Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

19.04.2016 позивач звернувся до суду з вищенаведеним позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд: - визнати договір дарування земельної ділянки 0,1000 га, що знаходиться по [ADDRESS], згідно державного акту на право власності на вказану земельну ділянку серія [NUMBER], кадастровий номер: [NUMBER], укладений 25.09.2013 між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. за реєстровим № 2460, недійсним в 1/2 частині, яка належить [PERSON]; - визнати недійсним свідоцтво про право власності видане [PERSON] на земельну ділянку площею 0,03га кадастровий номер [NUMBER] свідоцтво [NUMBER], видане 05.11.2013 Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві; - визнати недійсним свідоцтво про право власності видане [PERSON] на земельну ділянку площею 0,07га кадастровий номер [NUMBER] свідоцтво [NUMBER], видане 05.11.2013 Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що перебуваючи у шлюбі з [PERSON] придбали на підставі договору купівлі-продажу від 27.07.2005 та договору купівлі-продажу від 05.11.2005 житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS]. На підставі рішення Київської міської ради від 15.03.2007 № 345-13/1006 земельна ділянка площею 0,1000га, що знаходиться по [ADDRESS] була ними приватизована. Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серія [NUMBER] був виданий на ім'я [PERSON] Відповідно до рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 03.02.2010 встановлено факт фактичного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю з 21.02.2005 по 28.03.2009 та розділено майно, що належало їм на праві спільної сумісної власності. Вказує, що за [PERSON] визнано ? частину земельної ділянки 0,1000га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та будинок (літера А в технічному паспорті), який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Рішення набрало законної сили. Разом з тим, зазначає, що 25.09.2013 на підставі договору дарування [PERSON] подарувала [PERSON] земельну ділянку 0,1000 га, що знаходиться по [ADDRESS]. Договір дарування земельної ділянки був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. за реєстровим № 2460 від 25.09.2013. Вказує, що в подальшому [PERSON] було видано свідоцтва про право власності, а саме: -земельну ділянку площею 0,03га кадастровий номер [NUMBER] свідоцтво [NUMBER], видане 05.11.2013р., видавник Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві; -земельну ділянку площею 0,07га кадастровий номер [NUMBER] свідоцтво [NUMBER], видане 05.11.2013р., видавник Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Виходячи з наведеного позивач вважає, що [PERSON] не мала правових підстав розпоряджатися 1/2 частиною земельної ділянки 0,1000 га, що знаходиться по [ADDRESS], зокрема, укладати договір дарування від 25.09.2013 на користь [PERSON], що на думку позивача тягне за собою недійсність вказаного договору дарування в частині та визнання недійсних свідоцтв про право власності в порядку ст.ст. 203,215,217,234 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, позивач просив позов задовольнити. 20.04.2016 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано головуючому судді Шевченко Л.В. Ухвалою суду від 25.04.2016 позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків. 22.07.2016 до суду подано уточнену позовну заяву. Ухвалою суду від 26.07.2016 відкрито провадження у справі та справу призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 01.08.2016 задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову. Ухвалою суду від 01.08.2016 задоволено заяву [PERSON] про забезпечення доказів. 01.09.2016 на адресу суду від приватного нотаріуса Кударенка В.М. надійшов договір дарування. Згідно розпорядження щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ від 26.09.2016, вищезазначену справу було передано головуючому судді Букіній О.М. у зв'язку з перебуванням судді Шевченко Л.В. у відпустці для догляду за дитиною. 19.10.2016 судом направлено запити до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в м. Києві щодо місця реєстрації відповідачів. 09.12.2016 до суду надійшла відповідь щодо місця реєстрації відповідачів. 19.12.2016 не погоджуючись з ухвалою про відкриття провадження, [PERSON] було подано апеляційну скаргу. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06.04.2017 апеляційну скаргу [PERSON] було повернуто. 25.04.2017 [PERSON] було повторно подано апеляційну скаргу на ухвалу про відкриття провадження. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20.07.2017 у відкритті провадження за апеляційною скаргою [PERSON] було відмовлено. 26.07.2017 [PERSON] було повторно подано апеляційну скаргу на ухвалу про відкриття провадження. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21.09.2017 у відкритті провадження за апеляційною скаргою [PERSON] було відмовлено. В судове засідання позивач не з'явився, проте його представником було подано заяву в якій просить справу слухати у його відсутність. Позовні вимоги підтримує та проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про день і час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Відповідно до ч. 3, 5, 8 ст. 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п'ять днів до судового засідання. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Враховуючи вимоги даної норми закону суд вважає повідомлення відповідачів про час розгляду справи належним. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи думку представника позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Проте, як вбачається з матеріалів справи, останній просить слухати справу за його відсутності та ухвалити рішення відповідно до вимог діючого законодавства. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 13.02.2008, виданого на підставі рішення Київської міської ради від 15.03.2007 № 345-13/1006, [PERSON]належала на праві власності земельна ділянки площею 0,1000 га, яка розташована на [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER] (а.с.(а.с.39,40). Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 03.02.2010 встановлено факт фактичного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю з 21.02.2005 по 28.03.2009 та розділено майно, що належало їм на праві спільної сумісної власності. Розділено майно, що належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності таким чином: [PERSON] присуджено: -? земельної ділянки площею 0, 1000 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; -? квартири 3 2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; -будинок (літера А в технічному паспорті), що не введений в експлуатацію, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] присуджено: - ? земельної ділянки площею 0, 1000 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; - ? квартири 3 2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; - будинок (літера Ж в технічному паспорті), що не введений в експлуатацію, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.9-12). Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 08.10.2010 виправлено описку в резолютивній частині вищезазначеного рішення шляхом виключення після слів - «будинок (літера А в технічному паспорті), - слова - «що не введений в експлуатацію» (а.с.13). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.03.2011 апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, а ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 08.10.2010 залишено без змін (а.с.14). Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 23.08.2013 позовні вимоги [PERSON] про виділення в натурі ? частини земельної ділянки були задоволені. Виділено [PERSON] (співвласнику 1/2 частини земельної ділянки 0, 1000 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], цільове призначення: будівництво та обслуговування будинку та господарських будівель та споруд, кадастровий номер - [NUMBER] - земельну ділянку площею 500 кв.м., що має форму неправильного багатокутника АБТСРПИКЛМНОА. Виділено [PERSON] (співвласнику 1/2 частини земельної ділянки 0, 1000 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], цільове призначення: будівництво та обслуговування будинку та господарських будівель та споруд, кадастровий номер - [NUMBER] - земельну ділянку площею 500 кв.м., що має форму неправильного багатокутника БВГДЕЖЗИПРСТБ. (а.с.25-27). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 31.10.2013 апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, а рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 23.08.2013 залишено без змін (а.с.28-31). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.01.2014 касаційну скаргу [PERSON] відхилено, а рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 23.08.2013 та ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 31.10.2013 залишено без змін. (а.с.32-33). Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 04.08.2014 в задоволенні заяви [PERSON] про роз'яснення рішення від 03.02.2010 - відмовлено (а.с.15). Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 15.12.2014 було виправлено описку в ухвалі Солом'янського районного суду м. Києва від 09.09.2014. (а.с.36) Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24.09.2014, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Скасовано ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 04.08.2014 (а.с.17). Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 17.12.2014 заяву [PERSON] про роз'яснення рішення від 03.02.2010 - задоволено. Роз'яснено, що відповідно до рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 03.02.2010 в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя [PERSON] виділено на праві власності будинок під літерою «А» за адресою: по [ADDRESS], а [PERSON] будинок під літерою «Ж» за адресою: по [ADDRESS].(а.с.18-19). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12.02.2015 апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, а ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 09.10.2014 залишено без змін. (а.с.37-38). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19.03.2015 апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, а ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 17.12.2014 залишено без змін(а.с.20-21). Згідно з вказаних вище рішень судів, які набрали чинності, вбачається, що [PERSON] належить ? частина спірної земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], яка в подальшому була виділена в натурі з визначенням певних меж її розділу. Постановою Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення" (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому судовому засіданні, в якому постановлюється рішення. Згідно з положеннями ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов'язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, право власності [PERSON] на 1/2 частини спірної земельної ділянки, як і виділ в натурі 1/2 її частини встановлено та в порядку ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Зі змісту ч. 1 ст. 70 СК України вбачається, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи з вимог ст. 718 ЦК України дарунком може бути рухоме та нерухоме майно ,яке належить дарувальнику, в тому числі майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. З матеріалів справи встановлено, що не зважаючи на те, що право власності на 1/2 частини спірної земельної ділянки належало [PERSON], 25.09.2013 [PERSON] на підставі договору дарування, що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. за реєстровим № 2460 від 25.09.2013 подарувала [PERSON] земельну ділянку площею 0,1000 га, що знаходиться по [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER] (а.с.102). Таким чином встановлено, що відповідач [PERSON], шляхом укладання договору дарування від 25.09.2013 здійснила відчуження на користь відповідача-2, в тому числі і належну позивачу на праві власності 1/2 частини спірної земельної ділянки. Тобто, відповідач-2 без законних на те правових підстав розпорядилася 1/2 частиною спірної земельної ділянки, яка їй не належала, тим самим порушила права позивача та вимоги ст.ст.717, 202,203, 215 ЦК України. Разом з тим, в іншій частині спірного договору дарування, [PERSON] розпорядилася належною їй 1/2 частини земельної ділянки на власний розсуд. Статтею 177 ЦК України передбачено, що об'єктами цивільних прав є речі, в тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Стаття 178 ЦК України встановлює, що об'єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід'ємними від фізичної чи юридичної особи. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений і без включення до нього недійсної частини. За таких обставин, суд приходить до висновку, що договір дарування від 25.09.2013 укладений між [PERSON] та [PERSON] підлягає визнанню недійсним в частині дарування 1/2 частини земельної ділянки 0,1000 га, що знаходиться по [ADDRESS], кадастровий номер: [NUMBER]. Разом з тим, в своєму позові позивач ,як на підставу визнання недійсним спірного договору дарування посилається на вимоги ст. 234 ЦК України, тобто фіктивність договору, з якими суд не погоджується. Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивний правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду Укораїни від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] на підставі договору дарування було видано свідоцтва про право власності, а саме: - земельну ділянку площею 0,03га кадастровий номер [NUMBER] свідоцтво [NUMBER], видане 05.11.2013р., видавник Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві; - земельну ділянку площею 0,07га кадастровий номер [NUMBER] свідоцтво [NUMBER], видане 05.11.2013р., видавник Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Отже, в даному випадку договір дарування від 25.09.2013 не може бути визнаний недійсним на підставі ст. 234 ЦК України, оскільки на виконання даного правочину за відповідачем-2 [PERSON] було зареєстровано право власності та видані свідоцтва про право власності на спірну земельну ділянку. Таким чином, сторонами правочину вчинено дії , які в розумінні вимог ст. 234 ЦК України свідчать про наявність правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. З урахуванням того, що суд прийшов до висновку про недійсність договору дарування в 1/2 частині спірної земельної ділянки, що належить [PERSON] та наявності рішення суду про її виділ в натурі з визначенням відповідних меж, а тому суд приходить також до висновку про визнання недійсним свідоцтво про право власності [NUMBER], видане [PERSON] на земельну ділянку площею 0,03га кадастровий номер [NUMBER], 05.11.2013 Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві та свідоцтва про право власності [NUMBER], видане [PERSON] на земельну ділянку площею 0,07га кадастровий номер [NUMBER], 05.11.2013 Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Таким чином, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене, позов [PERSON] підлягає задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, з [PERSON] та [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача сума судового збору в розмірі 826,80 грн. з кожного. На підставі наведеного,

Outcome: approved