Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до Марїнського районного суду Донецької області з позовною заявою про стягнення боргу за розпискою. Позовні вимоги мотивовані тим, що 25.12.2013 року [PERSON] отримав грошові кошти у розмірі 25 200 грн. Позивач вказує, що неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути кошти. Відповідач жодних дій направлених на повернення коштів не здійснив, у звязку з чим позивач був змушений звернутись до суду. Ухвалою Марїнського районного суду Донецької області від 20.10.2017 року задоволено заяву про затвердження мирової угоди по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою. Затверджено мирову угоду, укладену між [PERSON] та [PERSON], в редакції поданій до суду. В результаті укладення мирової угоди визнано за [PERSON] право власності на земельні ділянки, загальною площею 5,1424 га., за кадастровими номерами: 1423385400:06:000:0196, 1423385400:06:000:0197, розташовані на території Новоселидівської сільської ради Мар'їнського району Донецької області, призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належать [PERSON] згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 201660. Постановою Апеляційного суду Донецької області від 29.03.2018 року апеляційну скаргу заступника прокурора Донецької області задоволено. Ухвалу Марїнського районного суду Донецької області від 20.10.2017 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Постанова мотивована тим, що фактично судовим рішенням було узаконено договір купівлі-продажу земельних ділянок, що суперечить вимогам діючого законодавства. Справу передано до Марїнського районного суду Донецької області для продовження розгляду, раніше визначеному складу суду. У судове засідання зявився позивач та відповідач. Позивач підтримав заявлені позовні вимоги, просив їх задовольнити. Також позивач в судовому засіданні просив стягнути з відповідача 3% річних, пеню та інфляційні втрати. Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, просив в задоволення позову відмовити. Письмового заперечення в матеріали справи не подав. Суд, дослідивши письмові докази у справі, встановив наступне. 25.12.2013 року [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], що мешкає та зареєстрований за адресою: [INFO] отримав грошові кошти у розмірі 25200 грн. за продану земельну ділянку площею 5,1424 га., кадастровий номер 1423385400:06:000:0196, 1423385400:06:000:0197, що розташована на території Новоселидівської сільської ради Марїнського району Донецької області на підставі Державного акту ЯЕ № 201660, виданого 20.03.2008 року відділом земельних ресурсів у Марїнському районі Донецької області від гр. [PERSON], [INFO]. Заяву складено 25.12.2013 року та посвідчено приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 8233. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобовязання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Однак, відповідно до п. 1 ст. 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Відповідно до п. 1 ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку Серія ЯЕ № 201660 від 20.03.2008 року, [PERSON] є власником земельною ділянки площею 5,1424 га. у межах згідно з планом, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно з пунктом 15 розділу Х Перехідних положень ЗК України, в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2019 року, не допускається: а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб; б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2019 року, в порядку, визначеному цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до ч. 5 ст. 215 ЦК України суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Таким чином, оскільки досягнуті між сторонами домовленості передбачають купівлю-продаж земельної ділянки сільськогосподарського виробництва, а законодавством України накладено заборону здійснення таких правовідносин, то досягнута угода порушує встановлений публічний порядок укладення таких договорів як наслідок є нікчемна. У звязку з чим, суд приходить до висновку про необхідність повернення у натурі всього того, що сторони отримали один від одного при вчиненні дій направлених на укладення правочину, а отже позивач має право на отримання від відповідача грошових коштів у розмірі 25\~200 грн., а відповідач має право на отримання від позивача земельної ділянки, раніше переданої позивачу. Позивач в судовому засіданні просив стягнути з відповідача 3% річних, інфляційні втрати та пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Відповідно до ч. 1 , 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до закону інфляційні нарахування на суму боргу та 3% річних, сплата яких передбачена ч.2 ст.625\~та ч.1 ст. 1050 ЦК України, не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. У звязку з тим, що право на повернення грошових коштів випливає з нікчемності укладеного між сторонами договору та за своєю природою є не договірним зобовязанням, у позивача відсутнє право на нарахування 3% річних, інфляційні втрати та пені, а отже позовні вимоги в цій частині підлягаючі відмові. На підставі ч.1\~ст.141 Цивільного процесуальногокодексу України\~ судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приймаючи до уваги вищенаведене та

Outcome: approved