Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-13 00:00:00

[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом, який в подальшому уточнили, до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що відповідачкою, нібито від імені колективу Укрморрічінспекції, 19.06.2013 року на адресу Адміністрації Президента України, Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства інфраструктури України та Національного агентства України з питань державної служби направлено скаргу в якій викладено, а відтак розповсюджено, негативну та недостовірну інформацію, яка ганьбить та принижує їх честь, гідність та ділову репутацію, паплюжить їх добрі імена, як громадян України та державних службовців, які займають керівні посади в низці структурних підрозділів Державної інспекції України з безпеки на морському та річковому транспорті Укрморрічінспекція, а саме: « … [PERSON] … ним, постійно не забезпечується виконання доручень та завдань Президента України, Кабінету Міністрів України, Законів України, що стосуються забезпечення безпеки судноплавства та здійснення державного нагляду (контролю) за безпекою на морському та річковому транспорті.» «… постійно, під психологічним тиском, звільняються Головою Укрморрічінспекції [PERSON], у разі невиконання його особистих доручень.» «Постійно відбувається незаконна реорганізація Укрморрічінспекції…» « …у некомпетентних начальника управління кадрової роботи [PERSON], заступника начальника управління [PERSON], та в.о. начальника Управління правового забезпечення [PERSON], які паплюжать честь та гідність державного органу влади та держави України.» «Заробітна плата та премії окремих «преданных» працівників Укрморрічінспекції …([PERSON], [PERSON], [PERSON],, [PERSON]), яка безпідставно нараховується.» «[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] постійно зловживають службовим становищем, що призвело до обурення колективу та його звернення до заінтересованих органів державної влади.» Вказані твердження позивачі просять визнати недостовірними та такими, що підлягають спростуванню, оскільки завдають шкоди їх честі, гідності та діловій репутації, шляхом зобов»язання [PERSON] проінформувати у письмовій формі Адміністрацію Президента України, Генеральну прокуратуру України, Службу безпеки України, Міністерство інфраструктури України та Національне агентство України з питань державної служби про те, що інформація наведена у скарзі від 19.06.2013 року не відповідає дійсності, є неправдивою. [PERSON] та його представник, [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посили їх задовольнити. Суду пояснили, що вони, треті особи та відповідачка є працівниками Укрморрічінспекції, зокрема [PERSON] займає посаду Голови Укрморрічінспекції, [PERSON] - затупника начальника Управління кадрової роботи, [PERSON] - начальника Управління правового забезпечення, [PERSON] - начальника Управління аналітичного забезпечення роботи Голови Укрморрічінспекції та міжнародного співробітництва, треті особи: [PERSON] - начальника Управління кадрової роботи, [PERSON] - начальник Управління фінансово-економічного планування та матеріально-технічного забезпечення, відповідачка [PERSON] - начальника відділу обліку документів Управління аналітичного забезпечення роботи Голови Укрморрічінспекції та міжнародного співробітництва. Так, їм стало відомо про написання та направлення відповідним адресатам скарги від 19.06.2013 року за підписами колишніх працівників Укрморрічінспекції [PERSON] та [PERSON] Проте, після певного з»ясування обставин, їм вдалося довідатись, що в дійсності цю скаргу не підписували зазначеній в ній особи, а інші, зокрема підозра пала на відповідачку, яка постійно заперечувала свою причетність до її написання, у зв»язку з чим [PERSON] звернувся до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз задля з»ясування належності підписів у скарзі - відповідачці. Згідно висновку якого, вбачається, що підпис від імені [PERSON] на вказаній скарзі виконано [PERSON], встановити чи виконано підпис від імені [PERSON] іншою особою не виявилось можливим, проте і він її підписання заперечує. Отже, саме вказаний висновок підтвердив їх підозри у підписанні саме відповідачкою вказаної скарги, яка по факту і розповсюдила про них негативну та неправдиву інформацію, яка порочить честь, гідність та їх ділову репутацію, як фізичних осіб та як державних службовців, що займають певні керівні посади у вказаній організації, у зв»язку з чим вимушені захищати свої особисті немайнові права в судовому порядку. [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила у їх задоволенні відмовити. Суду пояснила, що ніякого відношення до написання, підписання та направлення вказаної скарги зазначеним у ній адресатам вона не має, про що неодноразово повідомляла позивачів, які після вказаного почали негативно до неї ставитьсь на роботі, що виражається у постійних перевірках відділу, який вона очолює, неправомірного накладення на неї адміністративного стягнення у вигляді догани, який згодом було скасовано в судовому порядку. Зазначила і те, що позивачі неправомірно використали її персональні даннні, без її на те згоди, які отримали із її особової справи, яка зберігається у відділі кадрів Укрморрічінспекції, зокрема: декларації, автобіографію, тощо, направивши їх до КНІСЕ для проведення почеркознавчої експертизи. Представник [PERSON] у судовому засіданні підтримала позицію свого довірителя, просила у задоволенні позову відмовити. Зазначила, що відсутні докази виготовлення та розповсюдження спірної скарги саме [PERSON], яка проти вказаного, як і проти її підписання постійно заперечувала та заперечує і тепер. Висновок експерта КНІСЕ на який посилаються позивачі вважає неналежним доказом вказаного, оскільки таку проведено з порушеннями, зокрема зразки підписів відповідачки отримані в незаконний спосіб, бо такі були взяті, позивачами, як фізичними особами, з особової справи, яка знаходиться в Укрморрічінспекції без згоди на те відповідачки; замовлялась експертиза Укрморрічінспекцією, але використовується позивачами, як фізичними особами; незрозумілим є те, хто ставив питання експертові, оскільки у відповідному супровідному листі [PERSON] такі відсутні, що дає підстави вважати, що обсяг питань визначався самим експертом, що є неправомірним; експерти які її проводили не попереджались про кримінальну відповідальність. Крім того, представник зазначила, що скарга не містить стверджуючих посилань на той чи інший факт стосовно позивачів, а лише загальні обставини порушень, які слід перевірити уповноваженим на те органам, що не може розцінюватись, як розповсюдження недостовірної інформації та порушення особистих немайнових прав позивачів. Крім того, викладені в скарзі певні факти знайшли своє підтвердження в Акті перевірки Міністерства інфраструктури України від 12.07.2013 року, що вказує на обґрунтованість скарги. Треті особи [PERSON] і [PERSON] у судовому засіданні погодились із позовними вимогами позивачів, просили їх задовольнити, з підстав викладених у позові, зазначаючи, що підтримують пояснення та доводи наведені позивачами, як у позові так і в судовому засідані. Заслухавши пояснення позивачів, представника позивача [PERSON], відповідача та її представника, третіх осіб, дослідивши матеріали справи, надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке. Згідно ст. 269 ЦК України особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав. Статтею 270 ЦК України зазначені види немайнових прав, перелік яких не є вичерпним. Згідно ст. 271 ЦК України зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя. Згідно ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Звертаючись, за захистом своїх особистих немайнових прав, зокрема честі, гідності та ділової репутації, позивачі зазначали, що саме відповідачкою було розповсюджено негативну, недостовірну інформацію стосовно них, що викладена у скарзі адресованій Президенту України, Генеральному прокурору України, Голові Служби безпеки України, Міністру інфраструктури України, Голові Національного агентства України з питань державної служби, яка ганьбить та принижує їх честь і гідність, паплюжить їх добрі імена, як громадян України та державних службовців, які займають керівні посади в низці структурних підрозділів Державної інспекції України з безпеки на морському та річковому транспорті Укрморрічінспекція, а саме: « … [PERSON] … ним, постійно не забезпечується виконання доручень та завдань Президента України, Кабінету Міністрів України, Законів України, що стосуються забезпечення безпеки судноплавства та здійснення державного нагляду (контролю) за безпекою на морському та річковому транспорті.» «… постійно, під психологічним тиском, звільняються Головою Укрморрічінспекції [PERSON], у разі невиконання його особистих доручень.» «Постійно відбувається незаконна реорганізація Укрморрічінспекції…» « …у некомпетентних начальника управління кадрової роботи [PERSON], заступника начальника управління [PERSON], та в.о. начальника Управління правового забезпечення [PERSON], які паплюжать честь та гідність державного органу влади та держави України.» «Заробітна плата та премії окремих «преданных» працівників Укрморрічінспекції …([PERSON], [PERSON], [PERSON],, [PERSON]), яка безпідставно нараховується.» «[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] постійно зловживають службовим становищем, що призвело до обурення колективу та його звернення до заінтересованих органів державної влади.» Тоді як, суд вважає, що така інформація не може вважатися такою, що порочить честь, гідність чи ділову репутацію позивачів, з огляду на таке. Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Згідно ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Питання практичної реалізації грамададянами цих прав регулюється Закону України «Про звернення громадян», який забезпечує їм можливість брати участь в управлінні державними і громадськими справами, впливати на поліпшення роботи органів влади і місцевого самоврядування, підприємстві, установ, організацій незалежно від форм власності, відстоювати свої права і законні інтереси та поновлювати їх у разі порушення шляхом викладення в письмовій або усній формі пропозицій (зауважень), заяв, клопотань і скарг. Частиною 1 ст. 9 якого Закону України «Про звернення громадян» встановлена заборона на переслідування громадян за подання звернень до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об»єднань громадян, посадових осіб за критику у зверненнях їх діяльності та рішень. В якій зазначено і те, що ніхто не може бути примушений до подання власного чи підписання колективного звернення або участі в акціях на підтримку звернень інших осіб чи організацій. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» розяснено, що відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобовязані розглянути звернення і дати обгрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обовязок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та зясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. Встановлено, що скарга від 19.06.2013 року із текстом, який позивачі вважають таким, що містить негативну та неправдиву інформацію, яка порочить їх честі, гідність та ділову репутацію було направлено на адресу Адміністрації Президента України, яка в свою чергу на запит суду, повідомила про те, що її було перенаправлено для розгляду до компетентного органу, а саме Міністертсву інфраструктури України листом від 02.07.2012 року за № 22/062520-26. Також скаргу було направлено до Генеральної прокуратури України, яка вказану скаргу направила за належністю також до Міністертсва інфраструктури України листом від 05.07.2013 року за № 07/2/1-19281-13. Було її направлено і до Національного агентства України з питань державної служби, яка повернула її адресатам для належного оформлення відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян». До Служби Безпеки України, згідно їх відповіді від 25.02.2014 року за № 51/12-1573 така скарга не надходила. Вказана скарга надходила до Міністерства інфраструктури України, яке за відповідним наказом проводило перевірку зазначеним у ній фактам за результатом, якої 12.07.2013 року складено Акт, згідно якого вбачається, що при здійсненні такої перевірки Укрморрічінспекції було виявлено ряд порушень діючого законодавства, зокрема в дотриманні розпорядку робочого дня; щодо кадрових питань, таких як призначення на посади виконуючих обов»язків керівників та їх заступників без дотримання встановлених законодавством процедур та за відсутності у штатних розписах організації таких посад, як «виконуючий обов»язки», тощо; передчасне присвоєння рангів з встановленням відповідної доплати, надбавки за вислугу років, за знання та використання в роботі іноземної мови, доплату за науковий ступінь, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань; переведення працівників на вищі посади без дотримання певних законодавчих умов та навпаки переведення працівника на нищеоплачувану роботу без збереження її попереднього середнього заробітку; невідповідність проведення конкурсу на заміщення вакантної посади - самій посаді на яку в подальшому особа призначалась; порушення порядку прийння на державну службу; порушення в нарахуванні заробітної плати та премій окремим працівникам Укрморрічінспекції зазначених в цьому акті, серед яких і певні позивачі; встановлено за період з 03.03.2013 року по 08.07.2013 року швидку плинність кадрів Укрморрічінспекції. Отже, дослідивши та оцінивши зміст, характер самої скарги в цілому, реакцію адресатів на її отримання, пояснення самих сторін у судовому засіданні та надані суду інші письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що у вказаній скарзі наведена думка, інформація, а також критична оцінка дій позивачів, як державних службовців з проханням її перевірити саме уповноваженими на те органами, що і мало місце в подальшому. А тому, твердження позивачів, що така порушує їх честь, гідність та ділову репутацію, з огляду на конституційні права особи на звернення до уповноважених осіб, органів із заявами, клопотаннями і скаргами щодо певної професійної діяльності державних службовців чи організації вцілому та за наявності встановленої законом заборони переслідувати таку особу за її критику, є необґрунтованими. Звернення громадян до відповідних органів, зокрема до Президента України, як гаранта прав і свобод людини, громадянина, Генеральної прокуратури України, яка здійснює нагляд за додержанням таких прав та законів України, тощо та інших зазначених керівних органів Укрморрічінспекції, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких до відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами, а тому такі дії не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи. Проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах "Нікула проти Фінляндії", "Яновський проти Польщі" та інших, суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Аналогічна позиція викладена Конституційним Судом України у рішенні від 10.04.2003 року у праві за конституційним зверненням [PERSON] Підставою цивільно-правової відповідальності заявника, може бути поширення недостовірної інформації стосовно особистого (сімейного) життя посадової чи службової особи як людини і громадянина, чого в даному випадку небуло, що також враховується судом. Слід зазначити і те, що інформація, яка міститься в скарзі та визначена позивачами як така, що порочить їх гідність, честь та ділову репутацію, містить ряд оціночних суджень, тобто, висловлювань, які не містять фактичних даних (посилань на конкретні дати, документи) та висловлені автором в якості припущення, яке необхідно перевірити, про що і зазначено в скарзі та що і було зроблено уповноваженими на те органами, а саме Міністерством інфраструктури України. Висловлювання, які містяться у скарзі, не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів. З огляду на вказане вище загалом, суд і дійшов виновку про відсутність підстав вважати її такою, що порочить честь, гідність чи ділову репутацію позивачів. Крім того, згідно ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію, тоді як обгрунтування позивачів, що вказану скаргу та зазначену в ній інформацію розповсюдила саме відповідачка з посиланням на висновок експертного дослідження зробленого Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз від 12.08.2013 року, суд також оцінює критично, з огляду на порушення норм її проведення. Так, із Актів попереднього розрахунку вартості висновку почеркознавого дослідження від 12.08.2013 року, здічі-приймання висновку почеркознавого дослідження від 12.08.2013 року, супровідного листа про напралення вказаного висновку голові Укрморрічінспекції та із супровідного листа адресованого директору КНІСЕ від 24.07.2013 року за підписом голови Укрморрічінспекції, вбачається, що таке дослідження замовлялося з посиланням на службову необхідність та від імені вказаної інспекції. Документи на її проведення надавались із особової справи [PERSON], яка зберігається в кадровій службі Укрморрічінспекції, а саме: серед інших, особова картка, автобіографія, декларація за 2011 рік, тоді як згідно ч.3 ст. 10 Закону України «Про захист персональних даних» використання персональних даних працівниками суб»єктів відносин, пов»язаних з персональними даними, повинно здійснюватися лише відповідно до їхніх професійних чи службових або трудових обов»язків, а згідно Порядку ведення особових справ державних службовців в органах виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 року № 731 особові справи державних службовців є документами для службового користування, а не для особистого, що має місце в даному випадку, з огляду на те, що позивачі виступають, як фізичні особи, з метою захисту свого особистого права, а не державного чи юридичного самої організації. Обов»язок посадової особи діяти лише на підставі та в межах повноважень та у спосіб, що передбачений відповідними законами України, визначений у ст. 19 Конституції України, тоді як замовляючи вказану експертизу, надаючи для її проведення документи із особової справи працівника, позивач [PERSON] діяв, як керівник Укрморрічінспекції, але у власних інтересах, що підтверджується і Актом перевірки Міністерства Інфраструктури України від 05.09.2013 року, чому суд також надає негативну оцінку та вважає з огляду на вказане висновок експертного дослідження сумнівним. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ч.4 ст. 147 ЦПК України у висновку експерта обов»язково повинно бути зазначено, що його попереджено про відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Та згідно ч.6 цієї ж статті висновок експерта для суду не є обов»язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 цього Кодексу. Тому окрім зазначено вище, слід звернути увагу і на те, що наданий позивача, як доказ висновок експертного дослідження не містить таких попереджень експерта про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а тому відповідним чином оцінюється в сукупності з іншими у справі доказами. Посилання позивачів на те, що у інший спосіб у них не було можливості повести вказану експертизу є неприйнятними, оскільки такі не можуть слугувати порушенню тих чи інших норм закону. Посилання на те, що [PERSON] фактично надала згоду на використання її персональних данних, сказавши при їх розмові щоб ті робили те, що вважатимуть за потрібне, також не можна розцінювати як право порушувати порядок ведення особових справ державних службовців в органах виконавчої влади, та як згоду останньої на таке. Посилання позивачів на те, що результати перевірки викладені в Актах Міністерства інфраструктури України не повинні братися судом до уваги, оскільки висновки перевірки Державної інспекції України з питань праці є іншими, а ніж вказаного міністерства, суд також вважає необґрунтованими, оскільки такі також є лигітивними, проведеними якраз по порушеним у скарзі питанням, що знову ж таки вказує на обгрунтованість скарги, а не її неправомірне розповсюдження з метою наклепу чи порушення особистих прав. Крім того, з огляду на зроблений судом висновок вище, такі не стали підставою для відмови у задовленні позову, лише доказом певного реагування на скаргу від 19.06.2013 року та порушеним в ній питанням.

Outcome: dismissed