Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

1. Стислий виклад позиції позивача. В серпні 2018 р. позивач [PERSON] звернулася до суд з позовом до відповідача Держави Україна в особі Ізюмського управління Державної казначейської служби України Харківської області про стягнення суми шкоди. В обґрунтування позовних вимог вказала, з 21 березня 1977 року до 18 червня 2005 року вона працювала суддею Ізюмського міського та міськрайонного суду Харківської області. З червня 1987 року працювала Головою Ізюмського міського суду Харківської області, а з березня 2004 року Головою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області. Постановою Верховної Ради України 19 травня 2005 року № 2586-IV в зв`язку з поданням заяви про відставку по досягненню 65-річного віку (п. 2 ст. 126 Конституції України) [PERSON] звільнена з посади судді Ізюмського міськрайонного суду Харківської області. Наказом № 02-5/70 від 17 червня 2005 року [PERSON] відрахована зі штату Ізюмського міськрайонного суду в зв`язку з досягненням 65-річного віку . [PERSON] перебуває на обліку в Ізюмському Управлінні ПФУ отримуючи щомісячне довічне грошове утримання. За період з лютого 2015 року до лютого 2018 року включно з позивача у справі утримано податку в розмірі 74334,90 грн., що підтверджено довідкою від 27 липня 2018 року. Внаслідок здійснених відрахувань з 01 лютого 2015 року по лютий 2018 року включно [PERSON] отримувала щомісячне довічне утримання у нижчому розмірі, ніж встановлено законом. Позивачем був недоотриманий дохід у вигляді утриманого податку з пенсійних виплат, завдану шкоду, що оцінується в грошовому виразі, виходячи із сукупної суми відрахувань 74334,90 грн., яка підлягає відшкодуванню з державного бюджету. 2. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 27 серпня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку загального провадження. 18 жовтня 2018 року до суду представником третьої особи Ізюмського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області Журбою І.І. надано до суду заяву про проведення розгляду справи без їх участі. При винесенні рішення покладалася на розсуд суду.(а.с.32) 11 вересня 2018 року до суду представником відповідача - Ізюмського управління Державної казначейської служби України Харківської області - Шеремет І.М. подано відзив на позовну заяву [PERSON] де зазначено, що позовна заява є безпідставною, а саме: Пенсійний фонд утримував податки та військовий збір з щомісячного грошового утримання позивача на підставі чинного на той час нормативно-правового акту (до ухвалення Конституційним судом України відповідного рішення у справі). Вказав, що позивачем при розрахунку ціни позову допущена арифметична помилка. Згідно наданої довідки Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області від 27.07.2018р. № 476/П-14 загальна сума податку на доходи фізичних осіб складає 72628,75 грн. (сімдесят дві тисячі шістсот двадцять вісім грн. 75 коп.), що і повинно бути ціною позову. Просила вирішити питання щодо правомірності чи неправомірності (на думку позивача) утримання Пенсійним фондом України із щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці [PERSON] податку з доходів фізичних осіб на загальну суму 74334 грн. 90 коп. (Питання про відшкодування військового збору позивач вважає ставити недоречним). В задоволенні позовних вимог щодо стягнення з Державного бюджету України на користь позивача шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 74334 грн. 90 коп. суму шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним, просив відмовити.(а.с.14-17) Також 11 вересня 2018 року до суду представником відповідача - Ізюмського управління Державної казначейської служби України Харківської області - Шеремет І.М. надано клопотання про заміну неналежного відповідача, де просив змінити неналежного відповідача - Держава Україна в особі Ізюмського управління Державної казначейської служби Харківської області, код ЄДРПОУ 37283992 - на належного - Держава Україна в особі Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області, код ЄДРПОУ 40387920 та зобов'язати відповідача надати відзив на позовну заяву (висновок по фактичних обставинах справи). Залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Ізюмське управління Державної казначейської служби України Харківської області, код ЄДРПОУ 37283992. Запропонувати позивачу по справі подати додаткову заяву, згідно з якою уточнити позовні вимоги, а саме зазначити: « Стягнути з Держава Україна в особі Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області, код ЄДРПОУ 40387920 на мою користь завдану матеріальну шкоду, завдану законом, що визнаний неконституційним, у розмірі 74334 грн. 90 коп.(а.с.20-21) 09 жовтня 2018 року позивач [PERSON] надала до суду уточнену позовну заяву, де вказала, що нею допущена арифметична помилка у сумі позиву, що підлягає до стягнення, а саме сума позову складає 72128,74, а не 74334,90 гривень, крім того просила уточнити назву відповідача -Держава Україна в особі Ізюмське Управління Державної казначейської служби України Харківської області.(а.с.31) У відзиві на клопотання та заперечення відповідача позивач [PERSON] вказала, що сума позову в окремій заяві нею змінена в зв`язку з арифметичною помилкою і складає 72128,74 грн. Що стосується заміни відповідача з Держава Україна в особі Ізюмського Управління Держав казначейської служби України Харківської області на Ізюмське об`єднане Управління Пенсійного фонду України Харківської області, вважає таку заміну неможливою по такій причині: Ізюмське об`єднане Управління Пенсійного фонду України Харківській області виконувало внесені зміни до Податкового Кодексу України про утримання з фізичної особи податку. Ці кошти не зараховувались на рахунок Пенсійного фонду (3 особа в справі), а перераховувались на рахунок казначейства. Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року - зміни Податкового кодексу України про стягнення податку з щомісячного грошового утримання або пенсій фізичних осіб було визнано неконституційним, тому утримані кошти згідно ст. і 52 Конституції України підлягають відшкодуванню на користь особи, якій завдана матеріальна шкода.(а.с.30) 3. Фактичні обставини встановлені судом та зміст спірних правовідносин та мотивована оцінка аргументів, наведених учасниками та норми права, які застосував суд. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги позивача знайшли своє підтвердження та підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оскарженого права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити в своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону(ч.2.ст.5 ЦПК). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій(ч.4,5ст.12 ЦПК) Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування(ч.3 ст.82 ЦПК). Ст.152 Конституції України визначено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.Ч.3 цієї статті фізичним або юридичним особам гарантоване право на відшкодування державою у встановленому законом порядку матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними. Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Ст.22 ЦК України гарантовано право особі на відшкодування збитків завданих у результаті порушення її цивільного права. Частиною 2 цієї статті визначено, що збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Отже, поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено. Збитки позивача полягають не в його реальних втратах, яких він зазнав або зазнає, а в тих доходах, які позивач недоотримав або недоотримає внаслідок порушення його цивільного права, про що зазначив Верховний Суд України у постанові №6-237цс16 від 18 травня 2016 року. Згідно ч.3 ст.22 ЦК України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх службових повноважень. Відповідно до ст. 22, 1166, 1173,1175 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Держава України в особі Ізюмського управління Державної казначейської служби України Харківської області правильно визначена відповідачем у справі, враховуючи Положення про Державну казначейську службу України, та правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 10.01.2018 року , справа № 454/1642/16-ц. Таким чином, за умовами даного делікту, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди органом державної влади, суду необхідно з'ясувати наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме встановити факт наявності незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності, шкідливого результату такої поведінки (шкоди), причинного зв'язку між протиправною поведінкою і шкодою. Згідно з ст. 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів. Вищезазначена норма є спеціальною по відношенню до положення ст. 1173 ЦК України, оскільки для її застосування необхідні певні особливі умови, а саме: завдання шкоди в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта та визнання такого нормативно-правового акту незаконним та його скасування. Під невідповідністю нормативно-правового акту актам вищої юридичної сили слід розуміти суперечність між нормами оскаржуваного нормативно-правового акту та нормами встановленими актами вищої юридичної сили. Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VII (далі - Закон № 1166) пункт 164.2 статті 164 Кодексу доповнено новим підпунктом 164.2.19, яким передбачено включення до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять тисяч гривень на місяць, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Після запровадження у законодавстві України з 1 липня 2014 року оподаткування пенсій упродовж двох років Верховна Рада України тричі вносила зміни. Встановлення Верховною Радою України у законодавстві України оподаткування пенсій та зміни суми, з якої починається таке оподаткування, суперечить таким елементам конституційного принципу верховенства права, як правова визначеність, правова передбачуваність, правомірні очікування та справедливість, тому положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Кодексу не відповідає частині першій статті 8 Конституції України. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.(ст.8 Конституції України). Конституційний Суд України констатував, що правове регулювання у сфері оподаткування пенсій певних категорій осіб спотворює сутність обов'язку держави щодо гарантування права застрахованих осіб на пенсію, оскільки не узгоджується з принципом рівності, а також з обумовленою ним вимогою збалансування прав та обов'язків. Застосований законодавцем підхід до визначення категорій (груп) пенсіонерів, пенсії яких підлягають оподаткуванню, свідчить про порушення такого принципу. Реалізація положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Кодексу створює умови, за яких громадянин, розмір пенсії якого перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), повинен сплачувати податок, а громадянин, розмір пенсії якого є нижчим, звільнений від такого оподаткування. Тобто платники, які сплачували більші соціальні внески протягом трудової діяльності, відповідно до оспорюваного положення Кодексу повинні додатково сплачувати податок у розмірі, встановленому пунктом 167.4 статті 167 Кодексу. Викладене дає підстави для висновку, що оподаткування пенсій, починаючи від певної суми (більше десяти розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, у розрахунку на місяць), є порушенням конституційного принципу рівності за ознакою майнового стану. Крім того, у Європейській соціальній хартії 1996 року (переглянутій), яка була ратифікованаУкраїною, передбачено, що держави-сторони зобов'язані вживати заходів для забезпечення рівності між власними громадянами у сфері реалізації прав на соціальний захист, які надаються законодавством про соціальне забезпечення, докладати зусиль для поступового піднесення системи соціального забезпечення на більш високий рівень (стаття 12). Тобто, утверджуючи та забезпечуючи права осіб на соціальний захист, держава повинна в процесі виконання своїх соціальних обов'язків вживати заходів для забезпечення рівності між пенсіонерами. [PERSON] є суддею у відставці, що підтверджується копією посвідчення судді у відставці №00784.(а.с.7). Внаслідок прийняття Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VII (далі - Закон № 1166) пункт 164.2 статті 164 Кодексу доповнено новим підпунктом 164.2.19, відбулось фактичне звуження змісту та обсягу прав позивача на майно, зокрема, пенсійні виплати, на які він міг очікувати відповідно до норм законодавства чинного на момент виникнення відповідних прав. Після запровадження у законодавстві України в липні 2014 року оподаткування пенсій упродовж двох років Верховна Рада України тричі вносила зміни. Вищезазначені положення визнані неконституційними. Дійсно, норми абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2. статті 164 Податкового кодексу втратили чинність з 27 лютого 2018 року, з моменту прийняття Рішення Конституційного Суду України. Суд підтвердив неконституційність норми Податкового кодексу, що існувала з 2014 року, тобто мав місце факт триваючого порушення прав позивача, що припинено після 27.02.2018 року, зупинено здійснення відрахувань з пенсійних виплат, що підтверджено в судовому засіданні. В той же час, важливо акцентувати увагу, що позивач недоотримав дохід у вигляді утриманого податку з пенсійних виплат, що, зокрема, підтверджується діями третьої особи, що перестала здійснювати відрахування податкових зобов'язань з пенсійних виплат позивача після визнання вищезазначеного акту неконституційним. Діями відповідача, третьої особи було порушено конкретно право позивача на майно, яке розглядається як автономне поняття в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та полягає в правомірному очікуванні, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, в приватних власних інтересах, встановлених національним законодавством. Мається на увазі, що набувши право на відставку, позивач мав право очікувати отримання пенсійних виплат у розмірі визначеному законодавством на дату виникнення такого права. Зміни в законодавстві нівелюють право позивача на майно, можливість правомірного очікування доходу. Внаслідок здійснених відрахувань з 01 лютого 2015 року по лютий 2018 року позивачу завдано шкоду, що оцінюється в грошовому виразі, виходячи із сукупної суми відрахувань 72128,74 грн. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову.

Outcome: approved