Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

12 лютого 2016 року позивачі звернулися до Добропільського міськрайонного суду з позовом до відповідача [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування Авдіївської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вони є власниками за договорами міни та дарування квартири [ADDRESS] в рівних частках, кожний по 1/3 частини. Позивач [PERSON] перебував в шлюбі з відповідачкою [PERSON] з 14.09.2002 року, від шлюбу мають дітей: дочку [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO]. Після укладання шлюбу [PERSON] та [PERSON] мешкали у зазначеній вище квартирі. 07.11.2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] за рішенням Авдіївського міського суду Донецької області було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідачка та діти мешкали в зазначеній квартирі ще приблизно два тижні. Після чого виїхали з квартири в інше місце мешкання, в квартиру [ADDRESS]. Виїхавши з квартири, відповідачка забрала свої особисті речі та частину спільно нажитого майна. Відповідачка [PERSON] кілька разів змінювала місце проживання в м. Авдіївці, а в 2013 році виїхала та проживала в с. Ласточкино та в с. Красногорівка. З 21 липня 2015 року вона зареєстрована в м. Бердянську Запорізької області як переміщена особа з району проведення АТО. З серпня 2015 року відповідачка мешкала у м. Димитрів. В теперішній час вона повернулася до м. Авдіївки, та деякий час мешкала в квартирі своїх батьків, а зараз мешкає в м. Авдіївці. За таких обставин, добровільно звільнивши жиле приміщення у спірній квартирі, відповідачка не проживає більш ніж 3 роки, знятися добровільно з реєстрації відмовляється, мотивуючи тим, що їй нікуди зареєструватися, при цьому відповідачка не виконувала і не виконує обов'язки з утримання квартири і сплати комунальних платежів. Просили визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 05 травня 2016 року позовні вимоги [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволено, [PERSON] визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. 30 травня 2016 року від [PERSON] до суду надійшла заява про перегляд заочного рішення. Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 08.06.2016 року заочне рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 05 травня 2016 року було скасовано (а.с. 120). Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 27 червня 2016 року в задоволенні позову [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування Авдіївської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовлено. Із вказаним з рішенням не погодились позивачі [PERSON] і [PERSON] та подали апеляційну скаргу, в якій просили скасувати рішення суду першої інстанції від 27 червня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. Зазначають, що судом неправильно встановлені обставини справи, фактично у суду не було обґрунтованих доказів обставин перешкоджання у користуванні квартирою з боку [PERSON] щодо відповідачки. Відповідачка не надала суду будь-які доказі поважності її відсутності в спірній квартирі з 18.09.2013 року до проведення АТО. В рішенні суду першої інстанції не надано правової оцінки тому факту, що у відповідачки в період її непроживання в спірній квартирі народилась третя дитина, а також акту про відсутність відповідачки за місцем її реєстрації. В судовому засіданні апеляційного суду позивач [PERSON], яка діє від себе та свого позивача [PERSON], та її представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити. Позивач [PERSON] в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав, просив рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги В судовому засіданні апеляційного суду відповідачка [PERSON] апеляційну скаргу не визнала, просила її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. В судове засідання апеляційного суду третя особа - Орган опіки та піклування Авдіївської міської ради не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги просив задовольнити. Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю третьої особи. Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін, представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом першої інстанції встановлено та це вбачається з матеріалів справи, що позивачам [PERSON] відповідно до договорів міни та дарування від 12 вересня та 23 листопада 2001 року належить квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS], в рівних частках - по 1/3 частини кожному (а.с. 9-10, 11, 12-14, 19-22). Позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.09.2002 року, який розірвано згідно з рішенням Авдіївського міського суду Донецької області від 07 листопада 2012 року (а.с. 23, 32-33). Від шлюбу вони мають дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 30, 31). З довідки №195 від 27 листопада 2015 року вбачається, що в спірній квартирі зареєстровані [PERSON], 1976 р.н., [PERSON], 1980 р.н., [PERSON], 2004 р.н. та [PERSON], 2008 р.н. (а.с. 58). Відмовляючи в задоволенні позову [PERSON], [PERSON] та [PERSON], суд першої інстанції виходив з безпідставності заявлених позовних вимог та поважності факту неможливості користування спірною квартирою. Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна. Згідно зі ст. 212 ЦП К України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не мас для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом (ч.2). Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у засіданні(ч.3). Рішення Добропільського міськрайонного суду від 27 червня 2016 року таким вимогам не відповідає. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності також закріплено у ст. 41 Конституції України, де вказано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім'ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції, відмовляючи позивачам в задоволенні позову про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування належною їм квартирою, виходив із того, що відповідачка з поважних причин не мешкає в спірній квартирі, оскільки вона залишила квартиру у зв'язку з проведенням АТО та їй чиняться перешкоди в користуванні житлом. Вказаного висновку суд дійшов на підставі досліджених у судовому засіданні доказів. Але апеляційний суд вважає, що до такого висновку суд першої інстанції дійшов помилково, не звернувши уваги на наданий позивачами на підтвердження їх вимог акт про непроживання відповідачки у спірному житлі від 27 листопада 2015 року (а.с. 8), не дав оцінку цьому документу в сукупності з іншими доказами. Суд першої інстанції також вважав належним та допустимим доказом показання свідків. Проте, ці показання суд не міг покласти в основу рішення тому, що вони здобуті судом у спосіб, який суперечить закону. Відповідно до ст. 180 ЦПК України кожний свідок допитується окремо. Свідки, які ще не дали показань, не можуть перебувати в залі судового засідання під час розгляду справи. Перед допитом свідка головуючий встановлює його особу, вік, рід занять, місце проживання і стосунки із сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, роз'яснює його права і з'ясовує, чи не відмовляється свідок із встановлених законом підстав від давання показань. Відмова від давання показань приймається судом шляхом постановлення ухвали. Якщо перешкод для допиту свідка не встановлено, головуючий під розписку попереджає свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та приводить його до присяги: "Я, (ім'я, по батькові, прізвище), присягаю говорити правду, нічого не приховуючи і не спотворюючи". Текст присяги підписується свідком. Підписаний свідком текст присяги та розписка приєднуються до справи. Допит свідка розпочинається з пропозиції суду розповісти все, що йому особисто відомо у справі, після чого першою задає питання особа, за заявою якої викликано свідка, а потім інші особи, які беруть участь у справі. Суд має право з'ясовувати суть відповіді свідка на питання осіб, які беруть участь у справі, а також ставити питання свідку після закінчення його допиту особами, які беруть участь у справі. Головуючий має право за заявою осіб, які беруть участь у справі, знімати питання, поставлені свідку, якщо вони за змістом ображають честь чи гідність особи, є навідними або не стосуються предмета розгляду. Кожний допитаний свідок залишається в залі судового засідання до закінчення розгляду справи. Суд може дозволити допитаним свідкам залишити залу засідання суду до закінчення розгляду справи за згодою сторін. Аналіз журналу судового засідання від 27 червня 2016 року дає підстави апеляційному суду зробити висновок про те, що відповідач [PERSON] під час розгляду справи не заявляла клопотань про допит свідків. Свідки перед їх допитом не були видалені з зали судового засідання. Головуючий під розписку не попереджав свідків про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та не приводив їх до присяги: "Я, (ім'я, по батькові, прізвище), присягаю говорити правду, нічого не приховуючи і не спотворюючи". В матеріалах справи відсутні тексти присяги та розписки свідків, що повинні бути підписані ними та приєднані до справи. Крім того, відповідачка на підтвердження своїх доводів щодо перешкоджання їй з боку позивача [PERSON] проживання у спірній квартирі надала виписки з ЖРЗПЗ №2475 від 09.07.2012 року та №4327 від 18.09.2013 року. Ці надані докази не можуть свідчити про протиправну поведінку позивача [PERSON] тому, що за першим зверненням було винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи за п. 2 ст. 6 УПК України - за відсутністю в діянні складу злочину, а по другому зверненню від [PERSON], який мешкає за адресою: [ADDRESS], - матеріали списані. Відповідачка не надала суду інших доказів, які б свідчили про беззаперечний факт протиправної поведінки позивача щодо перешкоди в користуванні житлом в спірній квартирі позивачкою. Разом з тим, в судовому засіданні апеляційного суду відповідачка [PERSON] показала, що коли вона залишала квартиру, забравши особисті речи та майно, що є спільним майном подружжя, у неї не було мети повертатися в цю квартиру. Дату залишення квартири вона визначила, як листопад 2013 року. На той час ніяких об'єктивних або загально відомих причин для залишення житла, а тим більше проведення АТО, на території Донецької області, у тому числі в м. Авдіївці, не існувало. Позивачка в 2015 році, повернулася до м. Авдіївки, діти її відвідують школу, не зважаючи на проведення на теперішній час АТО. Тому, наявність факту проведення АТО та неможливістю у зв'язку з цим поверненню до житла не можна вважати поважною причиною для залишення житла з 2013 року. Апеляційний суд не приймає до уваги також як доказ перешкоджанню відповідачці у користуванні квартирою висновок від 03.10.2016 року (а.с. 192), тому що вона звернулася до правоохоронних органів у сприянні їй повернутися в спірну квартиру 29 вересня 2016 року, тобто після спливу одного року, передбаченого ст. 405 ЦК України, під час розгляду цієї справі у суді. Крім того, апеляційний суд вважає, що факт реєстрації відповідачкою народженої нею в березні 2016 року дитини не має правового значення, та не може бути підставою для відмови в позові через те, що на той час відповідачка відповідно до ст. 405 ЦК України, втратила право користування жилим приміщенням. За таких обставин, апеляційний суд вважає, що розглядаючи справу про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції зробив висновки, які не відповідають обставинам справи та закону. Тому рішення суду на підставі п.п. 1-4 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Outcome: approved