Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

11 серпня 2021 року позивачка звернулася до суду із даним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з метою дослідження зразків її крові, вона 01.07.2021 року відвідала лабораторію відповідача. Оскільки вона перебуває у стані вагітності та через своє небажання вона відмовилась надягати маску на обличчя, через що персонал зазначеної вище лабораторії відмовив їй у наданні послуг за публічним договором, чим порушив її права, як споживача. Отримавши відмову у наданні послуг, вона у приміщенні лабораторії подала письмову скаргу керівництву ТОВ «НЕЗАЛЕЖНА ЛАБОРАТОРІЯ ІНВІТРО». У відповідь на скаргу їй було повідомлено, що в обслуговування їй було відмовлено, оскільки постановою КМУ від 16.06.2021 року №611 їй заборонено перебування в громадських будинках і спорудах без вдягнутих засобів індивідуального захисту. З метою захисту своїх прав як споживача, відповідно до норм ЗУ «Про захист прав споживачів» вона звернулась зі скаргою від 03.07.2021 року до ГУ Держпродспоживслужби у Дніпропетровській області. У відповідь на скаргу їй було повідомлено, що з боку відповідача не виявлено порушень вимог ЗУ «Про захист прав споживачів». Позивачка зазначає, що її права та свободи закріплені Конституцією України і ці права та свободи не можуть бути ні яким чином обмежені. Свою відмову персонал лабораторії обґрунтував загрозою штрафу, який на них може бути накладений за обслуговування відвідувачів, які знаходяться без маски на обличчі, без посилання на жодний нормативно-правовий акт, яким би передбачались випадки застосування обмежень її прав як споживача. Таким чином, жодним нормативно-правовим актом не встановлено обмежень прав споживачів, гарантованих Конституцією України та ЗУ «Про захист прав споживачів», у випадку відмови споживача надягати на обличчя «захисну» маску, яка заважає її природному диханню як людини. Своєю відмовою співробітники відповідача посягнули на її права та свободи, гарантовані Конституцією України та ЗУ «Про захист прав споживачів». Просила суд визнати відмову ТОВ «НЕЗАЛЕЖНА ЛАБОРАТОРІЯ ІНВІТРО» у наданні їй послуг з причини не надягання нею на обличчя захисної маски такою, що порушує її права споживача, гарантовані ЗУ «Про захист прав споживачів». Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.08.2021 року суддя Кудрявцева Т.О. була визначена для розгляду даної справи. Ухвалою судді від 12.08.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 03.11.2021 року від ТОВ «НЕЗАЛЕЖНА ЛАБОРАТОРІЯ ІНВІТРО» до суду надійшов Відзив на позовну заяву, в якому відповідач не визнав позовні вимоги та просив відмовити у їх задоволенні. У відзиві посилаються на те, що позивач дійсно 01.07.2021 року відвідала відділення ТОВ «ІНВІТРО» з метою здачі медичних аналізів. Медичними працівниками відділення забору біоматеріалу позивачу було запропоновано вдягнути засіб індивідуального захисту (захисну маску або респіратор) відповідно до вимог чинного законодавства. Позивач принципово відмовилася це робити, вважаючи, що використання медичної маски порушує її конституційні права. У зв`язку з недотриманням пацієнтом встановлених у державі протиепідемічних заходів їй було відмовлено в обслуговуванні. Пояснення відповідача були надані позивачу у письмовій відповіді на її звернення до керівництва ТОВ «ІНВІТРО». Про відсутність порушень у діях відповідача при зверненні позивача зазначає й ГУ Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, до повноважень якого відноситься державний контроль за додержанням законодавства про захист прав споживачів. З початку минулого року держава приймає низку заходів, які мають за мету запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненого коронавірусом SARS-CoV-2, яка має вкрай тяжкі наслідки для людини. Дотримання запроваджених протиепідемічних правил наразі має неабияке значення для попередження зростання кількості хворих на COVID-19. 17.06.2021 року набула чинності Постанова КМУ від 16.06.2021 року №611 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України», якою продовжено дію карантину до 31.08.2021 року та запроваджений «зелений» рівень епідемічної безпеки. Відповідно до вимог Постанови КМУ від 09.12.2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненого коронавірусом SARS-CoV-2», при «зеленому» рівні епідемічної безпеки забороняється, зокрема: перебування в громадських будинках і спорудах без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема захисних масок або респіраторів, які закривають ніс та рот; діяльність суб`єктів господарювання, які обслуговують відвідувачів без одягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема захисних масок або респіраторів, які закривають ніс та рот, за винятком обслуговування за межами будівлі суб`єкта господарювання. Відповідно до ст. 29 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч.4 ст. 29 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» у рішенні про встановлення карантину зазначаються обставини, що призвели до цього, визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них. На момент звернення позивача до відповідача відсутні рішення Конституційного суду України щодо визнання положень зазначених актів КМУ неконституційними. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, з таких підстав. З тверджень позивача, вона 01.07.2021 року відвідала відділення ТОВ «ІНВІТРО» за адресою: м. Дніпро, вул. Святослава Хороброго, 38 з метою здачі медичних аналізів. Медичними працівниками відділення забору біоматеріалу позивачу було відмовлено в обслуговуванні через недотриманням [PERSON] встановлених у державі протиепідемічних заходів, а саме [PERSON] відмовилась вдягнути засіб індивідуального захисту (захисну маску або респіратор). Позивач зазначає, що використання медичної маски порушує її конституційні права, а відмова в обслуговуванні порушує її права, встановлені ЗУ «Про захист прав споживачів». Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 ЦПК України). За правилом ч. 1ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадках, передбачених цим кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. 1, 2, 3ст. 77 ЦПК України). Процес доведення полягає в обґрунтуванні того, що певні дії або події неодмінно мають своїми наслідками настання інших дій або подій, при цьому обставини вважатимуться встановленими за умови, що настання таких наслідків не є вірогідним, а є обов`язковим за таких обставин та за таких умов (постанова Верховного Суду №752/2345/16-ц від 20 березня 2019 року). У відзиві на позовну заяву, представник ТОВ «НЕЗАЛЕЖНА ЛАБОРАТОРІЯ ІНВІТРО» не заперечує обставин відмови [PERSON] в її обслуговуванні 01.07.2021 року. На підставі викладених доказів, судом встановлено, що знайшла своє підтвердження подія відмови позивачеві [PERSON] - 01.07.2021 року в обслуговуванні працівниками відділення ТОВ «НЕЗАЛЕЖНА ЛАБОРАТОРІЯ ІНВІТРО», за адресою: м. Дніпро, вул. Святослава Хороброго, 38. У зв`язку із цим, суд переходить до аналізу наявності в діях ТОВ «НЕЗАЛЕЖНА ЛАБОРАТОРІЯ ІНВІТРО» ознак протиправності відносно позивача [PERSON] , у відмові 01.07.2021 року в обслуговуванні позивачки у відділенні за адресою: [ADDRESS] . Судом встановлено, що 01.07.2021 року відразу після відмови у наданні послуг, [PERSON] в приміщення лабораторії подала письмову скаргу керівництву ТОВ «НЕЗАЛЕЖНА ЛАБОРАТОРІЯ ІНВІТРО». ТОВ «НЕЗАЛЕЖНА ЛАБОРАТОРІЯ ІНВІТРО» надало [PERSON] відповідь від 07.07.2021 року №193 на скаргу, згідно якої роз`яснило заявнику вимоги законодавства. Зазначило зокрема, що 17.06.2021 року набула чинності Постанова КМУ від 16.06.2021 року №611 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України», якою продовжено дію карантину до 31.08.2021 року та запроваджений «зелений» рівень епідемічної безпеки. Відповідно до вимог Постанови КМУ від 09.12.2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненого коронавірусом SARS-CoV-2», при «зеленому» рівні епідемічної безпеки забороняється, зокрема: перебування в громадських будинках і спорудах без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема захисних масок або респіраторів, які закривають ніс та рот; діяльність суб`єктів господарювання, які обслуговують відвідувачів без одягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема захисних масок або респіраторів, які закривають ніс та рот, за винятком обслуговування за межами будівлі суб`єкта господарювання. Крім того, 03.07.2021 року [PERSON] звернулась зі скаргою до ГУ Держпродспоживслужби у Дніпропетровській області. ГУ Держпродспоживслужби у Дніпропетровській області надало [PERSON] відповідь, що 17.06.2021 року набула чинності Постанова КМУ від 16.06.2021 року №611 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України», якою продовжено дію карантину до 31.08.2021 року та запроваджений «зелений» рівень епідемічної безпеки. Відповідно до вимог Постанови КМУ від 09.12.2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненого коронавірусом SARS-CoV-2», при «зеленому» рівні епідемічної безпеки забороняється, зокрема: перебування в громадських будинках і спорудах без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема захисних масок або респіраторів, які закривають ніс та рот; діяльність суб`єктів господарювання, які обслуговують відвідувачів без одягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема захисних масок або респіраторів, які закривають ніс та рот, за винятком обслуговування за межами будівлі суб`єкта господарювання. Таким чином, дії працівників лабораторії є цілком правомірними та такими, що відповідають вимогам діючого законодавства. Так, право кожного громадянина на охорону здоров`я та медичну допомогу встановлено статтею 49 Конституції України. В статті 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» №1645-ІІІ від 06 квітня 2000 року визначено, що карантин - це адміністративні та медико-санітарні заходи, що застосовуються для запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб. Відповідно до ч.1 ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року № 1645-III карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. У рішенні про встановлення карантину зазначаються обставини, що призвели до цього, визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них, підстави та порядок обов`язкової самоізоляції, перебування особи в обсерваторі (обсервації), госпіталізації до тимчасових закладів охорони здоров`я (спеціалізованих шпиталів). Карантин встановлюється на період, необхідний для ліквідації епідемії чи спалаху особливо небезпечної інфекційної хвороби. На цей період можуть змінюватися режими роботи підприємств, установ, організацій, вноситися інші необхідні зміни щодо умов їх виробничої та іншої діяльності. Відповідно до п. 2-3 Розділу X «Прикінцеві положення» вказаного Закону № 1645-III тимчасово, на період здійснення заходів щодо запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), передбачених карантином, встановленим Кабінетом Міністрів України, з урахуванням епідемічної ситуації, можуть бути запроваджені обмежувальні протиепідемічні заходи щодо фізичних осіб. За порушення встановлених обмежувальних протиепідемічних заходів особи несуть відповідальність згідно із законом. Постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з 1 серпня 2020 року по 31 грудня 2020 року установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва, м. Севастополя (далі - регіони) карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та від 20 травня 2020 р. № 392 Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Пунктом 10 зазначеної Постанови КМУ на території України на період дії карантину забороняється: 1) перебування в громадських будинках і спорудах, громадському транспорті без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно; 17.06.2021 року набула чинності Постанова КМУ від 16.06.2021 року №611 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України», якою продовжено дію карантину до 31.08.2021 року та запроваджений «зелений» рівень епідемічної безпеки. Відповідно до вимог Постанови КМУ від 09.12.2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненого коронавірусом SARS-CoV-2», при «зеленому» рівні епідемічної безпеки забороняється, зокрема: -перебування в громадських будинках і спорудах без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема захисних масок або респіраторів, які закривають ніс та рот; -діяльність суб`єктів господарювання, які обслуговують відвідувачів без одягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема захисних масок або респіраторів, які закривають ніс та рот, за винятком обслуговування за межами будівлі суб`єкта господарювання. Вказана норма, за висновками суду, не є обмеженням конституційних прав особи, є профілактичним заходом, затвердженим на виконання ст.29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", який має на меті захист життя і здоров`я інших людей, право на що гарантоване ст.ст.27,49 Конституції України. В свою чергу, судом відхиляються доводи позивача [PERSON] щодо того, що постанови КМУ, якими введено карантин, вважаються такими, що не можуть регулювати правовідносини між громадянами, їх можна не виконувати, оскільки тільки в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватись окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Органами держаної влади, уповноваженими на введення воєнного або надзвичайного стану, не приймалися відповідні про введення воєнного або надзвичайного стану. Відповідно до ч. 4 ст. 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» акти Кабінету Міністрів України, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності". Відповідно до ч.1 ст.52 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» постанови Кабінету Міністрів України, крім постанов, що містять інформацію з обмеженим доступом, набирають чинності з дня їх офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими постановами, але не раніше дня їх опублікування. Судом встановлено, що постанови Кабінету Міністрів України, якими введено та продовжено карантин на території України, зокрема Постанова Кабінету Міністрів України від 16 червня 2021 року № 611 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України», зокрема до Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», офіційно опубліковані, а тому є чинними. Якщо позивач вважає, що при прийнятті постанов КМУ про введення та продовження карантину на території України, порушено порядок їх прийняття, то відповідно до ч.8 ст. 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» може оскаржити у встановленому законом порядку. Докази визнання позивачем наведених постанов КМУ незаконними в судовому порядку, суду не надані. Постановою головного державного санітарного лікаря України № 17 від 09.05.2020 затверджено Тимчасові рекомендації щодо організації протиепідемічних заходів при торгівлі продовольчими (окрім ринків) та непродовольчими товарами на період карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Ці Тимчасові рекомендації розроблені з метою протидії поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) під час торгівлі продовольчими та непродовольчими товарами та повинні враховуватися суб`єктами господарювання з метою запобігання ускладненню епідемічної ситуації. Допуск відвідувачів та перебування у закладі дозволяється лише у респіраторі або захисній масці, так щоб були покриті ніс та рот. Згідно з частинами першою, другою статті 633 Цивільного кодексу України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Частиною 5 цієї статті 633 Цивільного кодексу визначено, що Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору. Згідно ч.1 ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів» за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами. Відповідно до ч. 4 ст. 4 Цивільного кодексу України актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України. Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону. Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України №1236 від 09 грудня 2020 року встановлено правила перебування в громадських будинках і спорудах, громадському транспорті для усіх без виключення осіб із застосуванням засобів індивідуального захисту. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1.Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2ст. 13 ЦК України). Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність дискримінації позивача як споживача при відмові укласти з нею договір про надання послуг через недотримання нею вимог, встановлених підзаконним нормативно-правовим актом. Враховуючи те, що не знайшов підтвердження належними та допустимими доказами факт порушення прав та законних інтересів позивача, не доведено протиправність дій відповідача, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання відмови ТОВ «НЕЗАЛЕЖНА ЛАБОРАТОРІЯ ІНВІТРО» надати послугу з причин недотримання позивачем протиепідемічних заходів. За таких обставин суд приходить до висновку, що законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] немає. Відповідно до ст.141 ЦПК України, беручи до уваги, що позивач був звільнений від сплати судового збору за подання цього позову до суду, в задоволені його позову відмовлено, суд вважає необхідним судові витрати зі сплати судового збору у цій справі віднести за рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed