Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

12 січня 2016 року [PERSON] звернуся до Фастівського міськрайонного суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] управління Держгекадастру у Київській області, третя особа: реєстраційна служба Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області про визнання недійсним та скасування наказів, скасування рішень про реєстрацію права власності на земельні ділянки та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, мотивуючи свої вимоги тим, що у 1996 році на підставі розпорядження Фастівської райдержадміністрації Київської області від 05.05.1996 року отримав у постійне користування земельну ділянку, площею 20,0 га з цільовим призначенням для ведення селянського господарства у межах території Скригалівської сільської ради, що знаходиться поза межами населеного пункту та згодом отримав Державний акт на право постійного користування землею. Весь час позивач використовував вказану земельну ділянку за цільовим призначенням, а саме для ведення фермерського господарства, для чого ним було створено та зареєстровано Фермерське господарство «Полісся». В серпні 2015 року [PERSON] звернувся до сертифікованого інженера-землевпорядника із заявою про проведення інвентаризації земельної ділянки та виготовлення технічної документації із землеустрою, а також присвоєння кадастрового номера даній земельній ділянці. В жовтні 2015 року державний кадастровий реєстратор Управління Держземагенства у Фастівському районі надав відмову у внесенні відомостей до державного земельного кадастру з підстави, що в межах земельної ділянки, що мала реєструватися, знаходяться інші земельні ділянки. На підставі цього, відповідно до заяви про уточнення позовних вимог, просить визнати недійним та скасувати Накази [PERSON] управління Держземгеокадастру Київській області про затвердження проекту землекористування щодо надання у власність [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] земельних ділянок площею по 2,0 га місце розташування Київська область, Фастівський р-н, Скригалівська сільська рада; скасувати Рішення Реєстраційної служби Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області про державну реєстрацію прав та обтяжень від 08.05.2015 року за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] земельних ділянок площею по 2,0 га місце розташування Київська область, Фастівський р-н, Скригалівська сільська рада; скасувати державну реєстрацію речового права відповідачів, визнати недійсними та скасувати Свідоцтва про право власності на нерухоме майно [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] земельних ділянок площею по 2,0 га місце розташування Київська область, Фастівський р-н, Скригалівська сільська рада; зобовязати відповідачів не чинити перешкод у користуванні земельною ділянкою. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, посилаючись на вищевикладені обставини, просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник, який є представником відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], проти задоволення позовних вимог заперечували. Відповідач [PERSON], представник відповідача [PERSON] управління Держгекадастру у Київській області та представник третьої особи в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлялись вчасно та належним чином. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно зясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Судом встановлено, що відповідно до рішення № 5 від 05.04.1994 року 12 сесії 21 скликання Скригалівської сільської ради [PERSON] рекомендовано виділити земельну ділянку для ведення селянсько-фермерського господарства за рахунок земель запасу сільської ради в розмірі 20 га (а.с. 12). Розпорядженням Фастівської районної державної адміністрації Київської області від 05 травня 1996 року №261, розглянувши розроблену науково-технічну документацію по відведенню земельної ділянки, вирішено надати у постійне користування [PERSON] для ведення селянського (фермерського) господарства за рахунок земель запасу в адміністративних межах Скригалівської сільської ради площею 20 га, у т.ч. ріллі 20 га. та видати державний акт на право постійного користування землею. 23.07.1996 року позивач отримав Державний акт серії КВ на право постійного користування землею (а.с. 11). З 1996 року позивач використовує зазначену земельну ділянку за цільовим призначенням, а саме для ведення фермерського господарства та 01.06.2000 року згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців зареєстрував юридичну особу Фермерське господарство «Полісся». 26 жовтня 2015 року позивач звернувся з заявою до Державного кадастрового реєстратора Управління Держземагенства в Фастівському районі Київської області з вимогами про реєстрацію його земельної ділянки, однак рішенням від 26 жовтня 2015 року №РВ-3200209212015 йому відмовлено у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру. Підставою відмови визначене - знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачалось зареєструвати, інших земельних ділянок з кадастровими номерами 3224985900:01:006:0188, 3224985900:01:006:0189, 3224985900:01:006:0190, 3224985900:01:006:0191, 3224985900:01:006:0187, 3224985900:01:006:0192. Судом достовірно встановлено та не заперечується сторонами по справі, що [PERSON] Управлінням Держземагенства у Київській області прийняті накази про затвердження проектів землеустрою щодо відведення у власність громадянам: [PERSON] земельної ділянки, кадастровий номер 3224985900:01:006:0188, площею 2,0000 га на території Скригалівської сільської ради Фастівського району Київської області; [PERSON] земельної ділянки, кадастровий номер 3224985900:01:006:0189, площею 2,0000 га на території Скригалівської сільської ради Фастівського району Київської області; [PERSON] земельної ділянки, кадастровий номер 3224985900:01:006:0190, площею 2,0000 га на території Скригалівської сільської ради Фастівського району Київської області; [PERSON] земельної ділянки, кадастровий номер 3224985900:01:006:0191, площею 2,0000 га на території Скригалівської сільської ради Фастівського району Київської області; [PERSON] земельної ділянки, кадастровий номер 3224985900:01:006:0192, площею 2,0000 га на території Скригалівської сільської ради Фастівського району Київської області; [PERSON] земельної ділянки, кадастровий номер 3224985900:01:006:0187, площею 2,0000 га на території Скригалівської сільської ради Фастівського району Київської області. З наданого на вимогу суду проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства громадянам [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та дослідженої технічної документації [PERSON] вбачається, що в межах земельної ділянки позивача знаходяться інші земельні ділянки. Наведене підтверджується також схемами розміщення земельних ділянок, що є частиною проекту землеустрою. В подальшому, рішенням Реєстраційної служби Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області За результатом реєстрації права власності зазначених громадян на земельні ділянки їм були видані відповідні свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 08.05.2015 року. Правовідносини, що склались між сторонами, регулюються положеннями Конституції України та Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Право власності громадян та юридичних осіб на землю гарантується ст.14 Конституції України. Відповідно до положень ч.2 ст.14 Конституції України це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. При вирішенні спірного питання суд виходить з того, що право постійного користування земельною ділянкою у позивача виникло у 1996 році, тобто до набрання чинності Земельного кодексу України 2001 року. Відповідно до ст. 23 ч.1 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Відповідно до ст. 43 ЗК України, права власників земельних ділянок і землекористувачів охороняються законом. Припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою чи її частиною може мати місце лише у випадках, передбачених статтями 27 і 28 цього Кодексу. Втручання в діяльність власників земельних ділянок і землекористувачів, пов'язану з використанням землі, з боку державних, господарських та інших органів і організацій забороняється, за винятком випадків порушення власниками землі та землекористувачами земельного законодавства. Права власників земельних ділянок і землекористувачів можуть бути обмежені лише у випадках, передбачених цим Кодексом, а відповідно до ст. 44 ЗК України поновлення порушених прав власників земельних ділянок і землекористувачів порушені права власників земельних ділянок і землекористувачів підлягають поновленню. Поновлення прав власників земельних ділянок і землекористувачів здійснюється Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції, судом. Згідно п. 7 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України, зазначається, що громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Відповідно до ч.2 розділу VII «Прикінцевих та перехідних положень» ЗУ України «Про Державний земельний кадастр» вказується, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності). Внесення інших змін до відомостей про ці земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок. Згідно зі ст. 141 ЗК України, зазначено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини. Сукупність досліджених судом доказів дає змогу переконатись, що [PERSON] правомірно набув право постійного користування земельною ділянкою площею 20,0 га, в адміністративних межах Скригалівської сільської ради. Між тим, судом встановлено, що в повній мірі реалізувати своє право на земельну ділянку позивач не може, оскільки в межах спірної земельної ділянки знаходяться інші земельні ділянки, які передані у власність громадянам [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Суд не приймає посилань представника відповідача на відсутність доказів накладання земельних ділянок відповідачів на земельну ділянку [PERSON], оскільки це підтверджується як технічною документацією, так і рішенням Державного кадастрового реєстратора Управління Держземагенства в Фастівському районі Київської області від 26 жовтня 2015 року №РВ-3200209212015. Крім того, заперечуючи факт накладання земельних ділянок, відповідачі мали права відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України заявити клопотання про призначення експертизи. Однак, такої заяви про призначення експертизи відповідачами в судовому засіданні подано не було, хоча судом, з урахуванням вимог ст. 10 ЦПК України, таке право їм було роз'яснено. Будь-яких доказів про припинення права постійного користування земельною ділянкою [PERSON] в порядку, передбаченому Земельним кодексом України, суду не надано. Відсутність відомостей у ДЗК про дану земельну ділянку та відсутність кадастрового номеру виникла не з вини позивача, оскільки відповідно до прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо земельні ділянки, обмеження (обтяження) у їх використанні зареєстровані до набрання чинності цим Законом у Державному реєстрі земель, відомості про такі земельні ділянки, обмеження (обтяження) підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, без подання заяв про це їх власниками, користувачами та без стягнення плати за таке перенесення. Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Способи захисту прав на земельні ділянки передбачено статтею 152 ЗК України, відповідно до ч.2 та 3 якої власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. З метою застосування наслідків недійсності акта, яким порушуються права особи щодо користування земельною ділянкою, необхідно забезпечити у встановлений чинний законодавством спосіб державну реєстрацію припинення речового права відповідачів на земельні ділянки. Так, відповідно до положень ст. ст. 2,4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою факту, зокрема, припинення прав на нерухоме майно. Речові права на нерухоме майно підлягають обов'язковій державній реєстрації. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єкт. Частиною 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Відповідно до ч.2 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Крім того відповідно до ч.4 ст. 26 вищевказаного закону, зазначається, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про відмову в державній реєстрації прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "б" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування відповідного рішення та відновлюється розгляд документів за відповідною заявою у сфері державної реєстрації прав. З врахуванням викладеного та того, що за позивачем у встановленому ст. 141 ЗК України порядку не припинене право постійного користування земельною ділянкою, яка безпідставно була передана у власність відповідачам, суд визнає позовні вимоги позивача правомірними, та такими, що підлягають задоволенню в частині вимог про визнання недійсними та скасування наказів [PERSON] управління Держгеокадастру у Київській області про затвердження проектів землеустрою щодо надання у власність відповідачам земельних ділянок та скасування державної реєстрації речового права на земельні ділянки за відповідачами. Разом з тим, щодо вимог про скасування рішень Реєстраційної служби Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області про реєстрацію речових прав на земельні ділянки за відповідачами, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1,ч.2 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Так, відповідно до положень ЦПК України, під відповідачем розуміється особа, яка за цивільною позовною заявою позивача притягається до відповідальності за порушення чи оспорювання її прав та охоронюваних законом інтересів, а також у передбачених законом випадках, й інші особи, на адресу яких спрямована вимога позивача, яка знайшла своє аргументування та вираження у відповідній позовній заяві. [PERSON] заявив позовні вимоги, зокрема, про скасування рішення Реєстраційної служби, при цьому, відповідачами є фізичні особи та управління Держгеокадастру, а реєстраційна служба Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області визначена у якості третьої особи. Відповідно до вимог ст. 30 ЦПК України - реєстраційна служба повинна була бути залучена до участі у справі як відповідач, а не як третя особа, оскільки в даному випадку реєстраційна служба не є особою, котра на заяву позивача притягається до відповідальності за порушення чи оспорення прав і охоронюваних законом інтересів. Третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, називаються суб'єкти цивільних процесуальних правовідносин, які беруть участь у процесі по справі на стороні позивача або відповідача з метою захисту своїх суб'єктивних прав та інтересів. Юридична заінтересованість третіх осіб без самостійних вимог у результатах розгляду судом справи між сторонами визначається тим, що постановлене судом по такій справі рішення може наперед вирішити наслідки взаємовідносин між ними і сторонами вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї із сторін. Процесуальні права третьої особи значно вужчі, ніж процесуальні права відповідача. За змістом ст.33 ЦПК України суб'єктний склад сторін визначає позивач. За клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Після заміни відповідача або залучення до участі у справі співвідповідача справа за клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розглядається спочатку. Позивач не залучив в якості відповідача реєстраційну службу при поданні позову, не заявив такого клопотання під час судового розгляду справи, тому суд відмовляє у задоволені вимог про скасування рішень Реєстраційної служби Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області про реєстрацію речових прав на земельні ділянки. При цьому, рішення суду про відмову позивачу у позові в цій частині не позбавляє його права звернутися до суду з таким вимогами, залучивши до участі у справі реєстраційну службу в якості відповідача. Відповідно до ч.2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Суд відмовляє у задоволені вимог про зобовязання відповідачів не здійснювати перешкод у користуванні земельною ділянкою, оскільки позивачем не подано доказів того, що відповідачі чинять йому перешкоди в користуванні земельною ділянкою. В ході розгляду справи представник позивача не вказав, які саме перешкоди в користуванні земельною ділянкою та коли відповідачі чинили позивачу. Крім того, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту у формі зобовязання відповідачів не здійснювати перешкод у користуванні земельною ділянкою є загальним по відношенню до вимог про визнання недійсними та скасування наказів про затвердження землеустрою та правовстановлюючих документів на земельні ділянки. Право позивача користуватись належною йому земельною ділянкою в повній мірі поновлено шляхом задоволення цих вимог, тобто усунені перешкоди у користуванні земельною ділянкою, що відповідає змісту порушеного права, характеру порушення, та наслідкам спричиненим порушенням. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що відповідно до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позов задоволено частково судовий збір стягується пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволений частково (3/5), суд присуджує на користь позивача з відповідачів судовий збір у сумі 330 грн., по 47 грн. з кожного відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial