Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

14.09.2018 р. позивач [PERSON] звернувся до суду позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частини квартири, в якому просить визнати право власності позивача на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та стягнути з відповідача судовий збір. 14.09.2018 р. відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, зазначена цивільна справа передана в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Лазаренко В.В. 05.11.2018 р. ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва Лазаренко В.В. позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 20.11.2018 р. до суду надійшла уточнена позовна заява [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на 1/2 частини квартири, відповідно до якої позивач просить: встановити факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] з січня 2005 р. по липень 2016 р.; визнати право власності позивача на 1/2 частини квартири [ADDRESS] ; стягнути з відповідача судовий збір. В обґрунтування позову посилається на те, що з січня 2005 р. по липень 2016 р. він та [PERSON] проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, спільно планували та провадили своє дозвілля, та це, на думку позивача свідчить про перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу в органах державної реєстрації актів цивільного стану. При цьому, він та відповідач не перебували в інших зареєстрованих шлюбах. Вказані обставини, як вважає позивач, підтверджуються поясненнями їхніх спільних знайомих та сусідів, зокрема це [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Крім того, факт того, що сторони були співмешканцями підтверджується листом Солом`янського управління поліції м. Києва за листопад 2017 р. 09.11.2006 р. сторони обвінчалися в Церкві Різдва Пресвятої Богородиці с. Кіндійка м. Херсон. Позивач зазначає, що за весь час перебування у фактичних шлюбних відносинах відповідач працювала лише близько року, в основному вона вела та займалася домашнім господарством, при цьому основним та головним годувальником та здобувачем коштів в сім`ю був позивач. Вказує також на те, що за весь період позивач більше ніж 20 разів за власні кошти вивозив відповідач за кордон на відпочинок, з них 5 разів - до США, по 4 рази - в Таїланд та Єгипет, 4 рази - в ОАЕ, та інші країни Європи та далекого сходу, що підтверджується відмітками погранслужби в закордонних паспортах про виїзд з України та відмітками про перебування в інших країнах. 27.12.2006 р. на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори за реєстраційним номером 1-2542, сторонами була придбана трикімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 65 кв.м., яка була оформлена на відповідачку - [PERSON] , що підтверджується реєстраційним посвідченням № [NUMBER] , виданим Київським МБТІ 24.01.2007 р. Відповідно до висновку про вартість майна від 05.09.2018 р. ТОВ «Експерт-Альянс», ринкова вартість, вказаної квартири становить 1 147 000,00 грн., тому вартість 1/2 частина цієї квартири становить 573500,00 грн. В липні 2016 р. сторони припинили фактичні шлюбні відносини. Таким чином позивач вважає, що оскільки вказана квартира була придбана в період перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах за спільні кошти, тому є їхньою спільною сумісною власністю і підлягає розподілу порівну, у зв`язку з чим він і звернувся з даним позовом. 28.12.2018 р. ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва Лазаренко В.В. відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання права власності на 1/2 частини квартири, та призначено підготовче судове засідання. 05.03.2019 р. відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання права власності на 1/2 частини квартири, передана в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. 12.11.2019 р. ухвалою суду, постановленої не виходячи до нарадчої кімнати, до участі у справі залучено: в якості відповідача - [PERSON] , в якості третьої особи - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Караєву Саміру Ельхан Кизи. 12.11.2019 р. представником [PERSON] - адвокатом Коваленко А.В. подано відзив на позовну заяву. У поданому відзиві (запереченні) на позовну заяву, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечуючи щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, посилається на наступне. Відповідач вважає, що вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю є необґрунтованими, надані позивачем копії свідоцтва про вінчання, довіреності від 27.10.2006р. якою відповідач уповноважує позивача «зняти з обліку в органах ДАІ м. Києва і продати належний Відповідачці автомобіль», копії закордонних паспортів і т.д. - не дають підстав для встановлення факту проживання однією сім`єю, оскільки в вищезазначених документах відсутні необхідні докази, які підтверджували б такий факт, а саме ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат і т.д. Крім того, вважає, що вимоги про визнання права власності на 1/2 частини спірної квартири не підлягають до задоволення, оскільки станом на день звернення позивача до суду така квартира йому не належить, враховуючи, що відповідно до Договору дарування від 28.09.2016 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Караєвою С.Е. власником квартири є [PERSON] . 15.11.2019 р. ухвалою суду за заявою позивача забезпечено позов шляхом накладення арешту на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 65 кв.м., житловою площею 44,3 кв.м., яка належить на праві власності [PERSON] 02.12.2019 р. до Солом`янського районного суду м. Києва представником позивача - адвокатом Шевченко О.М., подано відповідь на відзив, в якому він відхиляє наведені відповідачем у відзиві заперечення, аргументуючи це наступним. При укладенні договору дарування спірної квартири відповідачем [PERSON] були порушені вимоги ЦК України в частині розпорядження спільним майном, для визнання правочину недійсним, підлягають застосуванню норми ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України (на час дарування спірне майно перебувало у спільній сумісній власності, позивач, як співвласник, не надавав згоди на відчуження спірного майна). Наслідком недійсності правочину є вимога про скасування запису про державну реєстрацію права власності на майно за [PERSON] . При цьому, на думку представника позивача, оскільки позивач не мав наміру відчужувати належну йому частку у квартирі, повноваженнями щодо відчуження відповідача [PERSON] не наділяв, й відповідно дії останньої не відповідали волі позивача, а також те, що позивач не схвалив в подальшому вчинений правочин, тому вважає, що належне позивачеві майно вибуло поза його волею, а тому частина спірної квартири підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь позивача відповідно до ст. 388 ЦК України. 21.09.2020 р. ухвалою суду за клопотанням представника позивача витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Караєвої Саміри Ельхан Кизи належним чином завірені копії документів, на підставі яких 28.09.2016 р. посвідчувався договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , за реєстровим номером №1708. 05.10.2020 р. до Солом`янського районного суду м. Києва подано заяву позивача про зміну предмета позову, відповідно до якої просить: - встановити факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу у період з 04 липня 2006 року по липень 2016 року; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частки квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1042366380389); - визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений 28.09.2016 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Караєвою С. Е., зареєстрований в реєстрі за № 1708; - скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на об`єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] (номер запису про право власності: 16675631 від 28.09.2016 р.); - витребувати у [PERSON] у власність [PERSON] 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Обґрунтовуючи подану заяву позивач посилається на те, що після відкриття провадження по справі, а саме 04.11.2019 р., зі змісту інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, позивачу стало відомо про відчуження відповідачем [PERSON] спірної квартири на користь свого сина [PERSON] , у зв`язку з чим виникла необхідність зміни предмету позову. Позивач зазначає, що основною вимогою, від задоволення якої залежить можливість задоволення інших позовних вимог - є встановлення факту проживання сторін сім`єю, без реєстрації шлюбу. На думку позивача, оскільки квартиру [ADDRESS] було придбано в період спільного проживання, така квартира є спільною сумісною власністю позивача та відповідача [PERSON] . Зазначає також те, що при укладенні спірного договору дарування відповідачем [PERSON] були порушені вимоги ЦК України в частині розпорядження спільним майном, порушено мої майнові права та законні інтереси, тому такий договір повинен бути визнано судом недійним, наслідком чого є вимога про скасування запису про державну реєстрацію права власності на майно за [PERSON] . Відчуження спірного майна (квартири), на думку позивача відбулось на користь [PERSON] , який не міг не знати про сімейні стосунки своєї матері зі позивачем та набуття нею спірного майна в період перебування в шлюбних відносинах, про що [PERSON] достовірно було відомо при укладенні договору відчуження та перевірки обсягу прав на це у дарувальника. Позивач вважає, що оскільки він не мав наміру відчужувати належну йому частку у квартирі, повноваженнями щодо відчуження відповідача [PERSON] не наділяв та не відповідало волі позивача, а також те, що позивач не схвалив в подальшому вчинений правочин, тому належне позивачу майно вибуло поза його волею, а тому частина спірної квартири підлягає витребуванню з володіння [PERSON] на користь позивача відповідно до ст. 388 ЦК України. 05.10.2020 р. до Солом`янського районного суду м. Києва подано заяву приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Караєвої Саміри Ельхан Кизи про надання копій витребуваних документів на підставі ухвали суду від 21.09.2020 р. 23.11.2020 р. ухвалою суду, постановленої не виходячи до нарадчої кімнати закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали у повному обсязі, просили його задовольнити, посилаючись на підстави, викладені у позовній заяві та надані докази. В судовому засіданні відповідач та представник відповідача проти задоволення позову заперечили у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позов та наданих доказах. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Караєва Саміра Ельхан Кизив в судове засідання не з`явилась, про місце, день та час судового засідання повідомлялась у встановленому порядку, через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи у її відсутність. Заслухавши пояснення учасників процесу та показання свідків, розглянувши подані документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується скарга, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення скарги по суті, суд приходить до наступного висновку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про вінчання 09.11.2006 р. [PERSON] та [PERSON] обвінчалися в Церкві Різдва Пресвятої Богородиці с. Кіндійка м. Херсон. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 27.12.2006 р., посвідченого державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Буждиганчук Є.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 1-2542 [PERSON] купила у [PERSON] квартиру [ADDRESS] . 28.09.2016 р. на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Караєвою С.Є., зареєстрованого в реєстрі за № 1708, [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Стаття 3 СК України визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 р. № 5-рп/99). Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя є шлюб (частина перша статті 36 СК України). Разом з тим, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Частиною другою статті 74 СК України передбачено, що на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу «Право спільної сумісної власності подружжя». Отже, до майна, що було набуте під час проживання осіб однією сім`єю, застосовуються положення сімейного законодавства, які регулюють правові відносини з приводу права спільної сумісної власності подружжя. Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що стаття 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб,розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. № 11 роз`яснено, що при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене питання неодноразово було предметом вирішення Верховним Судом, та зроблено правові висновки, зокрема у постановах від 21.02.2019 р. у справі № 522/4152/15-ц, від 13.02.2019 р. у справі № 347/1292/16-ц, від 30.01.2019 р. у справі № 360/2244/15-ц, від 10.06.2021 р. у справі № 404/2332/15. Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до правового висновку, що міститься в Постанові Верховного суду України від 08.06.2016 р. у справі № 6-2253цс15, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. З роз`яснень п. 23 Постанови Пленуму ВС України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Пунктом 30 вказаної вище Постанови передбачено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідністю взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК України. Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно з ч. 2 ст. 369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Згідно з частинами 1 та 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 р. у справі № 372/504/17 виклала правовий висновок про те, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину (за обставинами справи - договір іпотеки) позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи ? контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. В обґрунтування позовних вимог про встановлення факту сумісного проживання, перебування у фактичних шлюбних відносинах, визнання квартири спільним майном подружжя та визнання права власності на 1/2 частину квартири [PERSON] зазначає, що проживав з [PERSON] без реєстрації шлюбу з липня 2006 р. по липень 2016 р. Відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що вони з позивачем не проживати однією сім`єю, а лише час від часу зустрічались. Проте, факт проживання [PERSON] із [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з липня 2006 р. по липень 2016 р., ведення спільного господарства підтверджуються показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які в судовому засідання підтвердили, що позивач та відповідач [PERSON] спільно проживали в спірній квартирі, позивач працював, а [PERSON] займалась домашнім господарством. Свідки неодноразово відвідували їх вдома, разом святкували дні народження, позивач разом з [PERSON] відвідували її батьків в м.Херсоні, спільно подорожували. [PERSON] їм розповідала, що позивач в 2006 році купив спірну квартиру. Позивач проводив ремонт в квартирі, добудував балкон, разом придбавали меблі. В 2006 році відбувся обряд вінчання в м.Херсоні, були запрошені гості на святкування. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що в 2006 році позивач та відповідач [PERSON] обвінчались, відповідач переїхала до м.Києва з Херсону, в м.Києві купила квартиру, з [PERSON] спільно не проживали, зустрічались, спільно відпочивали. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що з 2007 року є сусідкою [PERSON] , неодноразово чула сварки між [PERSON] та позивачем, який приходив до відповідачки. Суд оцінює критично показання свідків [PERSON] та [PERSON] щодо періодичних зустрічей позивача та відповідачки, оскільки вони суперечать іншим зібраним та наявним в матеріалах справи доказам. Також, факт проживання [PERSON] із [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу підтверджується спільними закордонними подорожами, про що свідчить копії закордонних паспортів сторін з наявними візами та відмітками про перетин державного кордону України та кордонів іноземних держав (ОАЕ, США, Туреччина) в один і той самий час. Відповідно до листа Управління внутрішніх справ по Камчатському краю від 24.04.2008 року про направлення пенсійнї справи, встановлено, що лист надіслано [PERSON] на адресу: [ADDRESS] . Також в 2017 році відповідач [PERSON] зверталась до Солом`янського управління поліції ГУНП у місті Києві з приводу протиправних дій з боку колишнього співмешканця [PERSON] та виселення з квартири, що підтверджується листом начальника управління від 11.2017 № 79986/125/55/05-2017. При цьому, суд вважає, що проведення церковного обряду вінчання між [PERSON] та [PERSON] в сукупності з іншими доказами свідчить про існування фактичних шлюбних відносин між сторонами. В той же час, на підтвердження заперечень [PERSON] щодо відсутності факту проживання однією сім`єю з [PERSON] та наявність лише дружніх відносин, не було надано жодних належних та допустимих доказів. При цьому, докази на які посилається позивач, щодо підтвердження факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і суд вважає їх достатніми для прийняття рішення щодо факту проживання однією сім`єю [PERSON] із [PERSON] без реєстрації шлюбу в період з липня 2006 р. по липень 2016 р. За вказаних обставин, суд також приходить до висновку щодо визнання спільною сумісною власністю набутою за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] із [PERSON] квартиру [ADDRESS] , яка придбавалась для потреб сім`ї. При вирішенні питання щодо поділу майна та визначення часток сторін у праві спільної сумісної власності на квартиру, суд враховує, що відповідачем у відповідності до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України не представлено суду жодних доказів та належних обґрунтувань, які б у відповідності до ст. 70 Сімейного кодексу України давали підстави для відмови у визнанні за позивачем права власності на 1/2 частину спірної квартири, відступлення від засад рівності часток подружжя у спірному майні, а також, що внесок відповідача у придбання квартири за особисті кошти був більшим або повністю сплаченим за її кошти. В зв`язку з вищезазначеним, слід визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року у справі № 430/1281/14-ц (провадження № 61-43510сво18) зазначено, що: «При розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитись з об`єктом, тобто з тим, що відчужується. Предмет правочину є іншою правовою категорією, а саме - об`єктом, а не його частиною. Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки - лише за її наявності (після зміни правового режим спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). В такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог статті 362 ЦК України про переважне право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору купівлі-продажу). Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому. Договір дарування спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому». Оскільки договір дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] від 28.09.2016 р., укладений між [PERSON] та [PERSON] без нотаріально посвідченої згоди [PERSON] , який є співвласником спірної квартири в силу вимог ст. 60 СК України і така обставина не спростована, то оскаржуваний договір відповідно до вимог статей 203, 205, 215 ЦК України визнається судом недійсним. Так, ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» установлено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). При цьому, це є підставою для скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Разом з тим, вимога позивача про витребування спірної квартири з володіння [PERSON] не підлягає задволенню, оскільки за позивачем визнано право власності на 1/2 частину квартири та не потребує судового захисту шляхом витребування спірної квартири з володіння відповідача. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 8257,4 грн. підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача.

Outcome: partial