Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Андріївської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, в якому просить визнати право власності на частку у нерухомому майні, а також визнати право власності на земельну ділянку на якій розташоване нерухоме майно, яке складається з частини комплексу будівель та споруд № 1, а саме: корівника поблизу с. Рогозянка Великобурлуцького району Харківської області, що знаходиться поза межами населених пунктів Андріївської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області у розмірі 59/100, що в натурі складає 150,3 кв.м. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29 липня 2005 року на підставі ухвали Великобурлуцького районного суду Харківської області [PERSON] було передано у спільну власність частину розпайованого нерухомого майна ПСП «Малинівка Великобурлуцького району Харківської області. Нерухоме майно складається з частини комплексу будівель та споруд, а саме: - корівника, загальною площею 299,0 кв.м. Частка яка належить позивачу визначена у розмірі 59/100, що в натурі складає 150,3 кв.м. і це підтверджено технічним паспортом на нежитлову будівлю, виданого 22 квітня 2014 року Великобурлуцьким малим комунальним підприємством технічної інвентаризації. Дане нежитлове приміщення розташоване не території Андріївської сільської ради. З 2001 року [PERSON] і по теперішній час продовжує відкрито, безперервно використовувати та володіти вказаним нерухомим майном, використовуючи його для потреб сільськогосподарського призначення. Дана особа має намір в подальшому використовувати корівник за цільовим призначенням, а саме: для утримання в ньому корів, для чого дане примішення потрібно оформити належним чином. З посиланням на ст.344 ЦК України [PERSON] вважав, що набув право власності на нежитлову будівлю за набувальною давністю, оскільки він добросовісно заволодів цим майном, яке на сьогодні нікому не належить, продовжує відкрито ним володіти та користуватись, а тому має право на визнання за ним судом права власності за набувальною давністю на 59/100 корівника, що в натурі складає 150,3 кв.м. В ході розгляду справи позовні вимоги [PERSON] були уточнені (а.с.64), заявлене клопотання про залишення без розгляду позову в частині визнання права власності на земельну ділянку на якій розташоване нерухоме майно. Ухвалою суду від 13.01.2015 року позовні вимоги [PERSON] в цій частині залишені без розгляду (а.с.65-66). Позивач та його представник [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 01.12.2014 року (а.с.29) у судовому засіданні позов в частині визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю підтримали, посилаючись на підстави, викладені у позовній заяві. Наполягали на визнанні за позивачем права власності за набувальною давністю. Судові витрати просять віднести на рахунок позивача. Представник відповідача до судового засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлені завчасно та належним чином (а.с.26,43,62), направили до суду заяву про слухання справи у їх відсутність, та просять прийняте обґрунтоване рішення (а.с.27,44). Суд відповідно до ч.2 ст.169 ЦПК України вважає за можливе, розглядати дану справу у відсутність представника відповідача на підставі наявних у справі матеріалів, так як це передбачено законом. Суд, заслухавши всіх осіб, які брали участь у справі, допитавши свідків, дослідивши надані ними документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно вимог ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. У відповідності до положень ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. За приписами п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Отже, право власності за набувальною давністю може бути визнано лише з 01 січня 2011 року. Така позиція підтверджена і судовою практикою, - Верховний Суд України в ухвалі від 23 січня 2008 р. зазначив, що «перебіг строку володіння майном для визнання права власності на нього за набувальною давністю слід рахувати тільки після 01 січня 2001 року», причому це не ставиться в залежність від того, коли саме почалося фактичне володіння майном. Аналогічної позиції дотримується Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ, яка викладена у листі № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 р. та № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 р. "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист прав власності та інших речових прав". З роз'яснень Міністерства юстиції України від 13 жовтня 2011 року "Про деякі аспекти набуття права власності на об'єкти безхазяйного нерухомого майна" вбачається, що у разі набуття права власності за набувальною давністю будь-яким суб'єктом цивільних правовідносин, з урахуванням положень пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, відповідно до яких правила його статті 344 про набувальну давність в частині визнання права власності на нерухоме майно за правилами набувальної давності, можливе не раніше 01 січня 2011 року. Відповідно до правових позицій Верховного суду України вбачається, що, оскільки Цивільний кодекс України набрав чинності з 01 січня 2004 року, то норми ст.344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року, а відтак визнати право власності на нерухоме майно за набувальною давністю суд може не раніше 01 січня 2011 року. Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Відповідно до п.13 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 07.02.2014 року за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Предметом даного спору є визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, відповідачем зазначено територіальну громаду в особі Андріївської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, оскільки нерухоме майно розташоване на території даної сільської ради і це відповідає вимогам закону. Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач [PERSON] народився в с. Рогозянка Великобурлуцького району Харківської області, весь час проживає на території Андріївської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, в 1982 році дану особу було прийнято в члени колгоспи ім. Червоної Армії, якого пізніше реорганізовано в ПАП «Колос», а потім в ПСП «Малинівка». Звільнилась дана особа з ПСП «Малинівка» в 2000 році за власним бажанням (а.с.69). Таким чином позивач в сільськогосподарському підприємстві пропрацював 18 років. Позивачеві було видано свідоцтво серїї ХА № 029687 від 30.06.2001 року, згідно якого [PERSON] має право на пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства ПАП «Колос», в який входить і частина нежитлової будівлі - корівника. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що на підставі ухвали Великобурлуцького районного суду Харківської області від 29 липня 2005 року групі осіб, в тому числі і позивачеві передано в спільну сумісну власність частину розпайованого майна бувшого ПАП «Колос» відповідного до структури розпаювання, в тому числі і корівник поблизу с. Рогозянка Великобурлуцького району Харківської області, побудованого в 1960 роках. Рішення суду набрало законної сили 15.08.2005 року (а.с.08-09). Таким чином, відповідно вимог ч.3 ст.61 ЦПК України, суд вважає таким, що не потребує доказуванню вищевказаний факт, який встановлений рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області від 29.07.2005 року. Допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] в суді підтвердили, що на території Андріївської сільської ради була розташована колгоспна МТФ № 1, на території якої було декілька сараїв. В 2001 році була проведена реорганізація колективного сільськогосподарського підприємства ПАП «Колос». Частину майна в квітні 2001 року співвласники майна, що належало їм на праві спільної часткової власності, передали в оренду приватному підприємству «Малинівка». Приватне підприємство тваринництвом не стало займатись, фактично сараї залишились без догляду, тому місцеве населення частину сараїв розібрало на будівельні матеріали. Оскільки позивач був членом колгоспу, мав майновий пай, то з 2001 року став доглядати та користуватись частиною корівника, а потім звернувся до суду з відповідним позовом. В 2005 році групі осіб, в яку увійшов і позивач, за рішенням суду було виділено майно, в тому числі і два корівника. Інші особи свої частки нежитлових приміщень розібрали на будівельні матеріали, а [PERSON] та члени його родини частину приміщення зберегли і використовують до теперішнього часу як сховище, доглядають за ним. Нерухоме майно на яке позивач просить визнати право власності за набувальною давністю складається з частини нежитлової будівлі - корівника у розмірі 59/100, що в натурі складає 150,3 кв.м. і це підтверджено технічним паспортом на нежитлову будівлю, виданого 22 квітня 2014 року Великобурлуцьким малим комунальним підприємством технічної інвентаризації. Технічний паспорт виготовлено на ім'я позивача (а.с.10-18). Крім того, на підставі заяви [PERSON], рішенням Андріївської сільської ради ХII сесії YI скликання за № 68-YI від 16 грудня 2011 року присвоєно юридичну адресу вищевказаному приміщенню, розташованого поблизу с. Рогозянка на території Андріївської сільської ради поза межами населених пунктів, частиною якого користується позивач (а.с.18). Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини справи на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Позивач у суді довів факт набуття ним права власності за набувальною давністю, оскільки він добросовісно, відкрито, безперервно користується нерухомим майном на протязі більше 10 років, нежитлове приміщення розташоване не території Андріївської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, має юридичну адресу і ніхто на даний час не заявляє вимог щодо повернення вказаного нерухомого майна, отже визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Таким чином суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі і є підстави для визнання права приватної власності за набувальною давністю за позивачем.

Outcome: approved