Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

30.09.2020 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи його тим, що в 1989 році було зареєстровано його шлюб з [PERSON] . Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 12.11.2014р. шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу позивач та відповідач залишилися проживати разом в спільному будинку та тривалий час добровільно за взаємною згодою користувалися нерухомим майном. Однак, з недавнього часу відповідач почала відмовлятися від взаємних домовленостей, що призвело до виникнення спору між сторонами щодо поділу спільного майна, а саме житлового будинку [ADDRESS] , який був придбаний в період шлюбу за спільні кошти подружжя. В зв`язку з наявністю проблем між позивачем та відповідачем при користування спільним майном, [PERSON] просить поділити спільне майно виділивши йому та [PERSON] у особисту приватну власність по 1/2 частці домобудівні [ADDRESS] . 11.03.2021р. представник відповідача подав заяву, в якій просив застосувати до вимог [PERSON] позовну давність та з цієї підстави відмовити в задоволенні позову. 08.04.2021р. [PERSON] подав відзив в якому вказав, що позивач звернувся до суду без будь-яких на то правових підстав. Крім цього, позивачем не подано до суду заяви про поновлення процесуальних строків як того вимагає ст. 127 ЦПК України та не надано до суду жодного доказу поважності причин його пропуску. Вважає, що вказані факти свідчать про те, що позовна заява подана безпідставно та не підлягає задоволенню в повному обсязі. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримала на підставах викладених в позовній заяві та наполягала на їхньому задоволенні. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечив, зазначивши, що власником спірного майна є відповідач, що вбачається з рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 29.10.2009р. та Витягу про реєстрацію права власності. Крім цього, зауважив, що домоволодіння було придбане за кошти батька [PERSON] , які він надав своїй дочці, а тому придбане майно є її особистою приватною власністю. З цих підстав, а також з підстави пропущення строку позовної давності [PERSON] просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оголосивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає повному задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи судом встановлено, що 31 серпня 1989 р. Палацом урочистих подій м. Одеси було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 1899. Згідно договору купівлі-продажу №2-2342 від 19.06.2002р., посвідченого товарною біржею «ВА-БАНК», [PERSON] придбала у [PERSON] домобудівлю [ADDRESS] , що складається з: житлового будинку літ. «А», загальною площею 91,2 кв.м., гаражу-літньої кухні літ. «Б», навісів літ. «В, Ж», сараю з льохом літ «Г», літнього душу літ. «Д», сараю літ. «Є», помпи №1, зливної ями №2, огородження № 3,4,5. Домобудівля розташована на землі місцевої ради та була продана за 12\~000,00 гривень сплачених покупцем продавцю повністю до підписання договору. Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 29.10.2009р. договір купівлі-продажу домобудівні з господарськими та побутовими будівлями та спорудами [ADDRESS] , укладений 19.06.2002р. на товарній біржі «ВА-БАНК» між [PERSON] та [PERSON] визнано дійсним. Визнано право власності [PERSON] на домобудівлю з господарськими та побутовими будівлями і спорудами [ADDRESS] . На підставі вказаного рішення суду 06.04.2010 право власності [PERSON] на житловий будинок в [ADDRESS] , було зареєстровано в Херсонському державному бюро технічної інвентаризації. Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 12.11.2014р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. За загальним правилом статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частині першій статті 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до частини 1 статті 70\~СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"). Таким чином, судом було встановлено, що спірний будинок був придбаний сторонами за відплатним договором в період шлюбу, а відтак в силу ст. 60 СК України вважається спільним майном подружжя, яке згідно ст. 70 СК України підлягає поділу між позивачем та відповідачем в рівних частинах. З приводу заперечень представника відповідача, суд вважає за необхідне вказати наступне. Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є\~майно,\~набуте нею, ним до шлюбу; набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. \~ \~ \~ \~ \~У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі №\~562/3156/14-ц зазначено, що \~за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності\~подружжя,\~і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із\~подружжя,\~який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Тобто, конструкція норми статті 60\~СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. [PERSON] не надано до суду належних та допустимих доказів того, що спірне майно було придбано за особисті кошти [PERSON] , або кошти надані їй батьком, про що було заявлено в судовому засіданні. Таким чином, представник відповідача не довів обставин, на які він посилався, як на підставу своїх заперечень, тим самим не виконав свій обов`язок, передбачений ст. 81 ЦПК України та не спростував презумпцію спільності майна подружжя за статтею 60 СК України. На має правового значення для даного спору і факт реєстрації спірного житлового будинку за [PERSON] , оскільки в постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі N 462/518/18 вказано, що факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі на ім`я якої зареєстроване, оскільки таке майно є спільною сумісною власністю подружжя. Також суд не приймає за обґрунтовані доводи представника відповідача щодо пропущення позивачем строку позовної давності. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України\~позовна давність\~- це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що\~«позовна давність\~- це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», п. 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», п. 51). Позовна давність\~відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття\~«позовна»\~має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена\~позовна давність,\~завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна\~позовна давність\~встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі N 6-258цс15). Звертаючись до суду [PERSON] вказував, що після розірвання шлюбу з дружиною, питання щодо поділу спільного майна не вирішувалось, оскільки сторони залишались зареєстрованими та постійно проживали в спільному будинку, тобто користувалися ним за взаємною домовленістю та згодою. Проблеми та спори з відповідачкою виникли лише протягом останнього часу, що й спонукало позивача до судового захисту своїх прав на частку в спільному нерухомому майні. Дані твердження жодних чином спростовані не були і підстав вважати їх недостовірними не вбачається, а відтак суд не погоджується з доводами [PERSON] про необхідність відмови в задоволенні позову з підстав пропущення строку позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: approved