Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

10.10.2017 позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] в своїх інтересах та інтересах малолітнього [PERSON], третя служба: Служба у справах дітей Марківської райдержадміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування свого позову посилаються на те, що їй на праві власності належить житловий будинок з належними будівлями на спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 26.10.2000 року, посвідченим державним нотаріусом Марківської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за №2290, витягом про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та технічним паспортом . Відповідачі [PERSON], [INFO] - її син, [PERSON], [INFO] - її невістка, малолітній [PERSON], [INFO] - її онук, зареєстровані в належному їй на праві власності житловому будинку за вищевказаною адресою. В серпні 2014 року відповідачі виїхали з смт Марківки, але з реєстраційного обліку не знялися і до цього часу значаться зареєстрованими в житловому будинку, який належить їй на праві власності. Їх реєстрація у вказаному будинку створює їй труднощі у здійсненні свого права власності, зокрема для оформлення житлової субсидії, при призначенні якої враховуються доходи всіх зареєстрованих в будинку осіб, чи його продажу. Відповідачі не проживають в житловому будинку більше 3 років, що підтверджується актом від 26.07.2017 року складеним депутатом Марківської селищної ради, що підтверджують свідки та довідкою №2671 від 26.07.2017 року виданою Марківською селищною радою. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася надала заяву в якій просила справу розглянути в її відсутність, проти заочного розгляду справи не заперечувала (а.с.34). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, до судового розгляду справи надали заяву в якій позовні вимоги визнали, на даний час проживають та зареєстровані за адресою: [ADDRESS], проти виселення їх та неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] не заперечують, так як він зареєстрований та проживає разом з ними, а отже має постійне місце проживання та реєстрації (а.с.46-55). Представник третьої особи служби у справах дітей Марківської районної державної адміністрації Колодько А.І. в судове засідання не з'явилася надала заяву в якій просила справу розглянути у її відсутність, рішення прийняти на розсуд суду (а.с.35). Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому зі згоди позивачів суд вважає можливим провести заочний розгляд справи у відсутність сторін та ухвалити заочне рішення у справі, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. 13.12.2017 року, згідно ст.225 ЦПК України, без виходу суду до нарадчої кімнати, постановлено ухвалу про заочний розгляд справи з занесенням до журналу судового засідання. В силу положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Відповідно до положень ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 391 ЦК України,власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку з належними будівлями та спорудами [ADDRESS], що підтверджується що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 26.10.2000 року, посвідченим державним нотаріусом Марківської державної нотаріальної контори ,зареєстровано в реєстрі за №2290, витягом про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та технічним паспортом (а.с.5-8). Згідно копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.4). Згідно господарської книги позивач, відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.9-11). Згідно ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. В серпні 2014 року відповідачі виїхали з смт Марківки, але з реєстраційного обліку не знялися і до цього часу значаться зареєстрованими в житловому будинку,який належить позивачу на праві власності. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд, дослідивши письмові заяви свідків [PERSON] та [PERSON] ,які підтвердили, що дійсно відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх малолітній син [PERSON] не проживають [ADDRESS]. Їм цей факт відомий, оскільки вони мешкають по сусідські з позивачем (а.с.37-38, 46-47). Таким чином судом встановлено, що між позивачем та відповідачами виникли правовідносини, що регулюються главою 28,32 Цивільного кодексу України "Право власності на житло" та "Право користування чужим майном". Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Статтею 64 Житлового Кодексу України встановлено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ними спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що відповідачі та їх малолітній син не проживають за місцем реєстрації понад один рік та не висловлювали намірів, не вчиняли дій, які свідчать про бажання фактично проживати у вказаному житловому приміщенні, а їх реєстрація в житловому будинку позбавляє позивача можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, у зв'язку з чим вказане порушене право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову у повному обсязі. Одночасно суд вважає, що визнання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням - житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS], не буде порушувати Конвенцію про захист прав дітей, так як відповідно до ч. 3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Тобто батьки повинні піклуватися про своїх малолітніх (неповнолітніх) дітей та забезпечити їх житлом, що визначено ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства». Таким чином, малолітня дитина не має права самостійно обирати місце проживання і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Малолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом житиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, суд вважає, що позивач має право вимагати визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки вони відсутні понад один рік. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при поданні позовної заяви було сплачено судовий збір згідно квитанції №1 від 10.10.2017 року (а.с.1) в сумі 640,00 гривень, але ж з заявою про стягнення судового збору з відповідачів на її користь позивач не звернулася. На підставі викладено,

Outcome: approved