Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

10 серпня 2017 року позивач звернувся з вищевказаним позовом, яким, стверджуючи, що у власності його та його колишньої дружини є майно загальною вартістю 52100грн., просив суд, визнати в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності за ним певне майно загальною вартістю 12500грн., залишивши відповідачу майна на загальну суму 39600грн., та стягнути з відповідача на його користь різницю між вартістю зазначеного майна, що становить 13550грн. В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] зазначив, що 18.09.2010р. між ним та відповідачем [PERSON] був зареєстрований шлюб, який 25 квітня 2016 року рішенням Болградського районного суду Одеської області було розірвано. Рішення набрало законної сили. Під час шлюбу ними, позивачем та відповідачем, сумісно було придбано наступне майно: ноутбук «Асус» - у 2010році, вартістю 3000грн.; пральна машина «ЛЖ» - у 2010році, вартістю 2700 грн.; фотоапарат «Нікон» - у 2010році, вартістю 2500грн.; мікрохвильова піч «Самсунг» - у 2010році, вартістю 1000грн.; дівіді-програвач "Brawis" - у 2010році, вартістю 400грн.; бойлер Ariston - у 2015році, вартістю 1500грн.; телевізор West - у 2010році, вартістю 500грн.; велосипед «Стартер» - у 2014році, вартістю 1150/800грн.; акрілова ванна, вартістю 1700 грн.; та автомобіль ВАЗ 2109, держномер 92362 ОЄ, ХТА 210900R 145275, 1994року випуску, придбаний у 2012 році, - вартістю 24000грн. з причіпом марки 814002 «Подорожній», держномер 894488, що був придбаний у 2013році, за 4000грн. Це майно, на твердження позивача, є спільної сумісною власністю його та його колишньої дружини - відповідача, незалежно від розірвання шлюбу, тому вони мають право розділити майно за взаємною згодою, проте відповідач відмовляється добровільно вирішити це питання у позасудовому порядку, тому він, позивач, змушений звернутися до суду за захистом свого права власності. До початку розгляду справи по суті, за заявою позивача, ухвалою суду від 15.08.2017 року був забезпечений позов - шляхом надання доручення виконавчій службі виконати опис майна, яке перебуває у володінні відповідача, згідно наданого позивачем переліку, а також накласти на це майно арешт, та витребувані у відповідача документи на вищевказані автомобіль ВАЗ 2109, та причіп марки 814002 «Подорожній», ухвалою суду від 19.10.2017 року суд витребував певні докази зі страхової компанії, ухвалою суду від 25.01.2018 року було продовжено розгляд справи за правилами нової редакції ЦПК України зі стадії підготовчого провадження, призначене підготовче судове засідання та витребувані докази. Судові засідання неодноразово відкладалися з поважгих причин. У підготовчому судовому засіданні суд, вислухавши думку присутніх, закрив підготовче провадження, оголосивши про це усно і вислухав думку сторін щодо предмету та підстав позову. Позивач та його представник [PERSON] у судовому засіданні вимоги заяви спочатку підтримували в повному обсязі, позивач пояснив, що він, хоча й не працював деякий час з отримуванням доходу, але допомагав батькам відповідача, які підтримували молоду сім'ю, у веденні домашнього господарства, але після витребування певних доказів представник позивача заявила про відмову від позовних вимог в частині певних речей та предметів. Так, представник позивача пояснила, що належність автомобіля та причіпу позивачу і відповідачу наразі довести неможливо у зв'язку з оформленням його на іншу людину, яка станом на сьогодні перебуває за кордоном, тому цю вимогу просять залишити без розгляду станом на теперішній час; також представник позивача пояснила, що позивач погоджується, що холодильник слід залишити відповідачу, бо з нею залишилася проживати їхня спільня дитина, і, у зв'язку з тим, що доля автомобіля не вирішується, різницю у вартості майна - також погоджується, що відсутні підстави стягувати. Крім того, представник позивача повідомила, що ухвала суду про забезпечення позову не виконана, оскільки для її виконання - відкриття виконавчого провадження - потрібні певні витрати, тому позивач відмовився від виконання ухвали суду, пояснивши це тим, що це є зайвим витрачанням коштів - адже в нього є зобов'язання щодо утримування дитини, а доходи невеликі, до того ж він утворив іншу сім'ю. Відповідач спочатку заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі, стверджуючи, що позивач не працював під час спільного сімейного проживання з нею, а тому нічого не заробив, і тому майно, що вона сама заробила, працюючи одночасно на трьох роботах, розділу не підлягає. Щодо автомобіля - то відповідач пояснила, що він юридично належить іншій людині, оформлений на цю іншу людину, а тому не є спільним майном її та позивача і розділу не підлягає. Пізніше відповідач погодилася, що майно, набуте у шлюбі, належить як чоловіку, так і дружині, не залежно від того, хто працював для отримання доходу, а хто вів домашнє господарство, та запропонувала залишити позивачу плазмовий телевізор, який він й так вже забрав, а також - дівіді-програвач "Brawis", який, хоча і використовується нею на потреби дитини - дитина дивиться мультфільми, оскільки в них той телефізор, що залишився - старенький, але вона не заперечуватиме, якщо позивач його візьме собі. Щодо іншого майна відповідач пояснила, що пральної машини вже немає - вона зламалася і її довелося викинути, фотоапарат та ноутбук не заперечує віддати позивачу, бойлер належить її батькам, оскільки вони надали його у користування - вона й позивач його не купували, велосипеду немає, акрилова ванна належить свекрусі і встановлена в її квартирі, в якій свекруха дозволяє проживати онуку - спільній дитині її, відповідача і позивача, дитяча коляска дійсно була продана ще коли вона була одружена з позивачем і кошти вже витрачені на потреби родини. Стосовно холодильника відповідач стверджувала, що він потрібен дитині - не їй; їй відомо, що в позивача є інша сім'я і там є дитина, але в неї також його дитина, а вона наразі не зможе придбати інший холодильник, якщо віддати цей позивачу, насувається літній період і продукти просто не буде де зберігати. Мікрохвильовка вже стара, і вона готова її віддати позивачу, але не заперечує,якщо вона залишиться в неї для потреб дитини за прямим призначенням - розігрівати їжу. Представник відповідача [PERSON] підтримав її доводи, позов просив задовольнити частково - лише в тому обсязі, що визнала відповідач, посилаючись на те, що фактична належність та вартість майна ніким не встановлена, квитанціями вартість майна не підтверджена, експертизи не проводилися. Вислухавши у судовому засіданні сторони, представників сторін, розглянувши надані позивачем документи та матеріали, звіривши копії документів з оригіналами в ході судового засідання, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд дійшов висновку, що вимоги заяви підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ст.ст.4,5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, що встановлений цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що 01 серпня 1992 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був зареєстрований шлюб, який було розірвано рішенням Болградського районого суду Одеської області від 25 квітня 2016 року, що набрало законної сили. Відповідно до ст.368, ч.3 ст.372 ЦК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Це майно може бути поділене між подружжям за домовленістю між ними або судом у випадку спору. В разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, вважається, що частки співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. В разі поділу майна, спільна сумісна власність припиняється. Відповідно до ст. ст. 60, 61 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Законодавчими нормами встановлено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним з подружжя. Якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Згідно з ч.1ст70 СК України, в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В силу ч.ч.1,2,4ст.71 Сімейного Кодексу України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним Кодексом України. Пунктами 22, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року, № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2,3ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Проаналізувавши досліджені у судовому засіданні докази, суд дійшов висновку, що придбане сторонами під час шлюбу майно належить їм на праві спільної сумісної власності і підлягає розподілу, оскільки відповідач з позивачем згоди у позасудовому порядку не дійшли, проте, враховуючи думку як позивача і його представника, так і відповідача та його представника, оцінивши надані докази в їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є доведеними лише часково, а тому підлягають частковому задоволенню - в частині визнання позовних вимог відповідачем. Що ж до холодильника, який позивач просив залишити йому, то суд, виходячи з потреб дитини, враховуючи наближення теплої пори року, а також, з огляду на те, що суду не надано відомостей та доказів щодо доходів позивача і відповідача, та, враховуючи, що дитина сторін проживає з відповідачем, суд дійшов висновку, що заперечення відповідача з цього приводу є цілком обгрунтованими, тому холодильник, зазначений у передіку речей, потрібно залишити відповідачу.

Outcome: partial