Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Закарпатській області про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу; в результаті порушень при звільненні з роботи, стягнення неправомірної стягнутої вихідної допомоги та стягнення моральної шкоди в розмірі 50000 грн. Позов мотивує тим, що в провадженні Свалявського районного суду перебувала справи щодо поновлення [PERSON] на роботі. Рішенням Свалявського районного суду позивача було поновлено на роботу та стягнуто кошти за час вимушеного прогулу. Позивача було поновлено на роботі формально, тобто не було відновлено посаду, на яку було поновлено позивача. При виконанні рішення про поновлення з позивача було стягнуто неправомірно виплачену при першому звільненні вихідну допомогу. Крім цього, відповідачем при звільненні [PERSON] з роботи вдруге не враховано, що останній мав переважне право залишення на роботі (наявність двох неповнолітніх дітей, [PERSON] пропрацював на підприємстві 17 років). В судовому засіданні позивач та його представник заявлений позов підтримали повністю та пояснили, що судом вирішено питання про поновлення [PERSON] на роботі. При виконанні рішення суду відповідачу слід було відновити посаду заступника начальника відділу, на яку [PERSON] було поновлено. Фактично [PERSON] працював на неіснуючій посаді. Вирішуючи питання про повторне звільнення [PERSON] з роботи, відповідач використав правові підстави, які існували при скороченні штатів станом на 01.01.2018р. На думку позивача, при повторному звільненні позивач мав переважне право залишення на роботі, натомість взяли на роботу інших людей-пенсіонерів. Позивачу було запропоновано іншу роботу, проте посади були на рівні тих, де особи тимчосово відсутні. Позивач вважає, що в результаті неправомірних дій відповідача, [PERSON] заподіяно моральної шкоди, яку пояснює тим, що втратив заробіток, вимушений був повторно звертатись до суду з позовом. Крім цього пояснив, що після звільнення позивача повторно з роботи [PERSON] стало відомо, що відповідач не провів оплату обов"язкових платежів (зокрема в Пенсійний фонд), що зазначено в картці, надану позивачу в ПФ. Звернувшись після звільнення до Фонду по безробіттю, позивач із-за відсутності сплати обов'язкових платежів отримував замалу допомогу по безробіттю - в розмірі 500грн. щомісячно. Позивач змушений був звернутись до податкових органів зі скаргою, після чого йому було проведено перерахунок та усунуто недоліки та нараховано щомісячну допомогу в розмрі 7000грн. щомісячно. Позивач та його представник вважають, що заявлений розмір моральної шкоди в розмірі 50000рн. є ще замалим в порівнянні з тими стражданнями, які зазнав позивач. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав повністю та пояснив, що дійсно згідно рішення Свалявського районного суду від 14.03.2018р. позивача [PERSON] було поновлено на роботі. Виконано рішення суду негайно, а саме було скасовано наказ про звільнення [PERSON]ВІ. на роботі. При поновленні на роботі з 29.12.2017р. існувала посада, на яку поновлювався [PERSON] Проте з 01.01.2018р. така посада вже не була та підлягала скороченню. Проте, на роботі [PERSON] фактично з 01.01.2018р. перебував позаштатно, виплату коштів за час вимушеного прогулу за рішенням суду було замовлено через органи казначейства, так як кошторисом таких коштів не було передбачено. Стосовно стягнутої з [PERSON] виплаченої допомоги представник відповідача пояснив, що поскільки наказ про звільнення позивача від 22.12.2017р. скасовано рішення суду, цим же наказом було передбачено виплату вихідної допомоги, а тому, в зв'язку з скасуванням наказу, вихідна допомога підлягала поверненню. Крім цього, поскільки посада [PERSON] з 01.01.018р. скорочувалась, всерівно відповідач повинен був витримати строк попередження про майбутнє вивільнення; переважне право залишення на роботі саме на цій посаді не могло бути запропоновано, поскільки скорочувалась сама посада. Після закінчення 2-х місячного строку перед звільненням на підставі з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, [PERSON] було звільнено. Всі обов'язкові платежі стосовно [PERSON], в результаті його звільнень, було проведено. Позивачем не зазначено, яких саме страждань він зазнав. Апеляційним судом при розгляді позову про поновлення на роботі (справа №306/143/18) було вказано, що звільнення фактично проведено правильно, проте невірно зазначено підстави та докази. З врахуванням наведеного просить відмовити в задоволенні позову повністю. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оглянувши справу №306/143/18, судом встановлено наступне. Дані правовідносини регулюються нормами п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Свалявського районного суд від 14.03.2018р. позов [PERSON] задоволено частково: - наказ начальника Управління ВДФ соціального страхування України у Закарпатській області від 22.12.2017р. №330-к про звільнення [PERSON] у зв'язку з відмовою від продовження роботи, із зміною істотних умов праці - скасувати; - поновити [PERSON] на посаді заступника начальника відділення-начальника відділу надання матеріального забезпечення, страхових виплат, медико-соціальних послуг та перевірок страхувальників Свалявського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Закарпатській області з 29.12.2017р. На виконання рішення суду відповідачем було винесено наказ №60-к/1 від 15.03.2018р. про поновлення на роботі [PERSON] Цим же наказом скасовано наказ №330-к від 22.12.2017 (яким було звільнено позивача), поновлено [PERSON] на посаді з 29.12.2017р., виплачено заробітну плату за один місяць та утримано суму вихідної допомоги, отриманої позивачем при звільненні у грудні 2017року згідно наказу управління від 22.12.2017р. №330-к. (а.с.11). Відповідно до постанов правління Фонду соціального страхування України від 10.10.2017р. №50 "Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України та структури робочих органів виконавчої дирекції" від 14.12.2017р. №63 "Про внесення змін до структури робочих органів виконавчої дирекції Фонду, наказу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 24.11.2017р., наказу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 4.11.2017р.№671, затверджено структуру та чисельність управління та відділень у кількості 7 відділень та 115 штатних одиниць проти 192, передбачених у штатному розписі, який діяв до 01.01.2018р. Дана обставина не підлягає доказуванню в порядку ст.82 ЦПК України і підтверджена постановою апеляційного суду Закарпатської області від 25.06.2018р. (справа 306/143/2018 а.с.114). 27.03.2018р. [PERSON] попереджено про майбутнє вивільнення та зазначено, що рівноцінної вакантної посади, яка б могла бути запропонована позивачу, відсутня. (а.с.17). Позивач ознайомлений з попередженням під розписку. 25.04.2018р. [PERSON] було запропоновано в порядку ч.3 ст.49-2 КЗпП України тимчасово вільні вакансії (а.с.35). Згідно листа від 14.05.2018р. позивач відмовився від запропонованих посад (а.с.36). Наказом відповідача від 24.05.2018р. позивача звільнено в зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників (а.с.38) та проведено відповідні виплати, пов'язані з звільненням, в тому числі і вихідної допомоги. Із наведеного вище хронологічного порядку вчинення відповідачем процесуальних дій суд доходить до наступного висновку. 15.03.2018р. позивача було поновлено на роботі. Рішення суду в частині поновлення на роботі та порядку виконання рішення суду позивачем на момент виконання не оспорювалось. А тому, обставини виконання рішення суду не можуть братись до уваги як порушення при повторному звільненні. При повторному звільненні основна гарантія при звільненні позивача з роботи відповідачем дотримано - попереджено під розписку письмово в строк не менший двох місяців перед звільненням, запропоновано інші посади та проведено оплату всіх необхідних виплат. В зв'язку з тим, що в судовому засіданні не знайдено підстав для поновлення позивача, відповідно немає підстав для стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Щодо вихідної допомоги, стягнутої безпідставно в результаті поновлення незаконного звільнення, судом встановлено наступне. Порядок повернення коштів вихідної допомоги слід вирішувати в порядку ст.ст.1212-1215 ЦК України. Позивачем з цього приводу не надано будь-яких доказів щодо розміру виплат, правомірності отримання вихідної допомоги, суд на підставі наявних у справі доказів не може зробити висновок, а тому відмовити в задоволенні позову в цій частині в зв'язку з недоведеністю. Щодо стягнення моральної шкоди так само не надано доказів моральних страждань. Крім цього, позивачем повідомлено в судовому засіданні, що позивачу після повторного звільнення перераховано розмір допомоги по безробіттю виходячи з розміру заробітної плати на момент звільнення (станом на 29.05.2018р. в межах 7000грн. щомісячно). А тому в цій частині позову слід відмовити. В зв'язку з відмовою в задоволенні позову судовий збір не підлягає до стягнення в розмірі 704грн. Щодо стягнення судового збору за поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та вихідної допомоги, такий відноситься за рахунок держави.

Outcome: dismissed