Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , Державного реєстратора Милівської сільської ради Бериславського району Херсонської області Розковерко О.С. про повернення земельної ділянки та скасування рішення державного реєстратора. Позовні вимоги мотивує тим, що після смерті свого батька успадкував земельну ділянку площею 11,71 га на території Новокубанської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області, що підтверджуєтьсясвідоцтвом про право на спадщину з заповітом від 15.10.2012 року. Всі ці роки відповідач користувався його земельною ділянкою без укладання договору оренди. Пізніше у них виникли непорозуміння і він попередив відповідача, що забере земельну ділянку. Коли восени 2019 року позивач виїхав на своє поле, там працювала техніка відповідача. Вони в усній формі домовились про повернення земельної ділянки у 2020 році. Однак при підготовці документів у липні 2020 року позивачеві стало відомо, що вже зареєстровано договір оренди, укладений між ним та [PERSON] . На його телефонне звернення відповідач пояснив, що він пролонгував договір оренди, який було укладено раніше. Однак позивач не підписував з відповідачем жодного договору оренди, в тому числі і від 13.05.2020 року, в цей період він перебував на заробітках у м. Одеса. Копію договору оренди землі від 13.05.2020 року позивач отримав від державного реєстратора Милівської сільської ради Бериславського району Херсонської області. Ознайомившись з договором позивач стверджує, що підпис у договорі виконано не ним, умови договору є вкрай невигідними для нього, тому він би даний договір не підписав у жодному разі. Цей факт підтверджується висновком почеркознавчої експертизи від 14.01.2021 року № СЕ-19/122-20/2196-ПЧ у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР 01.08.2020 року за № 12020235100000029 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України за заявою позивача до Великоолександрівського відділення поліції Бериславського ВП ГУНП в Херсонській області. Таким чином оспорюваний договір оренди є неукладеним, ніякі права та обов`язки у сторін за договором не виникають, тому його державна реєстрація повинна бути скасована. [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою про визнання договору оренди укладеним, вимоги якої мотивує тим, що він дійсно декілька років користується земельною ділянкою позивача без укладання договору оренди. Позивач свого часу сам наполіг на таких умовах користування земельною ділянкою, оскільки хотів мати можливість вільно розпоряджатися своєю земельною ділянкою на випадок зняття мораторію на продаж земель сільськогосподарського призначення. У 2019 році він звернувся до [PERSON] та запропонував йому підписати договір оренди землі з метою узаконення правовідносин, що виникли між ними. Єдиною умовою, яку поставив позивач за первісним позовом - визначення у договорі оренди землі орендної плати в розмірі податку на землю, оскільки не мав бажання оплачувати податок на доходи фізичних осіб. Оскільки [PERSON] постійно перебував у від`їздах, у телефонній розмові він попрохав завезти договір оренди до його матері, щоб там по приїзду підписати. Оскільки [PERSON] постійно відвідував тяжкохвору матір позивача, то завіз договір їй, а через деякий час забрав договір уже підписаним. Аргументи [PERSON] щодо того, що він протягом 2019-2020 років намагався повернути собі земельну ділянку з чужого незаконного користування спростовуються розпискою від 29.12.2020 року, в якій він власноручно зазначив, що тримав орендну плату від відповідача в розмірі 22 000 грн. за користування вказаною земельною ділянкою. Таким чином [PERSON] передав [PERSON] земельну ділянку у користування ще у 2018 році, весь час отримував орендну плату, тобто визнавав існування орендних відносин. Згідно відзиву на зустрічний позов представника позивача за первісним позовом адвоката Дічакової Т.І., [PERSON] аргументи зустрічного позову не визнає. Аргументи стосовно того, що [PERSON] за свою земельну ділянку яку передав у користування [PERSON] у 2018 році, отримував орендну плату, тобто визнавав існування орендних відносин, не відповідають вимогам закону. Оскільки земельна ділянка [PERSON] використовується [PERSON] , він виплачував грошову винагороду за її користування. Сам по собі той факт, що ці суми включались у відомості про виплату орендної плати, не є підтвердженням укладення сторонами та існування договору оренди земельної ділянки, належної [PERSON] . Адже за його заявою 01.08.2020 року порушено кримінальне провадження і [PERSON] допитувався на досудовому слідстві з питання укладення договору оренди. Тобто йому було відомо, що [PERSON] оспорює підписання ним договору оренди. Текст розписки від 29.12.2020 року [PERSON] було продиктовано. В силу викладеного зустрічний позов задоволенню не підлягає. В судовому засіданні позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] вимоги первісного позову підтримав у повному обсязі. У задоволенні зустрічного позову просить відмовити. Представник [PERSON] адвокат Дічакова Т.І. в судовому засіданні вимоги первісного позову підтримала і суду пояснила, що договір оренди земельної ділянки від 13.05.2020 року не є укладеним, оскільки не підписувався позивачем. Згідно висновку почеркознавчої експертизи, проведеної в рамках кримінального провадження, підпис в договорі не належить [PERSON] . Однак державним реєстратором проведено реєстрацію договору, що є незаконним. Просить суд зобов`язати [PERSON] повернути [PERSON] належну йому земельну ділянку та скасувати рішення державного реєстратора Милівської сільської ради від 18.05.2020 року. У задоволенні зустрічних позовних вимог просить відмовити. Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON] адвокат Ковальчук І.М. в судовому засіданні вимоги первісного позову не визнала, суду пояснила, що з 2012 року між матір`ю [PERSON] та [PERSON] існують орендні відносини. [PERSON] отримував орендну плату, отже погоджувався з умовами договору оренди. Просить суд відмовити у задоволенні первісного позову. На задоволенні зустрічних позовних вимог наполягає. Державний реєстратор Милівської сільської ради Бериславського району Херсонської області Розковерко О.С. в судове засідання не з`явився, про час розгляду справи повідомлявся завчасно, належним чином. Заслухавши учасників провадження, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд приймає до уваги наступне. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст. 2 Закону України "Про оренду землі" відносини, що пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Крім того, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України). За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. У відповідності до ч.ч. 1,2 ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Згідно ст.13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХС № 067223 [PERSON] є власником земельної ділянки площею 11,71 га, розташованої на території Новокубанської сільської ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.10.2012 року серії ВТА № 290659 [PERSON] є спадкоємцем майна [PERSON] , померлого [INFO] , а саме земельної ділянки площею 11,71 га, розташованої на території Новокубанської сільської ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно Договору про оренду землі від 13.05.2020 року [PERSON] передав в оренду [PERSON] земельну ділянку площею 11,71 га, кадастровий номер 6520983700:04:016:0015. П.8 вказаного договору встановлено, що договір укладено на 49 років. Після закінчення строку дії договору орендар має одноосібне право поновити його на новий строк. Згідно п. 9 (10, 11, 12, 13, 14) договору орендна плата за земельні ділянки приватної власності сплачується орендарем у розмірі податку на землю один раз на рік. [PERSON] в обгрунтування заявлених позовних вимог посилався на те, що Договір оренди землі від 13.05.2020 року з [PERSON] не укладав і не підписував його. Цей факт підтверджується висновком почеркознавчої експертизи від 14.01.2021 року № СЕ-19/122-20/2196-ПЧ у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР 01.08.2020 року за № 12020235100000029 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України за заявою позивача до Великоолександрівського відділення поліції Бериславського ВП ГУНП в Херсонській області. У відповідності до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Висновок експерта у кримінальному провадженні є допустимим доказом у цивільній справі, якщо містить інформацію щодо предмета доказування - про це зазначив у своїй постанові від 05.02.2020 року 3 справі № 461/3675/17 Верховний Суд, таким є правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Отже висновок почеркознавчої експертизи від 14.01.2021 року № СЕ-19/122-20/2196-ПЧ є належним та допустимим доказом на підтвердження підробки підпису позивача у договорі про оренду землі від 13.05.2020 р. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним та вказала (п.7.35), що у такому випадку власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки в межах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки. Враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві, позивач у справі наполягає на поверненні йому земельної ділянки, вважаючи, що ця ділянка знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97)). Негаторний позов подається у випадках, коли власник має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є його спрямованість на захист права від порушень, не пов`язаних з позбавленням володіння майном, а саме у разі протиправного вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном. Таким чином, предметом негаторного позову може бути вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Отже, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення (правова позиція, висловлена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27 серпня 2019 року у справі № 925/366/18). Судом встановлено, що [PERSON] не підписував Договір про оренду землі від 13.05.2020 р., відповідно, істотні умови цього договору не погоджував, зазначене вказує на порушення права позивача щодо вільного володіння, користування та розпорядження власною земельною ділянкою. За таких обставин порушене право власності позивача за первісним позовом підлягає захисту шляхом зобов`язання [PERSON] повернути [PERSON] належну йому земельну ділянку. Згідно ч. 5 ст. 6 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоді встановленої форми. Однак цивільні права та обов`язки , на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін під час укладення договорів оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. Оскільки суд прийшов до висновку, що оспорюваний договір оренди є неукладеним, його державна реєстрація повинна бути скасована. Доводи зустрічного позову [PERSON] про те, що [PERSON] передав йому земельну ділянку у користування ще у 2018 році, весь час отримував орендну плату, тобто визнавав існування орендних відносин, є необґрунтованими з огляду на наступне. Відповідно до частини другої статті 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Отже, конклюдентними діями може підтверджуватися лише укладення договору в усній формі. Згідно ч. 1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. У даному випадку судом встановлено що сторони договір оренди земельної ділянки не укладали, поведінка [PERSON] не свідчить про намір укладення чи існування договору оренди земельної ділянки, адже за заявою позивача 01.08.2020 року порушено кримінальне провадження і [PERSON] допитувався на досудовому слідстві з питання укладення договору оренди. Тобто йому було відомо, що [PERSON] оспорює підписання ним договору оренди. Оскільки фактично [PERSON] використовував земельну ділянку [PERSON] , він виплачував грошову винагороду за її використання, що не є підтвердженням існування договору оренди. Таким чином вимоги зустрічної позовної заяви задоволенню не підлягають. У зв`язку з тим, що судом задоволені позовні вимоги за первісним позовом, то питання щодо судових витрат вирішено судом відповідно до ст.141 ЦПК України і витрати на оплату судового збору підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved