Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-21 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) 6 жовтня 2015 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про розірвання шлюбу, в якому зазначила, що вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 6 серпня 2006 року. Від спільного шлюбу мають двох малолітніх дітей - сина [PERSON] [INFO] та сина [PERSON] [INFO] Позивач просить шлюб розірвати, посилаючись на те, що спільне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на сімейне життя та виховання дітей. Крім того, відповідач створив нестерпні умови проживання для дитини позивача від першого шлюбу, у зв'язку із чим вона змушена була звернутися до комісії із захисту прав дітей. Фактичні шлюбні стосунки між ними припинено з 31 серпня 2015 року. Позивач вважає, що подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки їх сумісне проживання та ведення господарства припинено. У судовому засіданні позивач позовні вимоги у частині розірвання шлюбу підтримала з мотивів і підстав, викладених у позовній заяві, на розірванні шлюбу наполягає, від позовних вимог у частині визначення місця проживання дітей відмовилася і відмову прийнято судом. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав, проти розірвання шлюбу не заперечував. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 6 серпня 2006 року. Зазначена обставина, що встановлена судом, підтверджуються свідоцтвом про шлюб [NUMBER] (а.с. 4). Від спільного шлюбу позивач з відповідачем мають двох малолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO] Вказані обставини, що встановлені судом, підтверджуються свідоцтвами про народження [NUMBER] та [NUMBER] відповідно (а.с. 6-7). Позивач на примирення не згодна, має стійке волевиявлення, спрямоване на припинення сімейних відносин та розірвання шлюбу. Причиною розладу в сім'ї стали різні погляди на сімейне життя та виховання дітей. Крім того, відповідач створив нестерпні умови проживання для дитини позивача від першого шлюбу, у зв'язку із чим вона змушена була звернутися із заявою до комісії із захисту прав дітей, за результатами розгляду якої було проведено бесіду із відповідачем [PERSON], попереджено його про неприпустимість негативного ставлення до дитини позивача [PERSON], [INFO] та вирішено взяти родину під контроль (а.с.11). Після засідання комісії 31 серпня 2015 року позивач та відповідач перестали проживати однією сім'єю. Судом встановлено, що розлад в сім'ї позивача носить не тимчасовий, а тривалий характер. Подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе і суперечить інтересам сторін, оскільки відносини, які склалися між подружжям, а саме непорозуміння та сварки суперечать інтересам позивача. На вимогу відповідача подружжю надавався строк для примирення один місяць, проте примирення не відбулося, позивач наполягає на розірванні шлюбу. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції", і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до ст.ст. 105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України). Згідно зі ст.112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верхового суду України від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майн подружжя" якщо після закінчення призначного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один із них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті. Оскільки у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, що позивач, яка наполягає на розлученні, має стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, а також, що збереження шлюбу та подальше спільне проживання подружжя суперечить інтересам позивача, що мають істотне значення, то суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved