей відповідача та дитячих речей в квартирі позивача не бачила. Підтвердила, що в квартирі [ADDRESS] мешкає позивач з дружиною та донькою. Досить часто у позивача буває його старший онук. Нещодавно у вхідних дверях тамбуру міняли замки і замовляли лише 5 комплектів ключів, два комплекти для її сім`ї і три комплекти для сім`ї позивача, тобто для позивача, його дружини та доньки. Допитаний в судовому засіданні, в якості свідка [PERSON] , повідомила що є сусідом позивача по справі. Мешкає за адресою [ADDRESS] . Знає позивача досить давно, оскільки разом працювали та тісно спілкувались. Також свідок [PERSON] повідомив, що добре знайомий з відповідачем по справі [PERSON] та підтвердив, що відповідач досить давно не проживає в батьківській квартирі, а разом з сім`ю мешкає в частині будинку, подарованого матір`ю. Допитана в судовому засіданні, в якості свідка, [PERSON] , пояснила, що є колишньою невісткою позивача по справі та колишньою дружиною відповідача по справі. Повідомила суду, що відповідач по справі дійсно останні дев`ять років не проживає в батьківській квартирі, а проживає разом з сім`єю, дружиною та двома дітьми в будинку за адресою : [ADDRESS] Свідок пояснила, що вона досить часто буває в квартирі позивача та її син часто відвідує дідудся та бабусю і їй достоменно відомо, що відповідача не мешкає в квартирі [ADDRESS] . В квартирі немає його речей та речей його дітей. Допитана в судовому засіданні, в якості свідка, [PERSON] , повідомила, що позивач по справі є її рідним дядьком , а відповідач по справі її двоюрідний брат. Повідомила, що з 2007 року вона проживає за адресою: [ADDRESS] в половині будинку, а в іншій половину будинку, разом з сім`єю проживає її двоюрідний брат - відповідач [PERSON] Свідок пояснила, що майже кожного дня стикається з відповідачем по справі. Через суміжні стіни чує, що діти та дружина відповідача проживають в будинку по [ADDRESS] Також свідок пояснила, що вона спілкується з позивачем та його сім`єю і знає, що відповідач не проживає в квартирі батька. Допитана в судовому засіданні, в якості свідка [PERSON] повідомила, що будинок розташований в [ADDRESS] належав колись її батькам. Відповідач по справі [PERSON] є її племінником. З 2007 року відповідач [PERSON] постійно мешкає за адресою: [ADDRESS] разом з дружиною та дітьми. В квартирі [ADDRESS] відповідач та його малолітній син [PERSON] не проживають. Їх речей в квартирі немає. На підставі досліджених перелічених вище доказів, суд встановив фактичні обставини справи і переконаний в тому, що відповідач по справі [PERSON] та його неповнолітня дитина [PERSON] , дійсно тривалий час в квартирі [ADDRESS] не проживає, тобто понад рік. Згідно ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно роз`яснень, наданих в п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, [PERSON] право користування в порядку особистого сервітуту втратив, бо з січня 2010 року (більше 8 років) без поважних причин не проживає в квартирі. За таких обставин, враховуючи конституційне право власника володіти, користуватись та распоряджатись своїм майном на власний розсуд, зокрема сплачувати за спожиті комунальні послуги за себе та осіб які фактично проживають в квартирі та те, що без судового рішення скасувати реєстрацію непроживаючої за адресою особи фактично не можливо, суд прийшов до висновку про задоволення позову. 14 березня 2018 року відповідачем по справі [PERSON] , без відома та згоди власника квартири [PERSON] , зареєстровано в квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , свого малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який жодного дня від народження в належній позивачу квартирі не проживав, а проживав разом зі своїми батьками [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Частиною 2 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Отже право користування житловим приміщенням дитини є похідним від права користування житловим приміщенням батьків. З втратою права користуванням житловим приміщенням батьками припиняється і право користування житловим приміщенням їх дітьми. А оскільки право користування житловим приміщенням дитини є похідним від права користування житловим приміщенням батьків, то і малолітня дитина [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , підлягає визнанню таким, що втратив право на користування спірним житловим приміщенням. Верховний Суд України в Постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709 цс 16 зазначив, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до частин 1, 2 статті 11 Закон України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. А отже обов`язок і відповідальність за створення належних умов для проживання дитини покладається на її сім`ю, тобто в даному випадку батьків. Згідно із частиною 2 статті 18 цього Закону діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення. Дана правова позиція висловлена в постанові Верховного суду від 30 травня 2018 року у справі № 755/22113/15-ц Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням (ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. №1382-IV). За ч. 1, п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved