Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-28 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до Царичанської селищної ради Царичанського району Дніпропетровської області про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог вказав, що [INFO] померла - [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане Царичанським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 25.02.2019 року). На день смерті вона була зареєстрована та постійно проживала з ним та його сім`єю (дружина [PERSON] та син [PERSON] ) за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] перебувала у зареєстрованому 06 березня 1992 року Китайгородською сільською Радою Царичанського району шлюбі з його батьком [PERSON] [INFO] помер його батько [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , виданий відділом реєстрації актів цивільного стану Царичанського районного управління юстиції Дніпропетровської області). Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно: - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , який належав спадкодавцю на підставі Витягу про державну реєстрацію прав від 20.12.2010 року. У встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини він звернувся до приватного нотаріуса Царичанського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Сало В.В. із заявою про прийняття спадщини. Проте, звернувшись 20.09.2019 року до приватного нотаріуса Царичанського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Сало В.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, постановою від 20.09.2019 року йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з відсутністю в нього документів для встановлення родинних відносин зі спадкодавцем. За життя [PERSON] заповіту не складала. Відповідно до довідки виконавчого комітету Царичанської селищної ради Дніпропетровської області від 08.08.2019 року №2230 [PERSON] , яка померла [INFO] , була зареєстрована та постійно мешкала з 18 грудня 1992 року і по день смерті за адресою: [ADDRESS] та на день смерті разом з нею були зареєстровані та проживали: [PERSON] з 13 листопада 1997 року і по цей час; [PERSON] з 13 листопада 1997 року і по цей час; [PERSON] з 21 лютого 2018 року і по цей час. Таким чином, він є єдиним спадкоємцем за законом четвертої черги після смерті [INFO] [PERSON] , який проживав зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, тобто [INFO] , були пов`язані зі спадкодавцем спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки. Інших спадкоємців за законом чи за заповітом, або спадкоємців, які б мали право на обов`язкову частку в спадщині немає. Оскільки свідоцтво про право на спадщину за законом він не має можливості отримати, а тому був вимушений звернутися до суду. Враховуючи вищевикладене та посилаючись на норми ст.ст.1216, 1218, 1223, 1225, 1258, 1264 ЦК України, прохає суд встановити факт його проживання однією сім`єю більше п`яти років разом зі спадкодавцем - [PERSON] , на час відкриття спадщини, тобто її смерті [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , та визнати за ним право власності на вищевказане спадкове майно. Позивач [PERSON] в підготовчому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та прохав їх задовольнити. Представник відповідача Царичанської селищної ради Царичанського району Дніпропетровської області в підготовче засідання не з`явився. До суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність їх представника, позовні вимоги визнають повністю та не заперечують проти їх задоволення. Свідок [PERSON] в підготовчому засіданні пояснила, що з померлою [PERSON] перебувала у тривалих дружніх відносинах, добре знала її сім`ю. Дійсно позивач [PERSON] постійно проживав з померлою [INFO] однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] . Свідок [PERSON] в підготовчому засіданні пояснила, що є сусідкою позивача та померлої [PERSON] , добре та тривалий час знає їх сім`ю. Дійсно позивач [PERSON] постійно проживав з померлою [INFO] однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] . Суд, заслухавши пояснення позивача, покази свідків, перевіривши матеріали справи, вивчивши всі надані по справі докази, даючи їм оцінку у їх сукупності, враховуючи визнання позовних вимог відповідачем, вважає, що позов підлягає задоволенню за слідуючих підстав. Згідно ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України). Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За правилами ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Нормами ч.4 ст.206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В даному випадку у відкритому судовому засіданні відповідно до норм ч.1 ст.81 ЦПК України встановлено наступне. [INFO] померла - [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане Царичанським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 25.02.2019 року). На день смерті вона була зареєстрована та постійно проживала з позивачем та його сім`єю (дружина [PERSON] та син [PERSON] ) за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). [PERSON] перебувала у зареєстрованому 06 березня 1992 року Китайгородською сільською Радою Царичанського району шлюбі з батьком позивача - [PERSON] (а.с.10). [INFO] помер батько позивача [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , виданий відділом реєстрації актів цивільного стану Царичанського районного управління юстиції Дніпропетровської області). За життя [PERSON] заповіту не складала. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно: - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , який належав спадкодавцю на підставі Витягу про державну реєстрацію прав від 20.12.2010 року (а.с.17). У встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини позивач звернувся до приватного нотаріуса Царичанського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Сало В.В. із заявою про прийняття спадщини. Проте, звернувшись 20.09.2019 року до приватного нотаріуса Царичанського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Сало В.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, постановою від 20.09.2019 року позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з відсутністю в нього документів для встановлення родинних відносин зі спадкодавцем. Відповідно до довідки виконавчого комітету Царичанської селищної ради Дніпропетровської області від 08.08.2019 року №2230 [PERSON] , яка померла [INFO] , була зареєстрована та постійно мешкала з 18 грудня 1992 року і по день смерті за адресою: [ADDRESS] та на день смерті разом з нею були зареєстровані та проживали: [PERSON] з 13 листопада 1997 року і по цей час; [PERSON] з 13 листопада 1997 року і по цей час; [PERSON] з 21 лютого 2018 року і по цей час (а.с.7). Відповідно до ч.2 ст.1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Пунктом 23 Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" зазначено, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Відповідно до положень ст.ст.1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Зі змісту ст.1268 ЦК України для спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним. При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення. Статтею 315 ЦПК України визначено факти, які можуть встановлюватись у судовому порядку. Частиною другою даної норми передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, виходячи з наведеного, встановлення факту постійного проживання [PERSON] та спадкодавця [PERSON] породжує для позивача юридичні наслідки, від яких залежать його майнові права, іншої можливості встановити цей факт позивач не має. За таких обставин, оскільки законом не визначено іншого, крім судового порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, і факт постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, який просить встановити позивач, підтверджується письмовими матеріалами справи та показами свідків [PERSON] та [PERSON] , наданими в судовому засіданні, згідно яких позивач [PERSON] дійсно постійно проживав зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за Законом), судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства. Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Веллі Девелопментс ЛТД» та інші проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідачем заявлені позовні вимоги визнані у повному обсязі, тобто визнані всі ті обставини, на які позивач посилається на обґрунтування заявлених позовних вимог. Отже, проаналізувавши відповідне законодавство, що регулює сферу суспільних відносин в частині виниклих спірних правовідносин, з урахуванням наявних доказів по справі та подальшого належного виконання судового рішення, з урахуванням принципу юридичної визначеності та підстав відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, суд приходить до висновку, що є передбачені законом підстави для винесення судового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 1 статті 142 ЦПК визначено, що у разі … визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті суд … в рішенні у порядку встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з Державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивач [PERSON] в позовній заяві вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору, сплаченого при поданні позову, чи про повернення позивачу з Державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, не заявляв, тому судовий збір слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved