Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

[PERSON] через свого представника [PERSON] звернулась до суду із позовом до ДП «Одеська залізниця» про стягнення коштів. Просила стягнути з ДП «Одеська залізниця» на її користь кошти в розмірі 9746,23 грн. та судові витрати. В обґрунтування позову позивач [PERSON] посилалась на такі обставини. За результатами проведеної 19.03.2014 р. інвентаризації у матеріально - відповідальної особи [PERSON] (її чоловіка) було виявлено нестачу товарно - матеріальних цінностей та складено акт. Наказом начальника дистанції колії від 02.04.2014 р. № 157 сума встановленої нестачі з урахуванням ПДВ складає 120891,92 грн. та повинна утримуватися в розмірі 20% від заробітної плати з її чоловіка. Оскільки вона разом із чоловіком працюють у відповідача, то їй також було запропоновано утримувати кошти з її заробітної плати, для цього необхідно було написати відповідну заяву. 24.04.2014 р. вона подала заяву про проведення відрахувань з її заробітної плати коштів на відшкодування матеріальної шкоди, завданої нестачею товарно - матеріальних цінностей, виявленою 19.03.2014 р. внаслідок проведення інвентаризації по ПД-11 ст. Кублич.У звязку з чим з квітня 2014 р. по травень 2015 р. з її заробітної плати було утримано 9746,23 грн. 06.05.2015 р. вона подала до відповідача заяву про припинення утримувань з її заробітної плати на відшкодування матеріальної шкоди, завданої її чоловіком, у звязку з тим, що вона написала заяву під впливом помилки та обману і просила повернути їй уже утримані кошти. Листом від 16.06.2015 р. за № 04/559 відповідач повідомив її про часткове задоволення заяви в частині припинення відрахувань із заробітної плати з червня 2015 р., а в поверненні коштів відмовив, посилаючись на те, що кошти утримувалися на підставі заяви, яку вона подала 24.04.2014 р. Згідно з ч. 1 ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Відповідно до ч. 2 ст. 130 КЗпП України при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Матеріальна відповідальність становить собою обовязок однієї сторони трудового договору - працівника або власника відшкодувати іншій стороні шкоду у встановленому законом порядку, заподіяну внаслідок винного, протиправного невиконанняабо неналежного виконання трудових обовязків. Субєктами матеріальної відповідальності є працівник (її чоловік) і роботодавець (відповідач). Підставою для притягнення працівника до матеріальної відповідальності є наявність прямого дійсного збитку, завданого підприємству (установі, організації), де він працює, внаслідок порушення покладених на нього трудових обов'язків. Згідно з ст. 136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, а керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника.Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до суду. Отже, трудовим законодавством встановлений виключний порядок притягнення працівника до матеріальної відповідальності за завдану ним шкоду внаслідок порушення покладених на нього трудових обов'язків. В даному випадку, враховуючи суми збитків, відповідач повинен був звернутися з позовом до суду з вимогою про їх стягнення з її чоловіка. Вона не є працівником, який відноситься до категорії матеріально - відповідальних осіб, не порушувала покладених на неї трудових обовязків, до відповідальності не притягувалась, а тому утримання з неї коштів за дії іншої особи є незаконним. Крім того, згідно із ст.9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними. У подальшому представником позивача [PERSON] до суду була подана заява про уточнення позовної вимоги, в якій він просив стягнути з відповідача на користь [PERSON] кошти в розмірі 8783, 21 грн., оскільки в позові помилково була вказана інша сума 9746,23 грн. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилась, проте її інтереси в судовому засіданні представляв [PERSON] За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача [PERSON] Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав повністю, посилаючись на обставини, зазначені у позовній заяві. Представник відповідача ДП «Одеська залізниця» [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала повністю та пояснила, що позивач [PERSON] сама ініціювала питання про відрахування коштів із її заробітної плати та розпорядилась своїми коштами, відрахування проводилось на підставі заяв [PERSON], за весь період відрахування розмір його не оскаржувався. А відповідно до ст. 25 Закону України "Про оплату праці" забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі,дослідивши письмові докази: копії довідки про заробітну плату [PERSON] від 19.03.2015 р. № 91, заяв [PERSON] від 24.04., 15.05. та 23.06.2014 р. про відрахування коштів із заробітної плати, заяви [PERSON] від 06.05.2015 р. про припинення відрахування коштів із заробітної плати та повернення раніше відрахованих коштів, відповіді [PERSON] дистанції колії № 5 від 16.06.2015 р. № 04/559 на заяву [PERSON] від 06.05.2015 р., повідомлення про заробітну плату [PERSON] за березень травень 2015 р., інші письмові докази, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити повністю з таких підстав. Судом встановлено, що позивачем [PERSON], яка працює сигналістом ПД-11 [PERSON] дистанції колії № 5 Одеської залізниці, на імя керівника були подані заяви про відрахування з її заробітної плати коштів на відшкодування матеріальної шкоди внаслідок нестачі товарно - матеріальних цінностей, виявленої при проведенні інвентаризації по ПД-11 ст. Кублич та завданої її чоловіком [PERSON], який на той час працював шляховим майстром. 24.04.2014 р. у своїй заяві вона просила утримувати із її заробітної плати 1200 грн. щомісячно. 15.05.2014 р. у своїй заяві вона просила утримувати всю її заробітну плату. Вказана заява реалізована не була. 23.06.2014 р. в одній своїй заяві вона просила утримувати з червня 2014 р. по листопад 2014 р. 20 % її заробітної плати. 23.06.2014 р. у другій своїй заяві вона просила утримувати з листопада 2014 р. 50 % її заробітної плати. Доказів того, що вказані заяви були написані позивачем [PERSON] під впливом тиску чи обману зі сторони відповідача [PERSON] дистанції колії № 5 Одеської залізниці, позивачем та її представником у судовому засіданні надано не було. Утримання проводилось відповідно до поданих позивачем [PERSON] заяв, у звязку з чим з квітня 2014 р. по травень 2015 р. з її заробітної плати було утримано 8783,21 грн. 08.06.2015 р. відповідачем [PERSON] дистанцією колії № 5 Одеської залізниці була отримана заява позивача [PERSON] про припинення утримувань коштів з її заробітної плати за нестачу в її чоловіка [PERSON], оскільки заява нею була написана під впливом обману та помилки, і про повернення їй вже утриманих коштів. Листом від 16.06.2015 р. за № 04/559 відповідач повідомив позивача про припинення відрахувань із заробітної плати з червня 2015 р. відповідно до поданої нею заяви та про відсутність підстав для повернення раніше відрахованих коштів, оскільки їх утримання здійснювалось на підставі особистої заяви з дотриманням вимог чинного законодавства. Суд вважає, що утримання коштів із заробітної плати [PERSON] проводилось з дотриманням вимог чинного законодавства. Так, статтею 25 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством. За змістом ст. ст. 317 ч.1, 319 ч. ч. 1, 2 ЦК України власник розпоряджається своїм майном, в тому числі грошовими коштами, на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону. Позивачем [PERSON] було виявлено бажання розпорядитись власною заробітною платою таким чином, щоб частина коштів відраховувалась в рахунок погашення нестачі, виявленої у її чоловіка [PERSON] На підтвердження такого волевиявлення позивач власноруч подавала на імя керівника відповідача [PERSON] дистанції колії № 5 Одеської залізниці заяви від 24.04., 15.05. та 23.06.2014 р. (дві заяви). Відрахування із заробітної плати позивача [PERSON] проводились не за ініціативою підприємства, а за заявою позивача, розмір та тривалість відрахувань позивачем за весь період відрахувань не оскаржувались. Крім того, такі відрахування не погіршували умови праці позивача порівняно з трудовим законодавством, розмір заробітної плати, передбачений трудовим договором, не зменшувався. Тому у задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Outcome: dismissed