Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

21.04.2015 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом та просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 50010573 від 17.09.2013 року в розмірі 715 356,17 грн., а також судовий збір в розмірі 3654,00 грн. В позові посилається на те, що 17.09.2013 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 50010573, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 184 315,85 гривень, що еквівалентно на дату укладання Договору 22 532,50 доларів США, строком на 84 місяці, зі змінною процентною ставкою, з цільовим призначенням для придбання автомобіля марки VW, модель СС, кузов № [NUMBER], об'єм двигуна 1 968 куб.см., рік випуску 2013, а також позивач надав відповідачу додатковий кредит у сумі 18 247,15 грн., що еквівалентно на дату укладання Договору 2 230,70 доларів США, строком на 84 місяці, зі змінною процентною ставкою, з цільовим призначенням для оплати страхових платежів згідно з Договором страхування фінансових ризиків при викраденні або знищенні транспортного засобу, укладеним зі страховою компанією ПрАТ СК «Кардіф», а відповідач зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повернути позивачу Кредит та Додатковий кредит у повному обсязі, а також сплатити проценти за використання Кредиту та Додаткового кредиту, а також інші платежі відповідно до умов Договору. Позивач зазначає, що на порушення умов кредитного договору відповідач не виконує зобов'язання по своєчасному поверненню кредитних коштів та процентів за користування кредитними коштами, у зв'язку з чим у останнього виникла заборгованість перед позивачем, яка складається з: основної суми боргу зі сплати кредиту в розмірі 473 478,07 грн., основної суми боргу зі сплати Додаткового кредиту за Кредитним договором № 50010573 від 17.09.2013 року у розмірі 5 513,71 грн., збитки у розмірі 46 666,60 грн., штраф у розмірі 68 983,51 грн., пеня у розмірі 2 144,71 грн., 3% річних у розмірі 5 033,39 грн. та інфляційні витрати у розмірі 113 536,18 грн., що разом складає 715 356,17 грн. Враховуючи вищевикладене, позивач просив позов задовольнити. Не погоджуючись з первинним позовом, 23.09.2015 року відповідач звернувся до суду з зустрічним позовом та уточнивши позовні вимоги просив визнати недійсним, з моменту його укладення, Договір № 50010573 від 17.09.2013 року в частині визначення грошових зобов'язань по поверненню сум споживчого кредиту та нарахуванню і сплаті відсотків (процентів) за користування кредитом та інших платежів за кредитним договором у гривнях, але у залежності від поточного курсу гривні до долара США та/чи у перерахунку за поточним курсом гривні до долара США. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що [PERSON] мав намір укласти договір за яким він отримує гривневий, а не валютний кредит у сумі 184000,00 грн. і приймає на себе зобов'язання повернути кредит у сумі 184000,00 грн. та сплачувати відсотки за користування ним також в гривнях не залежно від зміни курсу долара по відношенню до гривні, тобто вважає, що договір було укладено внаслідок помилки та обману. Також зазначає, що умови Договору та Додаткової угоди в яких сума кредиту та відсотків, які підлягають поверненню за Договором виключно у валюті та/чи в залежності від курсу валюти є по відношенню до [PERSON] , як до споживача дискримінаційними, несправедливими та підлягають визнанню недійсними з моменту укладення Договору. В зв'язку з вищевикладеним, просив зустрічний позов задовольнити з підстав передбачених ст. ст. 203, 215, 217,229,230, 1049 ЦК України та ЗУ «Про захист прав споживачів» . Ухвалою суду від 27.10.2015 року зустрічний позов об'єднано в одне провадження з первинним позовом. В судовому засіданні представник позивача ТОВ «Порше Мобіліті» первинний позов підтримав та просив суд його задовольнити в повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечував. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні зустрічний позов підтримали в повному обсязі та просили суд його задовольнити, проти первинного позову заперечували в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. За правилами ст.ст.1050,1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Згідно з ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 509 ЦК України в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як то: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Судом встановлено, що 17.09.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний Договір № 50010573, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 184 315,85 гривень, що еквівалентно на дату укладання договору 22 532,50 доларів США, строком на 84 місяці, зі змінною процентною ставкою, з цільовим призначенням для придбання автомобіля марки VW, модель СС, кузов № [NUMBER], об'єм двигуна 1 968 куб.см., рік випуску 2013, а також позивач надав відповідачу додатковий кредит у сумі 18 247,15 грн., що еквівалентно на дату укладання Договору 2 230,70 доларів США, строком на 84 місяці, зі змінною процентною ставкою, з цільовим призначенням для оплати страхових платежів згідно з Договором страхування фінансових ризиків при викраденні або знищенні транспортного засобу, укладеним зі страховою компанією ПрАТ СК «Кардіф» (т.1 а.с.18). Позивач виконав свої зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі. Вказані обставини сторонами не заперечувалися. Також, судом встановлено, що між сторонами був укладений Договір застави транспортного засобу № 50010573 від 30.09.2013 року, за яким з метою забезпечення виконання зобов'язань за Договором відповідачем було передано у заставу автомобіль марки VW, модель СС, кузов № [NUMBER], об'єм двигуна 1 968 куб.см., рік випуску 2013, реєстраційний номер [NUMBER], заставною вартістю 368 631,70 грн. (т.1 а.с.37-42). У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Нормами статей 203, 627 ЦК України закріплено, що правочин є чинним, якщо його зміст не суперечить цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, волевиявлення учасників є вільним і відповідає їхній волі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору. Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (ст.3 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України). Встановлено, що відповідач з пропозиціями про внесення змін до умов Договору не звертався, що свідчить про його згоду з усіма умовами спірного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно п.1.3. Загальних умов кредитування, які є додатком до Кредитного договору, сторони погоджуються, що кошти у повернення кредиту та додаткового кредиту позичальником відображають справедливу вартість кредиту та додаткового кредиту на момент його видачі та забезпечують отримання компанією очікуваної станом на дату сплати таких коштів суми на основі діючого обмінного курсу валюти, як це погоджено сторонами у кредитному договорі. Відповідно до п.1.3.1. Загальних умов кредитування, розмір платежів, що підлягають сплаті позичальником у повернення кредиту та додаткового кредиту, визначено в еквіваленті іноземної валюти станом на робочий день, що передує дню укладення кредитного договору, у графіку погашення кредиту, який є невід'ємною частиною кредитного договору. Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України -гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ст. 533 ЦК України , грошове зобов'язання має бути виконано у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлгає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України, як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містить заборони на визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті. Дана правова позиція підтверджується постановою Верховного Суду України від 02.07.2014 року. З матеріалів справи вбачається, що спірний Договір та загальні умови кредитування підписано сторонами, що свідчить про досягнення між сторонами усіх істотних умов, що в них викладені. Відповідно до умов спірного Договор вбачається, що шляхом перерахування на рахунок дилера суму коштів еквівалентну 22 532, 50 дол. США в українській гривні відповідачу була надана сума кредиту, що погоджена сторонами договору. За таких обставин, твердження відповідача, що спірний кредитний договір укладений між сторонами фактично має приховане валютне кредитування та здійснення розрахунку платежів шляхом застосування еквіваленту в іноземній валюті при наданні споживчих кредитів порушує умови чинного законодавства, суд вважає безпідставним. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України вбачається, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з цим суду не надано доказів, на підтвердження того, що умови спірного Договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, відповідач був попереджений про можливі валютні ризики, які покладаються на сторони Кредитного договору під час виконання зобов'язань за ним ( п. 9.5 Договору) та погодився з усіма умовами, підписавши спірний Договір. За таких обставин, посилання відповідача на те, що він не до кінця усвідомив зміст спірного Договору, його права, як споживача були порушені чи укладанням спірного договору порушуються умови чинного законодавства, суд вважає безпідставними. Відповідно до статті 229 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Згідно роз'яснень, викладених у постанові Пленум Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», роз'яснено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ( 435-15 )), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Вбачається, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що на момент укладання спірного Договору він дійсно помилявся щодо його природи, прав та обов'язків сторін. Відповідно до ст.230 ЦК України , якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення , такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману, повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. З матеріалів справи встановлено, що волевиявлення [PERSON] на укладення спірного Договору підтверджується матеріалами справи та ним не заперечувалося в суді. Доказів в підтвердження того, що на момент укладання спірного Договору позивач навмисно ввів відповідача в оману щодо обставин, які мають істотне значення відповідачем не надано. За таких обставин, посилання відповідача, як на підставу визнання спірного Договору недійсним відповідно ст. 230 ЦК України , суд вважає необгрунтованим. З огляду на викладене, оцінюючи матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги [PERSON] за зустрічним позовом не доведені та не підтверджені належними доказами по справі, а тому приходить до висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову [PERSON] в повному обсязі. Згідно з п. 1.4.2. та п.п. 2.4., 2.5.Умов кредитування, повернення Кредиту, Додаткового кредиту та процентів за їх використання здійснюється шляхом сплати чергових платежів в обсязі та терміни, встановлені Графіком погашення кредиту по Договору не пізніше 15-го числа кожного місяця на підставі рахунку виставленого позивачем. Період нарахування процентів починається з першого календарного дня місяця і закінчується останнім календарним днем поточного місяця. Проценти нараховуються за методом «30/360» (для цілей розрахунку один календарний місяць складається із 30 днів, при цьому умовно в році 360 днів) відповідно до Графіку погашення кредиту. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося відповідачем по справі в порушення взятих зобов'язань за Договором, відповідач станом на 11.04.2015 року, згідно графіку погашення кредиту не сплатив щомісячний платіж за червень 2014 року в розмірі 5523,13 грн., за липень 2014 року в розмірі 5495,42 грн., за серпень 2014 року в розмірі 5735,56 грн., за вересень 2014 року в розмірі 5957,22 грн., за жовтень 2014 року в розмірі 4393,94 грн., за листопад 2014 року в розмірі 4393,94 грн., а всього на суму 31499,21 грн. 07.11.2014 року позивач направив на адресу відповідача вимогу щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за Договором № 50010573 від 17.09.2013 року, однак вимоги направленої претензії відповідачу виконані не були та повернулись на адресу позивача з відміткою поштового відділення «за закінченням встановленого строку зберігання» (т.1 а.с.48-49). З урахуванням умов Договору, які викладені в п. 3.3., останнім днем строку добровільного виконання вимоги про дострокове повернення кредиту було 07.12.2014 року, однак відповідач вимог позивача не виконав і станом на час звернення позивача до суду з відповідним позовом розмір основної суми заборгованості за розрахунком позивача, складає 427 290,74 грн., з якого виключено заборгованість за щомісячними платежами. Враховуючи процентну ставку за користування кредитом встановлену договором на рівні 9,90% та термін прострочення - 125 днів (07.12.2014 року - 11.04.2015 року), проценти за користування кредитними коштами в межах заявлених позовних вимог становлять суму у розмірі - 14688,12 грн. Таким чином, загальна сума основного боргу за договором кредиту становить 473 478,07 грн. Вимоги позивача про стягнення вказаного розміру заборгованості, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Також вбачається, що станом на 11.04.2015 року відповідачем не виконано зобов'язання зі сплати наступних щомісячних платежів з повернення Додаткового кредиту: за червень 2014 року в розмірі 198,74 грн., за липень 2014 року в розмірі 446,13 грн., за серпень 2014 року в розмірі 465,63 грн., за вересень 2014 року в розмірі 483,62 грн., за жовтень 2014 року в розмірі 485,50 грн., за листопад 2014 року в розмірі 485,50 грн., за грудень 2014 року в розмірі 572,10 грн., за січень 2015 року в розмірі 681,94 грн., за лютий 2015 року в розмірі 757,30 грн., за березень 2015 року в розмірі 937,25 грн., а всього на суму 5513,71 грн. Враховуючи викладене, суд також приходить до висновку про стягнення з відповідача заборгованості основного боргу зі сплати Додаткового кредиту у розмірі 5513, 71 грн. Згідно п. 6.3. Умов кредитування, у разі неналежного виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором, позивач має право вживати необхідних, на його розсуд, заходів для забезпечення прав позивача, в тому числі, але не виключно, направляти повідомлення, іншим чином контактувати з відповідачем. Витрати позивача на такі дії підлягають відшкодуванню відповідачем у повному обсязі. Відповідно до п. 8.5. Умов кредитування, збитки, заподіяні у зв'язку з неналежним виконанням кредитного договору, повинні бути відшкодовані винною Стороною у повному обсязі, понад передбачені штрафні санкції. З матеріалів справи вбачається, що позивач поніс витрати у зв'язку зі зверненням до спеціалізованої організації ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі» та ТОВ «Юридична фірма «Вернер» для супроводженням процесу стягнення заборгованості відповідно до Кредитного договору, здійснення виконавчого напису нотаріуса та звернення стягнення на Предмет застави, розмір яких в загальній сумі становить 16200,00 грн. (т.1 а.с.63-73, 98-110). Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Таким чином, законодавством передбачено відшкодування особі майнової шкоди, зокрема збитків, за наявності порушення цивільного права особи та причинного зв'язку між порушенням права й збитками. Разом з цим, суд не може погодитись з нарахуванням позивачем збитків у сумі 16200,00 грн., оскільки таке нарахування не ґрунтується на умовах договору та вимогах ст. 22 ЦК України, а дані витрати не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України. В свою чергу, відповідно до п. 5.5. Умов кредитування, відповідач зобов'язувався забезпечити страхування майна, яким забезпечено виконання зобов'язань відповідачем за Договором, протягом усього строку дії Договору в страховій компанії, яка авторизована позивачем. Згідно з п. 5.6. Умов кредитування, якщо відповідач в порушення пункту 5.5. цього Договору не укладе договір страхування або якщо укладений договір страхування не буде чинним з будь-яких причин, позивач на власний вибір укладе такий договір страхування від власного імені або від імені відповідача та здійснить сплату страхових платежів, передбачених таким договором страхування, на користь страхової компанії відповідно до умов, передбачених цим Договором. Відповідач дає згоду і доручає позивачу укласти від імені і за рахунок відповідача договір страхування та здійснити від імені і за рахунок відповідача сплату страхових платежів, передбачених таким договором страхування, на користь страхової компанії. Відповідач компенсує позивачу витрати, понесені останнім у зв'язку із виконанням даного доручення/укладанням договору страхування від власного імені та сплатою страхових платежів, в порядку, передбаченому пунктами 1.7.1.-1.7.6., 1.7.9. цього Договору. Вбачається, що відповідачем було порушено зобов'язання, вказані в п. 5.5. Договору щодо сплати страхових платежів на користь страхової компанії за договором страхування, а тому на виконання п. 5.6. Договору позивачем було сплачено наступні страхові платежі, які не компенсовані відповідачем: страховий платіж за період з 30.09.2014 року по 29.11.2014 року в розмірі 5252,26 грн.; страховий платіж за період з 30.11.2014 року по 29.12.2014 року в розмірі 3190,90 грн.; страховий платіж за період з 30.12.2014 року по 29.01.2015 року в розмірі 3318,05 грн.; страховий платіж за період з 30.01.2015 року по 29.02.2015 року в розмірі 3285,20 грн.; страховий платіж за період з 30.02.2015 року по 29.03.2015 року в розмірі 5069,81 грн.; страховий платіж за період з 30.03.2015 року по 29.04.2015 року в розмірі 5272,61 грн. (а.с.74-97). Таким чином, загальна сума грошових коштів компенсації витрат позивача за первинним позовом на страхування предмету застави становить 25388,83 грн. без ПДВ та піддягає до стягнення з відповідача. Суд не знаходить підстав для стягнення з відповідача суми компенсації витрат позивача на страхування предмету застави з урахуванням податку на додану вартість, що становить 5 077, 77 грн., оскільки умовами Кредитного договору не передбачено стягнення страхових платежів з урахуванням ПДВ. Крім того, позивачем не надано доказів в обґрунтування позову в цій частині щодо сплати страхового платежу з урахування ПДВ. Згідно із п. 3 ч. 1. ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Відповідно п. 8.2. Умов кредитування, у разі порушення відповідачем терміну повернення Кредиту та/або Додаткового кредиту, визначеного у статті 3.3. за винятком умови порушення відповідачем терміну сплати будь-якого чергового платежу з повернення Кредиту та/або Додаткового кредиту відповідно до Графіка погашення кредиту, передбаченої в п. 3.2.1., відповідач сплачує позивачу штраф у розмірі 20 % (двадцяти відсотків) від Суми кредиту. Згідно п. 8.4. Умов кредитування, у випадку будь-якого порушення відповідачем вимог п. 5.5. Договору, включаючи, але не обмежуючись випадками укладення відповідачем договору страхування із страховою компанією, не авторизованою позивачем тощо, відповідач сплачує на вимогу позивача штраф в розмірі 15% від Суми кредиту. Вбачається, що на день розгляду справи, кредит позивачу повернутий не був, свої зобов'язання відповідач не виконав, а тому штраф за порушення відповідачем вимог п.3.3. та п.5.5. Договору становить 64510,55 грн. Відповідно до п. 8.3. Умов кредитування, за кожен випадок порушення відповідачем умов статей 5.1., 5.2, 5.3, 5.4. Договору, відповідач сплачує позивачу штраф в українських гривнях у розмірі еквіваленту: 20 доларів США за направлення першого листа щодо сплати, 25 доларів США за направлення другого листа щодо сплати, 30 доларів США за направлення третього листа щодо сплати. Як вбачається з матеріалів справи, позивач направляв на адресу відповідача листи щодо сплати заборгованості, у зв'язку із чим, на виконання умов п. 8.3. Договору нарахував штрафні санкції на загальну суму 4472,96 грн. Крім того, відповідно до п. 8.1. Умов кредитування, у разі порушення відповідачем терміну оплати будь-якого чергового платежу з повернення Кредиту та/або Додаткового кредиту відповідно до Графіка погашення кредиту, відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі 10% (десяти відсотків) річних від суми заборгованості за кожний день прострочення до моменту повного погашення заборгованості включно. За порушення відповідачем терміну оплати чергового платежу з повернення кредиту, позивачем було нараховано пеню в загальному розмірі 1943,88 грн. (за періоди: з 15.06.2014 року по 11.04.2015 року; з 15.07.2014 року по 11.04.2015 року; з 15.08.2014 року по 11.04.2015 року; з 15.09.2014 року по 11.04.2015 року; з 03.11.2014 року по 11.04.2015 року; з 15.11.2014 року по 11.04.2015 року). Також, за порушення відповідачем терміну оплати чергового платежу з повернення додаткового кредиту, позивачем було нараховано пеню у загальному розмірі 200,84 грн. (за періоди: з 15.06.2014 року по 11.04.2015 року; з 15.07.2014 року по 11.04.2015 року; з 15.08.2014 року по 11.04.2015 року; з 15.09.2014 року по 11.04.2015 року; з 03.11.2014 року по 11.04.2015 року; з 15.11.2014 року по 11.04.2015 року; з 15.12.2014 року по 11.04.2015 року; з 15.01.2015 року по 11.04.2015 року; з 15.02.2015 року по 11.04.2015 року; з 15.03.2015 року по 11.04.2015 року). Тобто, загальна сума пені, яка підлягає до сплати через невиконання відповідачем взятих зобов'язань перед позивачем за Договором, становить 2144,71 грн. За ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за наявності обставин, які мають істотне значення. В пункті 27 Постанови № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ роз'яснив, що істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Слід зазначити, що неустойка як спосіб забезпечення виконання зобов'язання та як відповідальність за своєю правовою природою спрямована стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов'язань. Беручи до уваги загальний розмір неустойки в сумі 71128,22 грн., з урахуванням обставин справи та наданих відповідачем пояснень в суді щодо необхідності зменшення розміру неустойки, у зв»язку з тяжким матеріальним становищем останнього, суд вважає, що розмір неустойки за несвоєчасне виконання зобов'язань є значною сумою, а тому вважає за можливе зменшити розмір неустойки до 35564,11 грн., в порядку ч.3 ст.551 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суму неустойки в розмірі 35564,11 грн. Відповідно до ч. 2. ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вбачається, що за порушення відповідачем терміну оплати чергового платежу з повернення кредиту, позивачем було нараховано 3% річних на загальну суму 4973,14 грн. (за періоди: з 15.06.2014 року по 11.04.2015 року; з 15.07.2014 року по 11.04.2015 року; з 15.08.2014 року по 11.04.2015 року; з 15.09.2014 року по 11.04.2015 року; з 03.11.2014 року по 11.04.2015 року; з 15.11.2014 року по 11.04.2015 року; з 07.12.2014 року по 11.04.2015 року). Також, що за порушення відповідачем терміну оплати чергового платежу з повернення додаткового кредиту, позивачем було нараховано 3% річних на загальну суму 60,25 грн. (за періоди: з 15.06.2014 року по 11.04.2015 року; з 15.07.2014 року по 11.04.2015 року; з 15.08.2014 року по 11.04.2015 року; з 15.09.2014 року по 11.04.2015 року; з 03.11.2014 року по 11.04.2015 року; з 15.11.2014 року по 11.04.2015 року; з 15.12.2014 року по 11.04.2015 року; з 15.01.2015 року по 11.04.2015 року; з 15.02.2015 року по 11.04.2015 року; з 15.03.2015 року по 11.04.2015 року). Таким чином, загальна сума 3 % річних, що підлягає сплаті через невиконання відповідачем грошових зобов'язань за Договором, складає 5 033,39 грн. та підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача. Окрім того, позивачем було нараховано інфляційні витрати за порушення відповідачем терміну оплати чергового платежу з повернення кредиту на загальну суму 112234,21 грн. (за періоди: з 15.06.2014 року по 11.04.2015 року; з 15.07.2014 року по 11.04.2015 року; з 15.08.2014 року по 11.04.2015 року; з 15.09.2014 року по 11.04.2015 року; з 03.11.2014 року по 11.04.2015 року; з 15.11.2014 року по 11.04.2015 року; з 07.12.2014 року по 11.04.2015 року). Також, позивачем було нараховано інфляційні витрати за порушення відповідачем терміну оплати чергового платежу з повернення додаткового кредиту на загальну суму 1301,97 грн. (за періоди: з 15.06.2014 року по 11.04.2015 року; з 15.07.2014 року по 11.04.2015 року; з 15.08.2014 року по 11.04.2015 року; з 15.09.2014 року по 11.04.2015 року; з 03.11.2014 року по 11.04.2015 року; з 15.11.2014 року по 11.04.2015 року; з 15.12.2014 року по 11.04.2015 року; з 15.01.2015 року по 11.04.2015 року; з 15.02.2015 року по 11.04.2015 року; з 15.03.2015 року по 11.04.2015 року). Таким чином, загальна сума інфляційних витрат, що підлягає до стягнення з відповідача через невиконання грошових зобов'язань за Договором, складає 113536,18 грн. та підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача. Вимоги про стягнення зазначених сум відповідають нормам чинного законодавства України, а тому обґрунтування стягнення 3% річних в розмірі 5 033,39 грн. та інфляційних витрат в розмірі 113536,18 грн., на користь позивача узгоджуються з вимогами ст. 625 ЦК України. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язань настають наслідки, встановлені законом або договором. З огляду на викладене вище та приймаючи до уваги те, що відповідач не виконав взяті на себе зобов»язання, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 473 478,07 грн. - основна сума боргу зі сплати кредиту, 5 513,71 грн. - основна сума боргу зі сплати додаткового кредиту, 35564,11 грн. - штраф та пеня, 5 033,39 грн. - 3% річних, 113 536,18 грн. - індекс інфляції, 25 388, 83 грн. - збитки. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3654,00 гривень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial