Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] та Юр`ївської селищної ради Юр`ївського району Дніпропетровської області про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позову позивач зазначив, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] . Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який належав [PERSON] на підставі рішення виконкому Павлоградської районної ради народних депутатів № 110 від 21.03.1989 року, при цьому остання не оформила свідоцтво про право власності на будинок. [PERSON] мала двох дітей: [PERSON] та [PERSON] . Однак, [PERSON] помер [INFO] , тобто до смерті [PERSON] , а [PERSON] померла [INFO] . [PERSON] як син померлого [PERSON] та онук [PERSON] прийняв спадщину у вигляді житлового будинку шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. В свою чергу відповідачі [PERSON] та [PERSON] як доньки та спадкоємці за законом після смерті [PERSON] на думку позивача не можуть претендувати на спірний житловий будинок, оскільки їх мати за життя не прийняла спадщину після смерті [PERSON] . Для отримання свідоцтва про право на спадщину на спірний житловий будинок позивач звернувся до приватного нотаріуса Григор`євої О.Л., але остання постановою від 01.10.2020 відмовила у вчиненні вказаної нотаріальної дії, оскільки неможливо підтвердити родинні відносини між [PERSON] та [PERSON] , а також у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа, який підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Так, свідоцтво про народження [PERSON] , яке б підвереджувало родинні відносини «мати-син» між ним та [PERSON] , втрачено, а згідно з архівною довідкою № Б-188-2020 від 15.09.2020, виданою Державним архівом Дніпропетровської області, у книзі реєстрації актів цивільного стану Жемчужненської сільської ради Юр`ївського району Дніпропетровської області за 1938 рік міститься актовий запис № 51 про народження [INFO] дитини чоловічої статі на ім`я « [PERSON] », мати - « [PERSON] ». Отже, не збігається ім`я та по батькові спадкодавиці [PERSON] з ім`ям та по батькові особи, вказаної в актовому записі про народження [PERSON] у графі «мати». Враховуючи те, що відсутні документи, які підтверджують родинні відносини «мати-син» між [PERSON] і [PERSON] , та відповідно родинні відносини «баба-онук» між позивачем та [PERSON] , а також у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на будинок, [PERSON] не має можливості оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку та змушений звернутись до суду. На підставі викладеного, позивач просить встановити факт родинних відносин між ним та [PERSON] , [INFO] , померлою [INFO] , а саме, що [PERSON] , [INFO] , є онуком [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] . Визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] . 02.11.2020 у цивільній справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання на 16.11.2020. Позивач у підготовче засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив слухати справу за його відсутності, при цьому підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача Юр`ївської селищної ради Юр`ївського району Дніпропетровської області у підготовче судове засідання не з`явився, однак надав суду заяву, в якій просив провести судове засідання за його відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Відповідачки [PERSON] та [PERSON] у підготовче судове засідання не з`явились, кожна окремо надали суду заяву, в яких просили розглянути справу за їх відсутності, проти позову не заперечували. Суд, перевіривши матеріали справи та доводи, викладені в позовній заяві, з`ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть (а.с. 54). Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Оскільки спадкодавець померла до 01 січня 2004 pоку, застосуванню до відносин спадкування підлягають норми чинного на той час законодавства - Цивільного кодексу Української PCP 1963 року. Статтею 524 ЦК Української РСР передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно зі статтею 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю (стаття 529 ЦК УРСР). Як виходить з матеріалів справи, до кола спадкоємців першої черги за законом після смерті [PERSON] належать її донька, [PERSON] та син, [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Жемчужненською сільською радою Павлоградського району Дніпропетровської області [INFO] , [PERSON] помер [INFO] , тобто до смерті [PERSON] (а.с.18). В той же час, [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Павлограду Павлоградського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області 22.02.2016 (а.с. 17). Із свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Жемчужненською сільською радою Павлоградського району Дніпропетровської області 10.01.1966, виходить, що позивач [PERSON] є сином померлого [PERSON] , а отже внуком [PERSON] (а.с. 16). Таким чином позивач належить до спадкоємців першої черги за законом після смерті [PERSON] як її онук. Згідно приписів статті 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до статті 549 ЦК України визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Із системного аналізу положень статей 548, 549 ЦК Української РСР слід дійти висновку, що для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Відповідно до статті 553 ЦК Української РСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Таким чином, неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. Надаючи оцінку факту прийняття позивачем спадщини у вигляді житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , суд виходить з такого. Згідно з довідкою № 271, виданою виконавчим комітетом Юр`ївської селищної ради Юр`ївського району Дніпропетровської області 20.10.2020, [PERSON] з 22.11.1990 зареєстрований та проживає по теперішній час за адресою: [ADDRESS] (а.с. 21). За довідкою № 110 від 26.06.1991, виданою виконавчим комітетом Жемчужненської сільської ради народних депутатів Павлоградського району Дніпропетровської області, рішенням виконкому № 32 від 02.01.1991 господарство [PERSON] переведено на [PERSON] (а.с. 22). Також в матеріалах справи наявна платіжна квитанція від 23.07.1993, яка підтверджує замовлення [PERSON] послуг з інвентаризації спірного житлового будинку (а.с. 31). З огляду на вказані докази суд доходить висновку, що позивач на час відкриття спадщини - 16.03.1993 проживав у спадковому житловому будинку та фактично вступив у володіння та управління цим майном. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням, а тому зі змісту цієї норми виходить, що спадкоємець приймає (або не приймає) спадщину в повному обсязі. Отже, за правилами статті 549 ЦК РСР [PERSON] як спадкоємець за законом після смерті [PERSON] прийняв спадщину у вигляді житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , шляхом вступу у фактичне управління та володіння вказаним майном. Водночас, щодо прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] суд зазначає таке. Як виходить з довідки № 1188, виданої виконавчим комітетом Юр`ївської селищної ради Юр`ївського району Дніпропетровської області 29.09.2020, [PERSON] з 25.08.1980 по день смерті [INFO] проживала разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с 49). Таким чином, [PERSON] на час відкриття спадщини хоча й проживала разом зі спадкодавицею за однією адресою, однак не в спадковому будинку. При цьому, суду не надано будь-яких доказів вступу [PERSON] у фактичне управління чи володіння спадковим майном. Згідно з пунктом 124 глави ІІІ Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції від 31 жовтня 1975 р. N 45/5 (яка діяла час відкриття спадщини) свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу УРСР). Доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. Так, в матеріалах спадкової справи № 52/2020, заведеної після смерті [PERSON] , відсутні докази наявності у спадкодавиці іншого майна, крім спірного житлового будинку. Також матеріали спадкової справи не містять заяви [PERSON] або інших спадкоємців про прийняття спадщини (а.с. 47-63). Верховний Суд у постановах від 28 листопада 2018 року у справі № 396/466/17 та від 16.10.2019 у справі №319/1166/18 дійшов висновків, що вступ в управління або володіння спадковим майном в розумінні статті 549 ЦК УРСР має на увазі здійснення певних дій із спадковим майном, його обслуговування, тощо або володіння цим майном та документами на нього, в той час як сам лише факт проживання за однією адресою зі спадкодавцем, ведення з ним спільного підсобного господарства не є обставинами, що свідчать про фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном . З огляду на викладене, суд вважає, що [PERSON] не вчинила жодної з дій для придбання спадщини, вказаних в ст. 549 ЦК УРСР, а саме фактично не вступила в управління спадковим майном та не подала нотаріусу заяви про прийняття спадщини протягом шести місяців після її відкриття, тому остання в силу положень ст. 553 ЦК УРСР відмовилась від прийняття спадщини. За таких обставин, [PERSON] є єдиним спадкоємцем за законом першої черги після смерті [PERSON] . В свою чергу відповідачки [PERSON] та [PERSON] як доньки та спадкоємці за законом після смерті [PERSON] не можуть претендувати на спірний житловий будинок, оскільки їх мати за життя не прийняла спадщину після смерті [PERSON] . За положеннями статей 560, 561 ЦК УРСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Разом з тим, норми ЦК УРСР не встановлювали конкретного строку, протягом якого спадкоємець зобов`язаний отримати свідоцтво про право на спадщину. З метою отримання свідоцтва про право на спадщину на спірний житловий будинок позивач звернувся до приватного нотаріуса Юр`ївського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Григор`євої О.Л., однак остання постановою від 01.10.2020 відмовила йому у вчиненні вказаної нотаріальної дії, оскільки неможливо підтвердити родинні відносини між [PERSON] та [PERSON] , а також у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа, який підтверджує право власності спадкодавця на будинок (а.с. 62-63). Так, свідоцтво про народження [PERSON] , яке б підвереджувало родинні відносини «мати-син» між ним та [PERSON] та відповідно родинні відносини «баба-онук» між позивачем та [PERSON] , втрачено, а згідно з архівною довідкою №Б-188-2020 від 15.09.2020, виданою Державним архівом Дніпропетровської області, у книзі реєстрації актів цивільного стану Жемчужненської сільської ради Юр`ївського району Дніпропетровської області за 1938 рік є актовий запис № 51 про народження 01 вересня 1938 року дитини чоловічої статі на ім`я « [PERSON] », мати - « [PERSON] » (а.с. 23). Отже, не збігається ім`я та по батькові спадкодавиці [PERSON] з ім`ям та по батькові особи, вказаної в актовому записі про народження [PERSON] у графі «мати». Тому, позивач не має можливості у позасудовому порядку підтвердити факт родинних відносин між ним та спадкодавицею та оформити свої спадкові права. Однак, той факт, що [PERSON] та особа, зазначена у вказаному актовому записі як « [PERSON] », є однією й тією ж особою та матір`ю [PERSON] й бабою позивача, підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON] у поданих до суду письмових заявах (а.с. 72, 73). Також відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Жемчужненською сільською радою Павлоградського району Дніпропетровської області 10.01.1966, [PERSON] , [INFO] є сином [PERSON] (а.с. 16). Оцінюючи у сукупності всі докази, які узгоджуються між собою, є достатніми та переконливими, суд вважає доведеним той факт, що [PERSON] , [INFO] , є онуком [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] . Надаючи правову оцінку відсутності у померлої [PERSON] правовстановлюючого документа на спірний житловий будинок, суд враховує таке. Згідно з довідкою, виданою КП «Павлоградське МБТІ» 21.10.2020, право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , визнано за [PERSON] на підставі рішення виконкому Павлоградської районної ради народних депутатів № 110 від 21.03.1989 року, при цьому за життя остання не отримала свідоцтво про право власності та не зареєструвала вказане речове право (а.с. 19). Відповідно до статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За частинами 2, 3 статті 3 вказаного Закону права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав (ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Станом на 21.03.1989 державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56 (далі - Інструкція). Відповідно до Інструкції реєстрацію будинків із обслуговуючими будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих рад депутатів трудящих. Об`єктами реєстрації були будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером на вулиці, провулку, площі. Реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу Української РСР, що належали місцевим радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності. Отже, вказана Інструкція не передбачала обов`язкової реєстрації домоволодінь у сільській місцевості та не пов`язувала виникнення права власності на майно з його реєстрацією. За пунктом 10 розділу ІІІ Інструкції при відсутності правовстановлюючих документів, які зазначені в цій інструкції (додаток N 1), зацікавлена юридична або фізична особа (установа, підприємство, організація, громадянин, колгоспний двір) подає до виконкому місцевої Ради депутатів трудящих заяву про оформлення права власності на будинок або домоволодіння і видачу свідоцтва про це. Після винесення виконкомом рішення про оформлення права власності на будинок або домоволодіння, органи комунального господарства, а де їх немає - виконком місцевої Ради депутатів трудящих видає власникові свідоцтво про право особистої власності на будинок за встановленою формою (додаток N 2 та 2-а). При винесенні виконкомом рішення про оформлення права власності на будинок або домоволодіння, що належить місцевій Раді депутатів трудящих, державній, кооперативній або громадській установі, підприємству чи організації, бюро технічної інвентаризації, на підставі цього рішення, провадить реєстрацію будинку або домоволодіння. Як зазначено вище, рішенням виконкому Павлоградської районної ради народних депутатів № 110 від 21.03.1989 року за [PERSON] визнано право власності на спірний житловий будинок, тому остання набула право власності на нього, проте через відсутність обов`язкової реєстрації нерухомого майна не зареєструвала своє право та не отримала правовстановлюючий документ. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві (п. 4.15 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5). На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Отже, постанова приватного нотаріуса від 01.10.2020 є такою, що відповідає вимогам нормативних актів. Одночасно суд відмічає, що відсутність правовстановлюючого документа, який би підтверджував факт належності спадкодавцю права власності на житловий будинок є обставиною, що унеможливила оформлення позивачем права на спадщину в нотаріальному порядку. На теперішній час право власності на спірний житловий будинок не зареєстровано за буд-якою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується відповідною інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 27) За нормами, закріпленими в ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, а згідно з ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Оскільки судом встановлено, що позивач є онуком померлої [PERSON] та спадкоємцем першої черги за законом після її смерті, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління й володіння спадковим майном, відомостей та доказів щодо наявності інших спадкоємців, які прийняли спадщину, в матеріалах справи немає, а відсутність документів на підтвердження родинних відносин зі спадкодавицею, а також правовстановлюючого документа на житловий будинок позбавляє спадкоємця можливості оформити спадщину в нотаріальному порядку, суд вважає можливим задовольнити позов у повному обсязі та встановити факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] , а саме, що [PERSON] , [INFO] , є онуком [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] , а також визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] . Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує заяву позивача про залишення за ним витрат на судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved