Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-21 00:00:00

[PERSON] 30 березня 2017 року звернувся до суду , зазначивши, що є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 11,83 га. Дана земельна ділянка була передана у користування [PERSON] за договором оренди № 172 від 26 грудня 2011 року. Договір укладено на 15 років Відповідно до п. 9 договору, орендна плата за договором складає 3% від грошової оцінки земельної ділянки. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки на день укладання складає 145153,3 грн. Орендна плата виплачується з урахуванням індексу інфляції протягом року, починаючи з 1 вересня поточного року( п.п. 10, 11 договору). Орендар зобовязаний своєчасно сплачувати орендну плату. Договором передбачена відповідальність за невиконання сторонами покладених обовязків ( п. 36 договору). Позивач посилається, що орендар порушує умови договору і у 2014, 2015 та 2016 роках не сплачує орендну плату. Крім того, у ці роки орендар не обробляє земельні ділянки взагалі ,а в березні 2017 року [PERSON] звернулась до позивача, пропонуючи укласти договір суборенди через неспроможність виконувати взяті на себе за договором обовязки. Позивач вважає, що відповідач не виконує взяті обовязки, чим грубо порушує умови договору, тому просить суд розірвати укладений договір та стягнути заборгованість за орендною платою за 2014-2016 роки в сумі 8635,41 грн. Позивач [PERSON] додатково звернувся з уточненою позовною заявою, вказуючи, що відповідачка з 2011 року не виконує взяті на себе обовязки орендаря та не використовує взяту в оренду земельну ділянку за призначенням. Так, вона не обробляє землю, не виплачує орендну плату. У березні 2017 року відповідач звернулась до позивача з пропозицією укласти договір суборенди, посилаючись, що не зможе обробляти земельну ділянку самостійно. Позивач розцінює таку поведінку орендаря як підставу до розірвання договору оренди, бо відповідачка не виконує взяті на себе за договором зобовязання. Рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 20 червня 2017 року позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення заборгованості з орендної плати задоволений частково . Розірваний договір оренди землі за № 172, укладений 26 грудня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] . Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість з орендної плати за 2014 рік 4354 ( чотири тисячі триста пятдесят чотири) гривні 60 копійок. В іншій частині позову - відмовлено. Стягнути з [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 790 (сімсот дев'яносто )гривень 40 копійок. В апеляційній скарзі представник відповідача [PERSON]- [PERSON] просить скасувати рішення суду, вважає його незаконним. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що для дострокового розірвання договору оренди землі з підстав невикористання орендарем земельної ділянки за цільовим призначенням необхідно довести обставини істотного порушення договору внаслідок такої бездіяльності, що призвело до погіршення стану сільськогосподарської землі, що у судовому засіданні встановлено не було, а що стосується розірвання договору внаслідок несплати орендної плати за договором, то має бути встановлено системне порушення , тобто два та більше випадків несплати. Крім того, порушення умов договору у вигляді нецільового використання земельної ділянки встановлені судом виключно показами свідків,що не відповідає вимогам закону, інших належних доказів на підтвердження цього факту судом встановлено не було. Суд, в порушення вимог процесуального законодавства, вийшов за межі заявлених позовних вимог та прийшов до висновку про розірвання договору оренди земельної ділянки з підстав незаконної передачу відповідачем спірної земельної ділянки третім особам, хоча заявлений позов таких позовних вимог не містить. В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав , просив її задовольнити, рішення суду скасувати. Позивач у засідання апеляційного суду не зявилися,про день та час розгляду справи повідомлена належним чином телефонограмою. Від нього надійшло клопотання розглядати справу у його відсутність. Відповідно до статті 305 ЦПК України неявка в судове засідання сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом. Тому апеляційний суд розглядає справу у відсутність позивача. Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду в частині спору про розірвання договору скасуванню з ухваленням нового рішення, виходячи за наступного. Судом встановлено і це не оспорюється сторонами, що [PERSON] є власником земельної ділянки, площею 11,83 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Мирнодолинської сільської ради Олександрівського району Донецької області відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 720622, виданого 26 травня 2008 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01081650143 . Кадастровий номер земельної ділянки : 1420384400010000409 ( а.с 5). 26 грудня 2011 року між сторонами був укладений договір оренди землі, за яким [PERSON] передав [PERSON] в оренду земельну ділянку сільськогосподарського призначення, площею 11,83 га, що розташована на території Мирнодолинської сільської ради. Відповідно до п. 8договору, строк дії оренди визначений у 15 років. Укладений договір оренди був зареєстрований у Олександрівському районному відділі Донецької регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 26 грудня 2011 року за № 142038444000172 (а.с. 6-8). Передача земельної ділянки орендарю відбулась за актом прийому-передачі (а.с. 9) Звертаючись в суд з позовом про розірвання договору оренди земельної ділянки і стягнення грошової суми, позивач посилається, що з 2014 року він не отримує орендну плату. Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що невиплата орендної плати мала місце у 2014,2015,2016 роках, але оскільки у період 2015-2016 року позивач став обробляти земельну ділянку самостійно, стягнув заборгованость по орендній платі лише за 2014 рік. Рішення в цієї частині позивачем не оскаржується. Доводи апеляційної скарги відповідача про необґрунтованість рішення суду в цієї частині не заслуговують на увагу , оскільки не ґрунтуються на законі. Відповідно до ст.1 Закону України «Про оренду землі» , оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. За ст. 13 цього ж Закону, договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Стаття 21 Закону України «Про оренду землі» ,передбачає , що розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Згідно ст. 96 ЗК України, встановлено обовязок землекористувачів, у тому числі орендарів, своєчасно сплачувати орендну плату за користування землею. Відповідно зі ст. 24 Закону України «Про оренду землі», орендодавець землі має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати. Пункт 9 договору оренди від 3 березня 2009 року передбачає, що розмір орендної плати складає 3% від нормативної грошової оцінки вартості землі та строк її виплати до 1 вересня поточного року ( а.с. 6). Відповідачем не було надано належних доказів, що свідчать про виплату орендної плати за договором оренди за 2014 рік. Наявні у матеріалах справи документи податкової звітності, відповідно до яких відповідач сплатила податки з цієї орендної плати , факт проведення розрахунку з позивачем не підтверджують. Посилання у скарзі на ті обставини, що правові підстави для стягнення заборгованості відсутні, оскільки позивач не зверталася до відповідача з письмовими претензіями про виплату заборгованості не ґрунтуються на законі, оскільки законом не передбачено обовязкове досудове врегулювання спору. Що стосується задоволення позовних вимог про розірвання договору оренди , то колегія суддів не може погодитися з правовими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного. З урахуванням ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суду суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, ті якими доказами вони підтверджуються ; чи є інші фактичні дані , які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин . Згідно зі ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом,звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічне положення міститься і у частині 1 ст.3 ЦПК України. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України. Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, що беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ст.118 ЦПК України, позов предявляється до суду шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом 30 березня 2017 року та уточнив свої позовні вимоги 2 червня 2017 року (а.с.79-81), просив суд розірвати укладений між сторонами 3 березня 2009 року договір оренди з тих підстав, що відповідач з 2011 року не виконує взяті на себе зобовязання по обробці земельної ділянки відповідно до її цільового призначення ( а саме взагалі не використовує земельну ділянку за призначенням), а також систематично порушує умови договору в частині своєчасної оплати орендної плати(а.с.90). Ухвалюючи рішення в цієї частині суд першої інстанції прийшов до висновку, що підстави для визнання недійсним договору оренди земельної ділянки через несплату орендної плати відсутні, так як відсутня систематичність такого порушення. Відповідно до вимог ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Рішення суду першої інстанції позивачем не оскаржується та апеляційний суд переглядає рішення суду лише в межах доводів апеляційної скарги відповідача. Що стосується правових висновків суду в частині розірвання договору оренди земельної ділянки , то апеляційний суд вважає необхідним зазначите наступне. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України ,договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що, у відповідності до ст. 6 цього Кодексу ,сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 95 Земельного кодексу України, землекористувачі мають право самостійно господарювати на землі. Права та обовязки орендаря визначені у ст. 25 Закону України «Про оренду землі», зокрема, право орендаря самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі. До обовязків орендаря входить, зокрема, приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобовязання мають виконуватися належним чином, належними сторонами, у передбачений законом чи договором спосіб та термін, за відповідною ціною і інше. Згідно з частиною першою статті 24 Закону Про оренду землі, орендодавець має право вимагати від орендаря безпосереднього використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором, що означає безпосереднє здійснення господарської діяльності самим орендарем. Відповідно до ст.25 Закону України «Про оренду землі» орендар земельної ділянки має право самостійно господарювати на землі. За змістом частини першої статті 32 Закону Про оренду землі, договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору. При цьому підстави розірвання договору оренди земельної ділянки внаслідок порушення цільового використання земельної ділянки,передбачені ст.24 Закону «Про оренду землі» та порушення безпосереднього використання земельною ділянкою орендарем з передачею цих функцій третім особам, передбачені ст.25 Закону це дві різні самостійні підстави розірвання договору оренди земельної ділянки. Суд, першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги позивача про розірвання договору оренди земельної ділянки, виходив з того, що відповідач передану їй в оренду земельну ділянку сама безпосередньо не обробляла, фактично передала право чоловіку самостійно господарювати на землі, що не уповноважена була робити без погодження з орендодавцем. Проте, такі позовні вимоги позивачем заявлені не були, суд першої інстанції,в порушення вимог діючого цивільно-процесуального законодавства вийшов за межі заявлених позовних вимог, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Вирішуючи позовні вимоги позивача в частині розірвання договору оренди земельної ділянки з підстав зазначених позивачем у позові , а саме, через використання земельної ділянки не за її цільовим призначенням або взагалі не використання, апеляційний суд виходить з наступного. Статтею 5 Земельного Кодексу України визначені основні принципи земельного законодавства, серед яких зазначено принцип раціонального використання та охорони земель. Раціональним вважається таке використання сільськогосподарських земель, у ході якого забезпечується одержання сталих високих урожаїв сільськогосподарських культур, запобігання необґрунтованому вилученню земель зі сфери сільськогосподарського виробництва для потреб інших галузей народного господарства, збереження та підвищення родючості ґрунтів, охорона навколишнього середовища. Згідно зі статтею 141 ЗК України підставою припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам, використання земельної ділянки не за цільовим призначенням. За правилами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути розірваний або змінений за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору. Аналогічна норма закріплена і в статті 31 Закону України "Про оренду землі". Згідно із частиною першою статті 32 Закону України "Про оренду землі" на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обовязків, передбачених статтями 24, 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження обєкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України. Отже, на момент укладення договору оренди земельної ділянки істотними умовами договору визначено, зокрема, й умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду і умови збереження стану обєкта оренди. Відповідно до ст.60 ЦК України кожна сторона повинна довести у суді ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обгрунтовуючи позовні вимоги в цієї частині позивач зазначала, що з осені 2014 року відповідач взагалі перестала обробляти належну їй земельну ділянку, вона залишилася покинутою та у 2015 та 2016 роках позивач стала обробляти ділянку самостійно. Проте, будь-яких доказів, що тривалим невикористанням належній їй земельної ділянки сільськогосподарського призначення відповідач як орендар порушила істотні умови договору, що призвело до порушення режиму використання земельної ділянки, забурянення та інше позивач суду не надала. Договір оренди земельної ділянки може бути розірвано в односторонньому порядку з підстав її використання орендарем земельної ділянки не за цільовим призначенням внаслідок істотного порушення умов договору, що призвело до випадкового знищення чи пошкодження обєкта оренди. Само по собі нецільове використання як і взагалі невикористання за призначенням не може бути підставою для розірвання договору оренди земельної ділянки. Позивач не довела суду, що тривалим невикористанням земельної ділянки відповідачем як орендарем порушені істотні умови договору, що призвело до порушення режиму використання земельної ділянки. Відповідно п.4 ч.1 до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що рішення суду в частині розірвання договору оренди земельної ділянки слід скасувати та у задоволенні позовних вимог в цієї частині відмовити, проте позивач не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про розірвання договору оренди з інших правових підстав.

Outcome: partial