Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Ковельської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ Міндоходів, з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Ковельської міжрайонної прокуратури, Реєстраційної служби Ковельського міськрайонного управління юстиції Волинської області, про звільнення майна з-під арешту, а саме квартири [ADDRESS] та скасування відповідного запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про обтяження (арешт нерухомого майна) № 359765 (реєстраційний номер обтяження 5373969). При цьому свої позовні вимоги обґрунтовував наступними обставинами. [PERSON] є співвласником житлового приміщення - квартири [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 05 березня 2013 року, яке було видано на підставі розпорядження органу приватизації № 8766 від 05 березня 2013 року. При здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, а зокрема - при проведенні перевірки об'єкта нерухомого майна за даними Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, реєстратором було виявлено запис про обтяження № 359765 - арешт нерухомого майна. Підставою для виникнення обтяження зазначено «Постанова, серія та номер: 40-024, виданий 25.07.2002, видавник - Ковельська прокуратура. Даний запис було внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 26 липня 2007 року Ковельською держнотконторою. Позивачем стверджується, що арешт на належне йому майно накладався в рамках кримінальної справи, за результатами розгляду якої його було засуджено вироком судової палати в кримінальних справах Апеляційного суду Волинської області від 29 грудня 2003 року [PERSON] до 10 років позбавлення волі з конфіскацією усього майна. 02 грудня 2009 року його було умовно-достроково звільнено з місць позбавлення волі. Позивач вважає, що відповідно до вимог ст. 126 КПК України (в редакції, чинній на момент винесення постанови про накладення арешту на майно), арешт може бути накладений лише на майно, власником якого є обвинувачений. В той час, всупереч зазначеній нормі, позивач на момент винесення постанови про накладення арешту не був власником майна, на яке накладено арешт, а саме квартири [ADDRESS]. Крім того, згідно рішення виконкому Ковельської міської ради від 20 лютого 1997 року на ім'я позивача, як основного квартиронаймача, було видано ордер на право зайняття спірної квартири, на склад сім'ї в кількості трьох осіб - позивача, його дружини [PERSON].), та сина позивача ([PERSON]). З моменту отримання ордеру та заселення вказаним вище особам квартири (20.02.1997 року) та до моменту її подальшої приватизації ними (05.03.2013 року), спірна квартира належала до державного житлового фонду. Посилаючись на норми чинного законодавства, просив звільнити майно з-під арешту, а саме квартиру [ADDRESS] та скасувати відповідний запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про обтяження (арешт нерухомого майна) № 359765 (реєстраційний номер обтяження 5373969). В ході судового розгляду справи позивач, збільшивши позовні вимоги, просив звільнити з-під арешту все належне йому нерухоме майно та скасувати відповідний запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про обтяження (арешт нерухомого майна) № 359765 (реєстраційний номер обтяження 5373969). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві. Просив заявлений позов задовольнити повністю та зняти арешт з усього майна, належного [PERSON] Представника відповідача - Ковельської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ Міндоходів у Волинській області в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час і місце розгляду справи. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Ковельської міжрайонної прокуратури, - Борзовець С.В. не заперечувала проти задоволення позову, оскільки [PERSON] в 2002 році, на час накладення арешту на його майно, не був власником квартири [ADDRESS]. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Реєстраційної служби Ковельського міськрайонного управління юстиції Волинської області, Онишкевич А.Ю. в судовому засіданні зазначила, що, згідно витягу ДРРП на нерухоме майно, на підставі постанови Ковельської міжрайонної прокуратури № 40-024 від 25 липня 2002 року, 26 липня 2004 року Ковельською державною нотаріальною конторою було накладено арешт на все нерухоме майно, належне [PERSON] Державним реєстратором реєстраційної служби Ковельського МРУЮ при реєстрації заяви щодо права власності на нерухоме майно було перенесено до Державного реєстру речових прав існуючий запис щодо обтяження в Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна обтяження. В зв'язку з наведеним, зважаючи на підстави позову, не заперечувала проти задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, пояснення представників третіх осіб, з'ясувавши обставини справи та дослідивши письмові докази, прийшов до висновку, що позов [PERSON] є підставним і таким, що підлягає до задоволення. Задовольняючи позов, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду із захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст.ст. 391, 392 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідач жодним чином не оспорив обставин, викладених позивачем, та не надав суду доказів, які спростовують позицію останнього. Так, згідно вироку апеляційного суду Волинської області від 29.12.2003 року [PERSON] засуджено до 10 років позбавлення волі з конфіскацією усього майна, яке є власністю засудженого. Як вбачається з матеріалів справи, в Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 26.07.2007 року, на підставі постанови слідчого Ковельської міжрайонної прокуратури від 25.07.2002 року у справі № 40-024, внесено обтяження на все майно, власником якого є [PERSON], номер запису про обтяження 359765 (реєстраційний номер обтяження 5373969). Як вбачається з копій аркушів паспорта громадянина України, дійсним прізвищем позивача є "[PERSON]", а не "[PERSON]", як зазначено у вказаному Реєстрі. Таким чином слід визнати, що зазначений Реєстр містить помилкові відомості щодо особи, відносно майна якої накладено арешт. Поряд з цим, згідно рішення виконавчого комітету Ковельської міської ради від 20 лютого 1997 року № 40, [PERSON] на склад сім'ї 3 особи , а саме : [PERSON], дружина - [PERSON], син - [PERSON], було видано ордер на право зайняття квартири [ADDRESS]. Дана обставина підтверджується повідомленням виконавчого комітету Ковельської міської ради № 3.14/834 від 13 травня 2013 року, та повідомленням РЖКП №1 м. Ковеля № 635 від 03 травня 2013 року. З вказаних документів вбачається, що квартира [ADDRESS], станом на 25 липня 2002 року, відносилась до державного житлового фонду. Розпорядженням органу приватизації № 8766 від 06 березня 2013 року зазначена квартира передана у приватну спільну часткову власність [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Дана обставина також підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 05 березня 2013 року. Згідно зазначеного вище Реєстру, [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 1/4 частини квартири [ADDRESS] та перебуває під арештом. Таким чином, в ході судового розгляду встановлено, що на момент приватизації позивачем квартири [ADDRESS], дія арешту на майно позивача, що був накладений слідчим Ковельської міжрайонної прокуратури в процесі розслідування кримінальної справи № 40 - 024 - 02, не мала б поширюватись на вказану квартиру, оскільки позивач вже відбув призначене судом покарання та набув права власності на квартиру після відбуття покарання. Заходи, вжиті позивачем щодо звільнення даної квартири з-під арешту, не принесли очікуваного результату з об'єктивних причин, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з 01 січня 2013 року розпочав функціонувати Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, який містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяжень, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав. Статтею 9 Закону визначено, що рішення про державну реєстрацію обтяжень, про відмову у державній реєстрації, та внесення змін до Державного реєстру прав відносить до компетенції державного реєстратора органу державної реєстрації прав. Пунктом 67 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 №703 передбачено, що для проведення державної реєстрації обтяжень речових прав на нерухоме майно документами, які підтверджують припинення обтяження, зокрема, є рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили. Оскільки зазначеною вище постановою слідчого прокуратури було накладено арешт на все майно позивача, а іншого нерухомого майна, крім зазначеної квартири, позивач не має, що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстр речових прав на нерухоме майно, тому суд вважає за необхідне скасувати арешт, накладений на все майно позивача в рамках даного кримінального провадження. Судові витрати по справі слід залишити за позивачем відповідно до клопотання останнього.

Outcome: approved