Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

15.10.2014 року позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовними вимогами до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації. В обґрунтування позову зазначив, що 07.10.2013 року між ним та відповідачем стався конфлікт, в ході якого обоє отримали тілесні ушкодження та за даним фактом 15.11.2013 року було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Вказав, що місяцем раніше початку досудового розслідування, а саме [INFO] року, в мережі Інтернет було розміщено статтю під авторством відповідача з назвою «[INFO]», з розміщенням фото автора. Інформація, зазначена у вказаній статті, безпосередньо стосується особи [PERSON] та викладена в формі образливих та принизливих звинувачень. Позивач зазначив, щ вказана інформація за змістом є такою, що містить недостовірні факти та не відповідає дійсності. З огляду на таке, посилаючись на відповідні норми цивільного законодавства, позивач просив суд визнати розміщену [PERSON] на веб-сайті [INFO] інформацію недостовірною, зобов'язати спростувати вказані інформацію аналогічним способом. Крім того, посилався на те, що діями відповідача йому було завдано моральної шкоди, яка полягає в приниженні оцінки особистості [PERSON] з боку суспільства та громадськості, в душевних переживаннях, які призвели до страти спокійного сну, наявності постійного почуття сорому, що призвело до постійного пригніченого стану. Завдану моральну шкоду оцінив в 60 000,00 грн. та також просив стягнути з відповідача [PERSON]. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Зазначили, що стаття під авторством відповідача містить відомості, які не відповідають дійсності та безпосередньо стосуються особи позивача. Вказані відомості є такими, що принижують честь та гідність [PERSON] як підприємця та людини взагалі. Також зазначили, що [PERSON], незважаючи на його посилання на те, що він є неналежним відповідачем по справі, не заперечує проти розміщеної інформації та її змісту, під статтею наявне його фото як автора статті, тому сторона позивача вважає його належним відповідачем. Також вказували, що зміст статті містить не лише оціночну суб'єктивну інформацію, а й наклеп, з огляду на що просили позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував. Зазначив, що є неналежним відповідачем по справі, оскільки не виступає власником сайту та не розміщує на ньому інформацію. Також вказав, що за змістом стаття повідомляє про обставини вчиненого проти нього злочину, дані відомості були відомі багатьом журналістам, з огляду на що наполягав, що автором статті є хтось з них, а не він. Вказав, що згідно цивільного процесуального законодавства України докази, якими обґрунтовуються вимоги позивача, є неналежними. Також зазначив, що всі обставини, викладені в статті, встановлені вироком суду, інше ж є емоційно забарвленими оціночними судженнями відповідача, за які не наступає відповідальність. Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Сторонами в судовому засіданні не заперечувався той факт, що в мережі Інтернет на веб-сайті [INFO] розміщено статтю, яка за змістом містить виклад обставин, що стосуються позивача [PERSON]. На підтвердження розміщення вказаної статті позивачем надано роздруківку, відповідно до якої вбачається, що як автор статті зазначений «[PERSON]», а також до статті додані фото відповідача з посиланнями на те, що на них автор статті. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги [PERSON] стверджував, що автором вказаної статті є відповідач [PERSON]. Відповідно до положень ч.1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до ч.4 вказаної статті, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Відповідно до п. 15 Постанови пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" відповідно до статей 94, 277 ЦК фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому суди повинні враховувати, що спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. Відповідно до п.9 постанови, відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Відповідно до п.15 вказано, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] категорично заперечував авторство вказаної статті. Вказав, що його прізвище на українській «[PERSON]» та на російській мові «[PERSON]», проте як автора статті зазначено «[PERSON]», що не відповідає його прізвищу. Також вказав, що викладені в статті факти є загальновідомими, відображені в вироку Голосіївського районного суду м. Києва від 29.05.2014 року та в ухвалі Апеляційного суду м. Києва від 14.08.2014 року, крім того подія висвітлювалася журналістами, таким чином, авторство статті може належати будь-якій особі. Згідно до приписів ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів. Як доказ того, що автором статті, розміщеної на веб-сайті [INFO] є саме відповідач, [PERSON] до позову долучено лише роздруківку з вказаного сайту, в якій в графі «Автор» вказано «[PERSON]». Нормами ст. 62-66 ЦПК України визначено, на підставі чого встановлюються дані, що можуть вважатися доказами під час судового розгляду. Аналізуючи положення вказаних статей, суд не вважає за можливе приймати до уваги як належний та допустимий доказ паперову роздруківку в веб-сайту за адресою [INFO], оскільки вказана роздруківка не відповідає вимогам, зазначеним в даних статтях. Жодних інших посилань на докази, які доводять авторство відповідача щодо вказаної статті, позивачем не надано. Таким чином, під час судового розгляду не було встановлено та підтверджено факт поширення [PERSON] недостовірної інформації відносно [PERSON]. Враховуючи, що позивачем за допомогою належних та допустимих доказів не доведено обставини, на які останній посилається в обґрунтування своїх вимог, беручи до уваги, що відповідач категорично заперечує факт того, що він є автором статті, що містить відомості про [PERSON], суд приходить до висновку, що позовні вимоги не доведені, з огляду на що не підлягають задоволенню. Крім того, суд вважає за потрібне зазначити, що, відповідно до п. 12 Постанови пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" передбачено, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. В судовому засіданні відповідач [PERSON] зазначив, що є неналежним відповідачем, оскільки не є адміністратором та власником веб-сайту. Водночас, позивач своїм правом на залучення до участі у справі в якості співвідповідача власника ресурсу не скористався. Таким чином, вбачається, що під час судового розгляду судом не було встановлено факту авторства [PERSON] відносно поширеної недостовірної інформації про позивача, що включає можливість задоволення позовних вимог, оскільки, відповідно до вимог чинного законодавства, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію, та автором інформації. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed