Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

16 лютого 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку. В обґрунтування позову зазначила, що з 30 травня 2005 року по 25 листопада 2014 року працювала у Куйбишевській районній у місті Донецьку Раді. Розрахунок на день звільнення з нею відповідач не здійснив. Згідно довідки № 01/25/1-1397/5 від 25 листопада 2014 року заборгованість з виплати заробітної плати складає 13025 грн 86 коп. Оскільки відповідач неправомірно відмовився виплатити нараховану заробітну плату в день звільнення, вважає, що необхідно стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку з 26 листопада 2014 року по день винесення судового рішення. У зв'язку з чим просить стягнути з відповідача на її користь вказані кошти. Позивач в судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву в якій просила справу слухати у її відсутності, позовну заяву підтримує, з підстав наведених в ній, просила задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, заяву про розгляд справи за його відсутності суду не подавав. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідача не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів у відповідності до ст. 224-228 ЦПК України. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Стосовно заявлених вимог позивача щодо стягнення заборгованості по заробітній платі, суд виходить з наступного. В судовому засіданні встановлено, що у відповідності із записами в трудовій книжці [PERSON] працювала у Куйбишевській районній у місті Донецьку Раді у період з 30 травня 2005 року по 25 листопада 2014 року(а.с.6). Згідно довідки № 01/25/1-1397/5 від 25 листопада 2014 року заборгованість з виплати заробітної плати [PERSON] з липня 2004 року по листопад 2014 року складає 13025 грн 86 коп.(а.с.7) В ч. 1 ст. 116 КЗпП України, вказується що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. З огляду на викладене, враховуючи наведені дані та визнання відповідачем суми заборгованості по заробітній платі, суд приходить до висновку, що слід стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 13025 грн.85 коп., оскільки саме вказана сума заборгованості по заробітній платі підтверджується даними довідки 01/25/1-1397/5 від 25 листопада 2014 року. Суд приймає до уваги вказану довідку щодо розміру заробітної плати, оскільки в ній прямо зазначена сума, яка підлягає до сплати позивачу. Щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного. У відповідності до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В даному випадку фактичний розрахунок досі не проведений, що стверджується довідкою № 01/25/1-1397/5 від 25 листопада 2014 року про заборгованість по зарплаті (а.с. 7) Крім того, у відповідності із п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідач не представив суду доказів, якими підтверджено ту обставину, що заборгованість із заробітної плати на час звільнення позивача виникла не з його вини. У відповідності до вимог ч 3. ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Особливість трудових правовідносин характеризується, тим, що саме у роботодавця залишаються всі дані щодо праці найманого працівника, а тому саме роботодавець зобов'язаний надати такі відомості судові у разі виникнення трудового спору, та довести свої заперечення проти вимог працівника. Зазначене будь-яким чином не суперечить нормам цивільного процесуального законодавства. Аналізуючи встановлені в суді обставини, суд приходить до висновку, що оскільки фактичний розрахунок із позивачем на день звернення її до суду із позовом не проведений, відсутність вини відповідача у її невиплаті не доведена, середній заробіток за весь час затримки розрахунку підлягає до виплати. В п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" зазначається, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями). З наданої відповідачем Довідки № 01/25/1-1397/5-1 від 25 листопада 2015 року вбачається, що середньомісячна заробітна плата [PERSON] складає 4423 грн 28 коп, середньоденна заробітна плата дорівнює 196 грн 59 коп(а.с.8) Враховуючи викладене, суд стягує середньомісячний заробіток в сумі без вирахування всіх необхідних платежів становить 13171 грн. 53 коп., входячи з наступних розрахунків: 196 грн. 59 коп. /середньоденний заробіток визначений відповідно до Довідки №01/25/1-1397/5-1 від 25 листопада 2015 року сторонами визнаний та не оспорюється / х 67 днів /кількість днів затримки розрахунку з 26 листопада 2014 року по 03 березня 2015 року, день винесення судового рішення, включно/. Отже, з відповідача на користь [PERSON] підлягає стягненню сума заборгованості по заробітній платі у розмірі 13025 грн 85 коп, та середній заробіток за весь час затримки розрахунку у розмірі 13171 грн 53 коп., загальна сума, що підлягає стягненню складає 26197 грн 38 коп. Відповідно до п.п.1 п.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір», за подання позовних заяв в порядку цивільного судочинства майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі: 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. Оскільки відповідно до п.1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору, у зв'язку з чим, на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в прибуток держави судовий збір в розмірі 261 грн. 97 коп. На підставі наведеного,

Outcome: approved