Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод у здійсненні права власності, а саме просить усунути перешкоди [PERSON] у здійсненні права власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], що належить йому на праві приватної власності шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] з вказаного житлового будинку; стягнути з відповідача судовий збір. Представник відповідача [PERSON] за довіреністю [PERSON] з'явилася у судове засідання та надала письмове клопотання про зупинення провадження по справі. Судом на місці була постановлена ухвала про відмову в задоволенні клопотання про зупинення провадження по справі, оскільки посилання представника відповідача на те, що справа не може бути розглянута до вирішення судом по суті цивільної справи №495/1304/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частину житлового будинку є безпідставними. Так, спір між сторонами по справі з приводу житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] неодноразово розглядався судами та на сьогоднішній день єдиним законним власником нерухомого майна є позивач [PERSON], а отже підстав для зупинення провадження по справі у суду немає. Під час судового розгляду справи представник відповідача [PERSON] за довіреністю [PERSON] покинула судове засідання, клопотання про відкладення розгляду справи не заявлала, а отже суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника відповідача. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, причини неявки суду не відомі. Представник позивача за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні просила позов задовольнити. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення представника позивача за довіреністю [PERSON], представника відповідача, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на підставі договору дарування від 20 вересня 2005 року, посвідченому приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON], зареєстрованому в реєстрі за № 2358, належить житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], що також підтверджується довідкою КП "Білгород-Дністровське БТІ" від 29.01.2015 року №86; копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 26). Вказаний житловий будинок було подаровано позивачу його рідною тіткою [PERSON], яка померла 30.08.2010 року. Однак після смерті [PERSON], [PERSON] зайняв житловий будинок, належний на праві власності позивачу та його дочка [PERSON] почала оскаржувати заповіт від 30 серпня 2005 року, складений [PERSON] на ім'я позивача та договір дарування від 20 вересня 2005 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] Із матеріалів справи вбачається, що спір між [PERSON] та [PERSON] щодо оскарження заповіту та договору дарування розглядався судами неодноразово та на день розгляду справи спір розглянутий по суті. Так, Рішенням Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 лютого 2013 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту та договору дарування недійсними [PERSON] було відмовлено в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. (а.с. 7). 10 грудня 2013 року Апеляційним судом Одеської області було постановлено рішення, яким рішення Білгород Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 лютого 2013 року скасовано та ухвалено по справі нове рішення, яким визнано недійсним заповіт, складений 30.08.2005 року та договір дарування житлового будинку з надвірними будовами по [ADDRESS], складений 20.09.2005 року [PERSON], померлою [INFO], недійсним. Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.04.2014 року рішення апеляційного суду Одеської області від 10.12.2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Під час повторного розгляду справи Апеляційним судом Одеської області, апеляційну скаргу [PERSON] було відхилено, а рішення Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 лютого 2013 року залишено без змін, про що і постановлено Ухвалу від 08.07.2014 року. (а.с. 41-43). Однак [PERSON], не погодившись зі змістом оскаржуваної Ухвали подала касаційну скаргу, яка у подальшому була відхилена Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 25 вересня 2014 року (а.с.44). У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, судом встановлено, що позивач є єдиним законним власником житлового будинку, розташованого по [ADDRESS]. Відповідачі без будь-яких правових підстав проживають у спірному будинку, що беззаперечно порушує права позивача на володіння, користування та розпорядження нерухомим майном, що підтверджується неодноразовими зверненнями позивача із заявами до органів внутрішніх справ: копією талону- повідомлення №563 від 19.05.2012 року; копією постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 25.05.2012 року; копією талону-повідомлення №70 від 19.03.2013 року; копією висновку від 21.03.2013 року; копією талону-повідомлення №73 від 08.04.2013 року; копією висновку по заяві від 16.04.2013 року; копією повідомлення від 14.06.2012 року (ЖР3СП №4068 від 10.06.2012 р.); копія повідомлення від 22.06.2012 року (ЖР3СП №4242 від 16.06.2012 р.); копією повідомлення від 25.03.2013 року (ЖЕУ 2069 від 19.03.2013 р.); копія повідомлення від 18.04.2013 року (ЖЕУ 2684 від 08.04.2013 р.) (а.с.27-39). Відповідно до довідки від 17.11.2014 року, наданої Білгород-Дністровським МВ ГУМВС України в Одеській області в ході проведення перевірки по факту протиправних дій з боку [PERSON] та [PERSON] по відношенню до [PERSON] встановити правові підстави, а саме наявність документів, які підтверджують право відповідачів на проживання у будинку за адресою: [ADDRESS] не виявилось можливим. Для вирішення питання рекомендовано звернутися до суду із відповідним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Таке ж твердження міститься і у ст. 41 Конституції України, в якій зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, №4, № 7 та №11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ст. 321 ЦК України забезпечує непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Ст. 391 ЦК України, власник, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За таких обставин на сьогоднішній день позивач не може вільно користуватись та розпоряджатись спірним будинком, який належить йому на праві приватної власності, що є підставою для усунення зазначених перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення відповідачів із будинку. З огляду на вищевикладене, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved