Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

09.09.2020р.\~ [PERSON] \~звернулась до\~суду із\~позовом до [PERSON] , в якому просила визнати за нею в порядку спадкування за законом право власності на 1/4 частину квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 2-5). Ухвалою судді Наумової О.С. від 14.09.2020р. відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 30). У своєму позові [PERSON] посилається на те, що [INFO] померла її мати [PERSON] . На день її смерті позивачка була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , разом з матір`ю. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, зокрема, на частку у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Постановою державного нотаріуса Першої Дніпровської державної нотаріальної контори Білецькою В.І. від 28.07.2020р. відмовлено у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом. Відповідачем, який є одним із спадкоємців померлої, може оспорюватися право на спадкування за [PERSON] на 1/4 частини квартири, тому позов пред`являється до останнього як до спадкоємця. З урахуванням викладеного, просила позовні вимоги задовольнити. Представник позивачки [PERSON] [PERSON] (діє\~на підставі\~довіреності від\~28.02.2020р.\~ а.с.\~23-28) надав до\~суду заяву,\~в якій\~просив долучити до\~матеріалів справи\~копію свідоцтва\~про право\~на спадщину\~за законом\~від 07.04.1998р.\~та копію\~спадкової справи\~№ 359/08.\~У заяві\~клопотання про\~витребування доказів\~від Першої\~ДДНК не\~підтримав,\~позовні вимоги\~підтримав у\~повному обсязі\~і просив\~їх задовольнити,\~справу просив\~розглянути за\~його відсутності\~(а.с.\~35\~ 63). Представник відповідача [PERSON] Алексєєв О.Є. (діє\~а підставі\~ордеру серія\~№ 1002680\~від 13.09.2020р.\~ а.с.\~34) надав до\~суду заяву,\~в якій\~визнав позовні\~вимоги [PERSON] \~до [PERSON] \~про визнання\~права власності\~на 1/4\~частину квартири\~в повному\~обсязі.\~Просив справу\~слухати без\~його участі\~та без\~фіксування судового\~процесу технічними\~засобами (а.с.\~33).\~ За нормою ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Оскільки відповідач визнав пред`явлений позов і визнання позову не суперечить закону, тому суд за згодою сторін та враховуючи положення ч.ч. 3, 4 ст. 200, ст. 206 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у даному підготовчому судовому засіданні та ухвалити рішення у справі. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про переміну прізвища, імені, по батькові серії [NUMBER] від 02.04.1999р. позивачка змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] , про що в книзі реєстрації актів про переміну прізвища, імені, по батькові 02 квітня 1999 року зроблено запис № 20 (а.с. 13). Згідно зі свідоцтвом про народження серії № [NUMBER] , виданим повторно 02.04.1999р. Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська, матір`ю позивачки є [PERSON] , батьком [PERSON] (а.с. 12). Відповідно до Витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про зміну прізвища № 00027074410 від 17.07.2020р., 15.06.1999р. [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 15). [INFO] померла [PERSON] , про що Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) видано свідоцтво про смерть (повторне) від 14.07.2020р. (актовий запис № 8163 від 19.10.2007р.) (а.с. 14). Позивачка, згідно з відповіддю Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР № 14/5-6915 від 06.07.2020р., на день смерті [PERSON] ( [INFO] ) була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , разом з матір`ю (а.с. 16). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, зокрема, на частку у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Згідно з відповіддю КП «Дніпропетровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської міської ради № 3081 від 10.03.2020р., станом на 31.12.2012р. містяться відомості про реєстрацію права власності за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (ПІБ власників зазначено російською мовою згідно документа, що підтверджує право власності) на підставі свідоцтва про право власності від 04.02.1994р., виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів згідно розпорядження № 1/729-94, зареєстровано КП «ДМБТІ» ДМР та записано в реєстрову книгу № 112п за реєстровим № 59 та за [PERSON] 1/4 частину на підставі свідоцтва про право на спадщину від 07.04.1998р., виданого Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою реєстр № 7-1478, зареєстровано КП «ДМБТІ» ДМР та записано в реєстрову книгу № 308п за реєстровим № 35 (а.с. 17). Отже, право власності [PERSON] на частину квартири, яка увійшла до складу спадщини, належало померлій на підставі свідоцтва про право власності від 04.02.1994р.у, виданого Виконкомом міської ради народних депутатів згідно розпорядження № 1/729-94, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДМР та записано в реєстрову книгу № 112п за реєстровим № 59 (а.с. 18-19). Відповідну до ст. 16 ЦК України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилами ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також, у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Судом встановлено, що на день смерті [PERSON] ( [INFO] ) позивачка була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , разом з матір`ю, що підтверджується відповіддю Департамента адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР № 14/5-6915 від 06.07.2020р., а отже відповідно до ст. 1268 ЦК України [PERSON] прийняла спадщину. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. 28.07.2020р. представник позивачки [PERSON] звернувся до державного нотаріуса Першої Дніпровської державної нотаріальної контори Білецької В.І. з заявою про видачу на ім`я [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом, що відкрилась після смерті її матері, [PERSON] , померлої [INFO] , яка постійно проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . 28.07.2020р. державним нотаріусом Першої Дніпровської державної нотаріальної контори Білецькою В.І. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії видачі на ім`я [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом. Відмова нотаріуса мотивована тим, що представник позивачки пред`явив для оформлення спадщини довіреність від імені спадкоємця [PERSON] , що оформлена в Сполучених Штатах Америки, штат Невада, які не скріплені між собою таким чином, щоб унеможливити їх роз`єднання. Мінімальною вимогою для ідентифікації належності аркушів саме цій довіреності у випадку механічного скріплення степлером практика виробила проставлення щонайменше технічної печатки або штампа, щоб відбиток знаходився на кожному аркуші для їх ідентифікації у випадку механічного роз`єднання аркушів (а.с. 20). Як видно з довіреності, пред`явленою представником позивачки [PERSON] для оформлення спадщини довіреність від імені спадкоємця [PERSON] , на ній мається апостиль, учинений згідно з Гаазькою конвенцією 05.10.1961 р. (а.с. 25, переклад - 27 зв.бік). Легалізація документів та/або проставлення апостилю - це процес підтвердження походження документів. Як апостиль, так і легалізація підтверджують справжність підпису особи, що засвідчила документ. Апостиль ставиться для використання документів в країнах, які підписали Гаазьку конвенцію, яка була прийнята в 1961 році, згода на обов`язковість якої надана Законом України від 10.01.2002 року "Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів" та вступила в силу в Україні в 2003 році. Згідно з статтею 1 Гаазької конвенції ця конвенція поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави. Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються: a) документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; b) адміністративні документи; c)\~нотаріальні акти; d) офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів. Отже, у силу приписів пункту "d" частини 2 статті 1 Гаазької конвенції довіреність, видана особою приватного права, є офіційним документом та на неї поширюються вимоги цієї конвенції. Статтею 3 цієї Конвенції передбачено, що єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення апостилю компетентним органом держави, в якій документ був складений. Згідно з положеннями Конвенції, документ, на якому проставлено апостиль, не потребує ніякого додаткового оформлення чи засвідчення і може бути використаний в будь-якій іншій державі-учасниці Конвенції. Відповідно до статті 4 Конвенції передбачений в частині першій статті 3 апостиль проставляється на самому документі або на окремому аркуші, що скріпляється з документом; він повинен відповідати зразку, що додається до цієї Конвенції. Отже, для цілей прийняття документа, складеного у США та звільнення його від процедури консульської легалізації, він повинен містити апостиль або бути скріпленим з апостилем. Такий апостиль мається на довіреності, а тому указана довіреність може бути використана в Україні як державі-учасниці Конвенції. Під час розгляду цієї справи суд виходить з аналізу прецедентної практики Європейського Суду з прав людини (ЄСПЛ), яка свідчить про важливість дотримання державою принципу «правомірних або законних очікувань» та захист прав людини через призму цього принципу, так у рішенні ЄСПЛ «Федоренко проти України» суд нагадав, що відповідно до його прецедентної практики поняття «майно» може поширюватися на «наявне майно» або активи, включаючи претензії, щодо яких заявник може обґрунтовано стверджувати, що він принаймні має «законні сподівання» ефективно скористатися правом власності. Аналізуючи практику розгляду Судом справ щодо порушення права володіння майном, ми можемо зробити висновок, що поняття «майно», як і «власність», має досить широке тлумачення й охоплює цілу низку економічних інтересів (активів) як матеріальних, так і нематеріальних. Зокрема, у контексті статті 1 Першого протоколу Конвенції Судом розглядалися справи щодо порушення права власності, де об`єктами було усе «власне» майно особи, що може входити до складу спадщини, і яке можна заповісти («Маркс проти Бельгії» (the Marckx case), рішення від 27.04.1979 р., п. 64), тобто наявне майно (existing possessions). В даному випадку предметом спору є захист права позивача на наявне майно, що уже увійшло до складу спадщини, яке спадкоємець має законне сподівання отримати у спадок. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За приписами ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Позивач звернувся до суду через об`єктивні обставин, незалежні від його волі, які позбавляють його можливості оформити спадкові права і отримати спадщину належну йому земельну ділянку, а тому, з урахуванням принципу верховенства права, його право підлягає захисту судом. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про спадкування» від 30.05.2008р. № 7, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Аналогічна думка викладена в роз`ясненні наданому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0-13 від 16.05.2013р., відповідно до якого, визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008р. - у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Позивачка, як спадкоємець за законом, позбавлена можливості оформити спадкові права у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим, через свого представника, звернулась до суду з відповідним позовом про визнання права власності в порядку спадкування на 1/4 частину квартири за адресою: [ADDRESS] . Представник відповідача [PERSON] Алексєєв О.Є. (діє а підставі ордеру серія № 1002680 від 13.09.2020р.у а.с. 34) надав до суду заяву, в якій визнав позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/4 частину квартири в повному обсязі (а.с. 33). Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до абз. 3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки відповідач визнав пред`явлений позов і визнання позову не суперечить закону, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання за нею в порядку спадкування за законом право власності на 1/4 частину квартири за адресою: [ADDRESS] . Положеннями ч. 1 ст. 142 ЦПК України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що також кореспондується з частиною 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір». Позивачкою судовий збір у розмірі 1900,00 грн. був сплачений на підставі квитанції № КП/8237/1 від 08.09.2020р. на рахунок UA538999980313121206000005005 отримувача коштів УК у Собор.р.м.Дніпра/Собор.р/22030101, код отримувача 37989269, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача 899998 (а.с. 1). У зв`язку з тим, що відповідач позовні вимоги визнав одразу в першому судовому засіданні, то [PERSON] з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків сплаченого при подачі позову судового збору, що становить 950,00 грн. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивачки решту суми сплаченого судового збору у розмірі 950,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved