Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-22 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], в якому просить ухвалити судове рішення, яким визнати, що [PERSON], [INFO], являється біологічним батьком [PERSON], [INFO], та внести в актовий запис № 2317 від 16 жовтня 2015 року, складений відділом державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області, про народження [PERSON] відомості про відповідача як про батька дитини; судові витрати та витрати на правову допомогу віднести за рахунок відповідача. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач і відповідач познайомилася вкінці травня 2014 року в соціальній мережі. В середині червня вони зустрілися особисто у м.Івано-Франківськ, де позивач працювала, а відповідач проживав і навчався. Між ними виникла симпатія, і вони все літо провели разом - гуляли по місту, ходили в гості до друзів, їздили в гори. Оскільки за цей період часу позивач і відповідач зблизилися, знайшли багато спільного між собою, то з серпня 2014 року вони мали інтимні стосунки. Вони зустрічалися до грудня 2015 року, та весь цей період між ними була близькість. [PERSON] з братом винаймала квартиру, де [PERSON] неодноразово залишався ночувати. У січні 2015 року позивач дізналася, що вагітна. Оскільки [PERSON] був єдиним мужчиною позивача, то сумніву з приводу батьківства у неї не виникало взагалі, а тому вона відразу ж повідомила йому про свою вагітність. [PERSON] в той час не було в місті, всі розмови відбувалися по телефону - він поцікавився терміном вагітності і був спантеличений. Однак, коли повернувся, і вони зустрілися, реакція [PERSON] була цілком нормальною - він казав, що хоче сина, вибрав йому ім»я «[PERSON]», розмовляв по телефону з мамою позивача, запевнив її, що він визнає дитину. З моменту повідомлення про вагітність позивач і відповідач зустрічалися ще протягом 2 тижнів. [PERSON] не наважувався повідомити своїй мамі про майбутню дитину, проте позивач переконала його, що це необхідно. Після розмови зі своєю матір»ю, відповідач просто зник - не приходив, не відповідав на телефонні дзвінки, а батькам позивача по телефону сказав, що сумнівається у своєму батьківстві. У березні 2015 року позивач попросила відповідача повідомити інформацію про групу крові та резус-фактор, необхідну для надання у жіночу консультацію, проте відповідач вимагав, щоб позивач більше його не турбувала. В період вагітності та пологів відповідач позивачем та дитиною взагалі не цікавився, не забирав їх з пологового будинку, не надав жодної матеріальної допомоги. 13 жовтня 2015 року позивач народила сина [PERSON]. В день народження [PERSON], позивач повідомила про це відовідача SMS-повідомленням. Однак, батько дитини - відповідач у справі, відмовився у добровільному порядку подавати заяву до відділу реєстрації актів цивільного стану про визнання батьківства. А тому, у свідоцтві про народження [PERSON] та в актовому записі про його народження № 2317 від 16.10.2015 року, вчиненому відділом ДРАЦС Івано-Франківського МУЮ, в графі "Батько" зазначено «[PERSON]» - тобто ім'я та по батькові біологічного батька дитини, а прізвище її. Таким чином, державна реєстрація народження [PERSON] проведена відповідно до ч.1 ст. 135 СК України: при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Протягом всієї вагітності та після народження дитини відповідач уникає спілкування та зустрічей з позивачем та дитиною, до дитини не приходить, не цікавиться її існуванням, будь-якої підтримки чи допомоги не надає. Сина позивач виховує самостійно, хоча чітко впевнена, що його батьком є саме відповідач. Свої стосунки з [PERSON] із самого початку позивач будувала на основі довіри та взаємної поваги. Вони не просто зустрічалися, а будували спільні плани, які давали позивачу підстави вірити у серйозні наміри [PERSON] на спільне життя. В даний час позивачу неприємно та образливо вислуховувати ті характеристики, які незаслужено дає їй мати [PERSON], прикро, що людина, до якої в позивача були почуття, покинула її з дитиною, не заступився та відвернувся від них. Звернення в суд з цією заявою викликане бажанням [PERSON] довести свою чесність та визначити, що її син має батька, не дивлячись на те, що відповідач цього не визнає. 31 травня 2016 року ухвалою суду відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання батьківства та внесення до актового запису про народження дитини відомостей про батька. 29.09.2016 року відповідач по справі подав заперечення на позовну заяву, в якому просив відмовити позивачу в повному обсязі в задоволенні всіх заявлених вимог. В запереченні вказує, що даний позов повністю заперечує, оскільки [PERSON] не зазначено жодних доказів, в тому числі і письмових медичних документів, які б засвідчували перебіг її вагітності, яка могла відбутися в час їхніх статевих стосунків, а тому позов є необґрунтованим і незаконним. Відповідач не заперечує, що між ним і позивачем були дружні стосунки, в тому числі і статева близькість. Вважає, що [PERSON] було відомо про вагітність до їхньої останньої зустрічі 09.01.2015 року, на якій вона дуже переконливо наполягала, переслідуючи намір вступити з відповідачем в статеві стосунки, як це було неодноразово до жовтня 2014 року, а потім поставити перед фактом уже наявної вагітності, з розрахунку, що відповідач не буде вникати в деталі. Ухвалою суду від 24 жовтня 2016 року до участі в розгляді даної справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області (адреса: вул. Галицька, 25, м. Івано-Франківськ). Ухвалою суду від 30 листопада 2016 року за клопотанням представника позивача в справі призначено судово-медичну (молекулярно-генетичну) експертизу. Проведення експертизи доручено експертам Київського міського бюро судово-медичної експертизи МОЗ України, що знаходиться за адресою: м.Київ, вул.Докучаєвська, 4. Провадження по справі зупинено на час проведення експертизи. 18.05.2017 року позивач подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила ухвалити судове рішення, яким визнати, що [PERSON], [INFO], являється біологічним батьком [PERSON], [INFO], та внести в актовий запис № 2317 від 16 жовтня 2015 року, складений відділом державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області, про народження [PERSON] відомості про відповідача як про батька дитини, з видачею нового свідоцтва про народження; стягнути з [PERSON], [INFO], в її користь на утримання їхнього неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], аліменти в твердій грошовій сумі розмірі 2 тис. грн. щомісяця, починаючи з 13 жовтня 2015 року та продовжувати їх стягнення до досягнення дитиною повноліття; стягнути з [PERSON], [INFO], в її користь 11 519 грн. документально підтверджених судових витрат. Заява про збільшення позовних вимог мотивована тим, що висновком судово-медичної генетичної експертизи Київського міського клінічного бюро СМЕ №457 від 06.04.2017 року доведено біологічне батьківство [PERSON] відносно [PERSON]. А відповідно до ст.ст. 150, 180 Сімейного кодексу України батьки зобов»язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров»я, фізичний, духовний та моральний розвиток, утримувати її. Згідно ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов»язки щодо своїх дітей. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дітей, не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов»язків щодо дітей. Ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» зобов»язує обидвох батьків виховувати дитину, піклуватись про її здоров»я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя, праці, розвивати її особистість, повагу до прав, свобод людини та громадянина. Оскільки відповідач у справі не визнавав дитини, то, відповідно, і матеріального утримання не надавав. На пояснення причини неявки в експертну установу, представники відповідача надіслали туди повідомлення про те, що відповідач перебуває за кордоном. У судовому засіданні відповідач особисто підтвердив, що перебував за кордоном. Наведений факт доводить, що відповідач є матеріально забезпеченою людиною та має можливість утримувати власну дитину. Наскільки позивачу відомо, їхній син єдина дитина у відповідача, інших утриманців він не має. Відповідач працездатний, фізично здоровий, їздить за кордон та має змогу надавати матеріальну допомогу синові. Оскільки розмір його заробітків позивачу невідомий, то вона має підстави просити призначити йому сплату аліментів в твердій грошовій сумі розмірі 2 тис. грн. щомісяця до досягнення дитиною повноліття. До цього часу всі витрати по утриманню дитини позивач несла самостійно, в підтвердження чого надано суду квитанції. За цей час син декілька разів хворів та перебував на лікуванні. Забезпечувати нормальне життя синові позивачу допомогали її батьки. І тепер буде цілком справедливо, якщо біологічний батько дитини візьме на себе передбачену Законом відповідальність за неї. Крім того, відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Від моменту народження сина [PERSON], позивач намагалася переконати відповідача взяти на себе відповідальність за нього. Однак відповідач ухилявся від зустрічей, уникав телефонних розмов, відмовлявся одержувати судові повістки, не з»являвся в судові засідання. У судовому засіданні відповідач підтвердив, що потерпав від тиску на нього з боку позивача та з боку її родичів (мами, тата, сестри і брата), які намагалися переконати його взяти на себе відповідальність за дитину. Таким чином, із свого боку позивач вжила всіх заходів щодо одержання від відповідача матеріального утримання на їхнього сина, а тому має всі підстави просити суд про стягнення аліментів від моменту народження [PERSON], тобто з [INFO] року. В ході судового розгляду справи позивачем понесено наступні судові витрати: судовий збір з комісійними банку - 556,71 грн. (551,20 + 5,51), квитанція від 20.05.2016 року; вартість судово-медичної генетичної експертизи з комісійними банку - 6700,15 грн. (6620,70 + 79,45), квитанція №3134090 від 13.03.2017 року; вартість проїзду позивачки до місця та з місця проведення експертизи - 231,30*2= 462,78, квитки на пасажирський потяг; витрати на правову допомогу - 3800 грн., квитанції №19 від 20.05.2016 року та № 061545 від 15.05.2017 року. Таким чином, стягненню з відповідача підлягає 11 519 грн. документально підтверджених судових витрат. Відповідач подав до суду заперечення на заяву про збільшення позовних вимог, в якому просив відмовити в задоволенні заяви [PERSON] щодо нього про збільшення позовних вимог в повному обсязі. Дане заперечення мотивовано тим, що позивач свої вимоги обґрунтовує з посиланням на висновок експерта № 457 від 13 березня - 6 квітня 2017 року Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи, яким нібито доведено його біологічне батьківство народженого позивачем сина [PERSON], [INFO] року народження. Крім цього, матеріальне положення відповідача, за яким як стверджує позивач, він спроможний оплачувати щомісячно аліменти в сумі 2 тисячі гривень, нею визначається за інформацією про поїздки відповідача за кордон та відсутністю у нього на утриманні інших осіб. З такими позовними вимогами відповідач не погоджується, оскільки вони є передчасними і не обґрунтованими. Висновок експерта № 457 від 13 березня - 6 квітня 2017 року є упередженим, оскільки, на переконання відповідача, експерт перевищив свої повноваження, відповідаючи на питання, що були поставлені перед експертами в ухвалі суду від 30 листопада 2016 року, а саме, що нібито батьківство відповідача відносно [PERSON], є практично доведеним. Тоді, коли питання доведення батьківства є прерогативою суду і не відноситься до компетенції експерта. Щодо сьогоднішнього матеріального стану, відповідач хоче звернути увагу суду, що на даний час він постійного місця проживання не має і не працює, стабільного доходу у нього теж немає. Відповідач знаходиться в пошуку постійного місця роботи, не виключаючи за межами України, чим і пояснюються його поїздки за кордон, де у нього було одноразове тимчасове місце роботи. Крім цього, відповідач проживає з матір'ю [PERSON], [INFO], яка є пенсіонеркою, отримує мінімальну пенсію, однак на даний час продовжує працювати. Фактично відповідач перебуває на її утриманні. За таким обставин, відповідач вважає, що заява [PERSON] щодо нього про збільшення позовним вимог є передчасною і необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню. Ухвалою суду від 16 серпня 2017 року за клопотанням відповідача [PERSON] в справі повторно призначено судово-медичну (молекулярно-генетичну) експертизу. Проведення експертизи доручено експертам КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи», що знаходиться за адресою: м. Одеса, пров. Валіховський, 4. Провадження по справі зупинено на час проведення експертизи. 15.12.2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Згідно з підпунктом 9 пункту 1 Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Враховуючи вищевикладене, справа № 342/498/16-ц (Провадження № 2/342/9/2018) розглядається за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу. У зв'язку із тим, що під час відкриття провадження у справі була відсутня норма, що зобов'язувала суд визначитися, за правилами якого позовного провадження (загального чи спрощеного) буде розглядатися справа, суд вважає за необхідне зазначити, що вказана справа розглядається за правилами загального позовного провадження. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали збільшені позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задоволити. Відповідач та його представник в судовому засіданні 23.01.2018 року збільшені позовні вимоги визнали частково. [PERSON] не заперечує, щоб визнати, що він являється біологічним батьком [PERSON], [INFO], та внести в актовий запис № 2317 від 16 жовтня 2015 року, складений відділом державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області, про народження [PERSON] відомості про нього як про батька дитини. Також не заперечив щодо стягнення з нього в користь позивача 11 519 грн. документально підтверджених судових витрат. Крім того, вказав, що згідний сплачувати в користь позивача аліменти на утримання їхнього неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], проте в меншому розмірі, оскільки він ніде не працює. А також стягнення аліментів розпочати із зверненням позивача до суду із заявою про збільшення позовних вимог, а не з моменту народження дитини, як просила позивач. В судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області не з'явився із невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, свідка, дослідивши докази в їх сукупності та взаємозв'язку встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у близьких відносинах з [PERSON], яка [INFO] року народила сина - [PERSON], свідоцтво про народження якого видане 16 жовтня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис № 2317 від 16.10.2015 року. У вказаному свідоцтві у графі батьки зазначені: батько - [PERSON], мати - [PERSON]. Запис про батька дитини у актовому записі про її народження було вчинено за заявою матері, у відповідності до ст.135 СК України. В юридичному шлюбі [PERSON] та [PERSON] не перебували. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є матір'ю [PERSON]. Їй було відомо про той факт, що влітку 2014 року, її син зустрічається із дівчиною, яку звали [PERSON]. Вона була проти їх зустрічей. Пізніше син повідомив їй, що [PERSON] вагітна. Вона намагалась зустрітись із родичами, однак їй відмовили. Відповідно до висновку експерта № 457 від 30.11.2016 року Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи МОЗ України, молекулярно-генетичним дослідженням встановлено, що вірогідність підтвердження біологічного батьківства [PERSON] відносно [PERSON] складає велечину не менш ніж 99,99%; біологічне батьківство [PERSON] відносно [PERSON] практично доведено. З висновку експерта КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» № 99 слідує, що молекулярно-генетичним аналізом ДНК встановлено, що громадянин [PERSON], [INFO] р.н. може являтися біологічним батьком дитини [PERSON], [INFO], народженої громадянкою [PERSON], [INFO], з ймовірністю 99,99999 %; таким чином, батьківство практично доведене. Дослідивши висновки вищезазначених експертиз, суд приходить до висновку, що вони відповідають вимогам цивільно-процесуального законодавства, яке регламентує проведення таких експертиз, є належно вмотивованими, і суд не вбачає підстав сумніватися в їхній достовірності. Відповідач [PERSON] визнав своє біологічне батьківство відносно [PERSON], [INFO] та не заперечив внести в актовий запис № 2317 від 16 жовтня 2015 року, складений відділом державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області, про народження [PERSON] відомості про нього як про батька дитини. Згідно приписів ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до вимог ст.121 СК України права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. За приписами ч.2 ст.125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини або за рішенням суду. Відповідно до ст.128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений матір'ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Згідно ст.52 Конституції України, діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. У відповідності до ч.8 ст.7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. В силу ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч.1 ст.126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, та і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Положеннями п.4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», роз'яснено, що справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні. У таких справах позови осіб, зазначених у ч.3 ст.128 Сімейного кодексу України приймаються до судового розгляду, якщо дитина народжена матір'ю, яка не перебуває у шлюбі, немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду і запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень учинено за прізвищем матері, а ім'я та по батькові дитини записано за вказівкою матері; спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану (далі - органи РАЦС) спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини; іншою особою, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Преамбула та ст. 7, 9, 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння, дитина, наскільки це можливо, повинна знати своїх батьків, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню. З метою гарантування і сприяння здійсненню прав, викладених у Конвенції, держави-учасниці надають батькам належну допомогу у виконанні обов'язків по вихованню дітей. Статтями 3, 4 Декларації про соціальні і правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, прийнятою резолюцією Генеральної Асамблеї від 3 грудня 1986 року передбачено, що турбота про дитину лежить насамперед на її власних батьках. Згідно ст.134 Сімейного кодексу України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове свідоцтво про народження. Відповідно до п.п. 20 п.1 Розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/2 з відповідними змінами, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. Відповідно до п.2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 року № 96/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 р. за № 55/18793, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2, роз'яснено судам, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд вважає обґрунтованими, правомірними та законними позовні вимоги [PERSON] про визнання батьківства [PERSON] відносно [PERSON], та внесення змін до актового запису № 2317 від 16 жовтня 2015 року, що не порушують прав чи інтересів будь-яких інших осіб, у зв'язку з чим підлягають задоволенню в повному обсязі, при визнанні їх відповідачем. Враховуючи специфіку виконання рішення суду про визнання батьківства, суд визначає порядок його виконання і зазначає, що дане рішення після набрання законної сили є підставою для внесення до актового запису № 2317 від 16 жовтня 2015 року, складеного відділом державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області про народження [PERSON] відомостей про відповідача - [PERSON], [INFO], як про батька дитини - [PERSON], [INFO] року народження. Крім того, судом встановлено, що дитина [PERSON], [INFO] року народження проживає разом з позивачем, що стверджено довідкою № 31 від 15.04.2016 року, виданою КП «Городенка-Житлосервіс». Відповідач в добровільному порядку коштів на утримання дитини не надає. Конституцією України визначено основні права й обов'язки держави та громадян щодо забезпечення захисту дітей. Зокрема, згідно з ч.2 ст.51 Основного Закону - батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до положень Конвеції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 р. (ратифікована Україною 27 лютого 1991р.) дитина, враховуючи її фізичну й розумову незрілість, потребує спеціальної охорони та турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Відповідно до положень ч.8 ст.7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із ч.1 ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до положень ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Обов'язок батьків утримувати дітей до досягнення останніми повноліття визначено статтею 180 СК України. Статтею 184 Сімейного кодексу України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. За правилами ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач не довела, що за своїм матеріальним становищем відповідач здатний сплачувати аліменти у визначеному нею розмірі, а тому суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача аліментів у розмірі по 2000 гривень щомісячно на утримання сина [PERSON], [INFO] року народження, та приходить до висновку, що з нього слід стягнути аліменти у меншому розмірі. При визначенні розміру аліментів суд, приймаючи до уваги обставини, визначені ст. 182 Сімейного кодексу України, величину прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, встановленого законодавством, а також те, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері так і батька, приходить до висновку, то позов слід задовольнити частково, стягувати з відповідача в користь позивача аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі по 1000 грн. щомісяця на утримання сина [PERSON], [INFO] року народженнядо досягнення дитиною повноліття. При цьому, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання дитини з 13 жовтня 2015 року, не можуть судом бути задоволені. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. При цьому відповідно до ч. 2 вказаної статті, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. Суд приходить до висновку, що позивач не надала суду доказів в підтвердження необхідності стягнення з відповідача аліментів від дня народження дитини, а саме вчинення позивачем заходів щодо одержання аліментів з відповідача, які вона не могла отримати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати, а тому позовні вимоги в частині стягнення аліментів підлягають частковому задоволенню. Позивач звернулася до суду із заявою про збільшення позовних вимог 18.05.2017 року, тому з цього дня слід присудити стягнення аліментів і проводити до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць слід звернути до негайного виконання. Крім цього, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені і документально підтверджені останньою судові витрати в сумі 11519 грн. На підставі ст.ст. 121, 125-126, 128, 134, 141, 180, 182, 184, 191 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial