Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-28 00:00:00

29.10.2018 року Харківська міська рада звернулися з позовною заявою до [PERSON] про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилається на те, що відповідачем [PERSON]\~ без достатніх правових підстав використовувалась частина земельної ділянки площею 92,1 кв. м., що за адресою: м. Харків, вул. Різдвяна, 14, на якій розташоване нерухоме майно нежитлові приміщення 1-го поверху № 9,9а,9б,9в,9г,9д,9е,9ж, 9з, V, Х, ХІ, ХІІ в літ. «А-3», що з 18.02.2015 року по 06.03.2018 року на підставі договору купівлі- продажу від 18.02.2015 року №235 належали відповідачу. Відповідно до інформаційної довідки, листа Департаменту земельних відносин Харківської міської ради від 13.04.2018 року № 2387/0/225-18, листа Відділу у м.Харкові Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 13.04.2018 року № 19-20-0.23,08-1162/116-18 речові права [PERSON] на земельну ділянку по вул. Різдвяна, 14 у м. Харкові не зареєстровані. Враховуючи відсутність зареєстрованих за будь-якими юридичними або фізичними особами прав на вказані земельні ділянки, з урахуванням ст.ст. 12, 80,83 Земельного Кодексу України, земельна ділянка\~ розташована за адресою: м. Харків, вул. Різдвяна, 14 перебуває у власності територіальної громади м. Харкова. [PERSON] використовував вказану земельну ділянку протягом періоду з 01.03.2015 року по 28.02.2018 для експлуатації та обслуговування нежитлових приміщень в літ. «А-3», які були зареєстровані за ним з 18.02.2015 та право власності на яку припинено за вказаним субєктом 06.03.2018року. З 06.03.2018 року власником приміщень, що належали [PERSON] стала [PERSON] Департаментом територіальної контролю Харківської міської ради 19.10.2018 року здійснено обстеження земельної ділянки та встановлено, що ТОВ «Глобал Інвест Капітал», [PERSON], [PERSON] використовують земельну ділянку по вул. Різдвяній,14 у м. Харкові для експлуатації та обслуговування нежитлових приміщень в літ. А-3, право власності які зареєстровано за вказаними особами. За результатами обстеження складено акт обстеження, визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки. Встановлено, що частка земельної ділянки, яка використовувалась [PERSON] складає 92,1 кв.м. Відповідач у період з 01.03.2015 року по 28.02.2018 року не сплачував за користування цією часткою земельної ділянки плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі, внаслідок чого зберегла у себе майно грошові кошти. Внаслідок використання частини земельної ділянки відповідачем без укладення договору оренди землі, територіальна громада міста Харкова в особі Харківської міської ради позбавлена можливості отримати дохід у такому розмірі від надання земельної ділянки в оренду, чим порушені права та інтереси позивача щодо неодержання грошових коштів у розмірі орендної плати за землю. Розмір збережених відповідачем коштів від безпідставно набутого майна позивачем розрахований за вказаний період в сумі 842211,46 грн., виходячи з розміру орендної плати за землю, зменшений на розмір безпідставно зроблених відповідачем платежів за використання землі у вигляді земельного податку. Вказану суму позивач просив стягнути на їх користь з відповідача. Вказані обставини стали підставою звернення міською радою до суду із даним позовом про повернення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання земельних ділянок комунальної власності. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 01.11.2018 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження Представник позивача до судового засідання не зявився, надав заяву з проханням розглядати справу у його відсутність. Просив позовні вимоги задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в заяві. Відповідач та його представник в судове засідання також не з'явились. Представник відповідача надала заяву з проханням розглядати справу у її відсутність, проти задоволення позовних вимог заперечувала у повному обсязі та просила застосувати строки позовної давності. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, право власності на нежитлове приміщення по вул. Різдвяній, 14 в м.Харкові належали [PERSON] з 18.02.2015 року по 06.03.2018 року, [PERSON] з 06.03.2019 року, ТОВ «Глобал Інвест Капітал» та [PERSON] [PERSON] з 18.02.2015 року по 06.03.2018 року був власником нежитлових приміщень 1-го поверху № 9,9а,9б,9в,9г,9д,9е,9ж, 9з, V, Х, ХІ, ХІІ в літ. «А-3», за адресою : м.Харків, вул. Різдвяна, 14 на підставі договору купівлі-продажу до 06.03.218 року № 800. (а.с. 19-24). Відповідно до інформаційної довідки, листа Департаменту земельних відносин Харківської міської ради від 13.04.2018 року № 2387/0/225-18, листа Відділу у м.Харкові Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 13.04.2018 року № 19-20-0.23,08-1162/116-18 речові права [PERSON] на земельну ділянку по вул. Різдвяна, 14 у м. Харкові не зареєстровані.(а.с. 25-26, 27-29). Враховуючи відсутність зареєстрованих за будь-якими юридичними або фізичними особами прав на вказану земельну ділянку, з урахуванням ст.ст. 12, 80, 83 Земельного Кодексу України, земельна ділянка\~ розташована за адресою: м. Харків, вул. Різдвяна, 14 перебувають у власності територіальної громади м. Харкова. Департаментом територіальної контролю Харківської міської ради 19.10.2018 року здійснено обстеження земельної ділянки та встановлено, що ТОВ «Глобал Інвест Капітал», [PERSON]Ш.( в період з 01.03.2015 року по 06.03.2018 року [PERSON] ) , [PERSON] використовують земельну ділянку по вул. Різдвяній,14 у м. Харкові для експлуатації та обслуговування нежитлових приміщень в літ. А-3, право власності які зареєстровано за вказаними особами. За результатами обстеження складено акт обстеження, визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки. Встановлено, що частка земельної ділянки, яка використовувалась [PERSON] складала 92,1 кв.м. ( а.с. 33-38). Відповідач використовував земельну ділянку без виникнення права власності / користування та без державної реєстрації цих прав у відповідності до статті 125 Земельного кодексу України. За таких обставин матеріалами справи підтверджений факт використання відповідачем земельної ділянки без достатньої правової підстави. Частиною 1 ст.\~2\~ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Правовий механізм переходу прав на землю, пов'язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, визначено у статті 120 Земельного кодексу України. Виходячи зі змісту зазначеної статті, норма щодо переходу права на земельну ділянку у разі переходу права на будинок, будівлю і споруду може бути застосована у випадках, якщо земельна ділянка перебуває у власності або у користуванні колишнього власника будівлі. Як вбачається із положень статті 120 Земельного кодексу України, виникнення права власності на об'єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки. Водночас за змістом статті 125\~Земельного кодексу\~України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що з моменту виникнення права власності на\~\~нерухоме майно у власника виникає обов'язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під цією будівлею. Відповідно до статті 206\~Земельного кодексу\~України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. Статтею 14\~Податкового кодексу\~України визначено, що плата за землю - це обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Позивач, звертаючись до суду з відповідним позовом, як на правову підставу своїх вимог послався на положення статей 1212-1214 Цивільного кодексу України, а обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення 84221,46 грн., зауважив, що ця сума є сумою несплаченої відповідачем орендної плати за використання частини земельної ділянки, яка перебуває у власності Харківської міської ради, без укладення договору оренди за період із 01.03.2015 року по 06.03.2018 року, внаслідок чого позивач був позбавлений можливості отримати дохід у такому розмірі від здачі спірної земельної ділянки в оренду, чим позивачеві завдано збитки у виді неодержаної орендної плати за землю. Стаття 1212\~Цивільного кодексу\~України досить широко визначає підстави виникнення зобов'язань у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. У зобов'язанні з безпідставного набуття, збереження майна підлягають доведенню: а) факт набуття або збереження майна за рахунок іншої особи, б) відсутність для цього підстав, встановлених договором, законом або іншими правовими актами, в) вартість безпідставного збагачення. Тягар доказування відсутності підстав для збереження майна лежить на власнику майна. При цьому, під набуттям майна в даних правовідносинах слід розуміти збільшення вартості власного майна набувача; приєднання до нього нових цінностей, внаслідок чого потерпілий несе додаткові витрати або втрачає належне йому майно, тобто збереження майна однією особою відбувається за рахунок іншої. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Відповідно до ст.\~1\~Закону України\~"Про\~оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Частиною 1ст.\~15\~Закону України\~"Про\~оренду землі" визначено, що істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Таким чином, відповідач (набувач), не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, збільшує вартість власного майна, а позивач (потерпілий) втрачає належне йому майно (кошти від орендної плати), тобто відбувається факт безпідставного збереження саме орендної плати відповідачем за рахунок позивача. Згідно з ч. 2ст.\~1212\~Цивільного кодексу\~України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Отже, обов'язок сплатити суму безпідставного збагачення виникає в силу самого факту такого збагачення і не залежить від того чи стало воно результатом поведінки набувача чи потерпілого або третіх осіб, або сталось поза волею останніх. При цьому має значення лише сам об'єктивний результат: наявність безпідставного збагачення. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, що виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. За змістом пункту 4 частини третьої статті 1212\~Цивільного кодексу\~України положення глави 83\~Цивільного кодексу\~України застосовується також до вимог про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Відповідно до загальних положень законодавства про відшкодування завданої шкоди таке відшкодування є мірою відповідальності. На відміну від зобов'язань, які виникають із завдання шкоди, для відшкодування шкоди за пунктом 4 частини третьої статті 1212\~Цивільного кодексу\~України вина не має значення, оскільки важливий сам факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Відповідно до ст.\~1214\~ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. \~ У справі, що розглядається, судом встановлено, що фізична особа [PERSON] правомірно володіючи майном нежитловими 1-го поверху № 9,9а,9б,9в,9г,9д,9е,9ж, 9з, V, Х, ХІ, ХІІ в літ. «А-3», користувався спірною земельною ділянкою. Оскільки відповідач не є власником спірної земельної ділянки та, як вже було зазначено судом, не може бути постійним землекористувачем, а тому, не є суб'єктом плати за землю у формі земельного податку. Таким чином єдиною формою здійснення оплати за користування спірною земельною ділянкою для відповідача є орендна плата. Частиною 14.1.136 ст.\~14\~Податкового кодексу\~України передбачено, що орендна плата за земельні ділянки комунальної власності це обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. При цьому, відповідач належні дії, спрямовані на оформлення права власності або права на постійне землекористування вказаною ділянкою не вчинила. Та з часу виникнення права власності на нерухоме майно у відповідача виник й обов'язок укласти та зареєструвати договір оренди на спірну земельну ділянку. Протягом тривалого часу цього обов'язку відповідач не виконував, а отже без законних підстав зберігав у себе майно - кошти за оренду землі. Аналогічна правова позиція викладена в постанові [PERSON] Верховного Суду від 23.05.2018 року по справі № 629/4628/16ц. Розмір доходу відповідача було розраховано позивачем як розмір плати за земельну ділянку комунальної власності у формі орендної плати, який нараховується та сплачується за регульованою ціною, встановленою уповноваженими органами державної влади та органами місцевого самоврядування. Із розрахунку неотриманого доходу, долученого до матеріалів справи, вбачається, що даний розрахунок здійснено з урахуванням загальної площі земельної ділянки, що фактично зайнята відповідачем. Межі\~ земельної ділянки № 2 визначені відповідно до зовнішніх\~ меж нежитлової будівлі. Також з розрахунку вбачається, що сума, яка заявлена до стягнення, розрахована як розмір плати за земельну ділянку комунальної власності у формі орендної плати, який нараховується та сплачуються за регульованою ціною, встановленою для даної земельної ділянки, при цьому, дана сума визначена шляхом помноження вартості одного квадратного метру спірної земельної ділянки (відповідно до проведеної та затвердженої нормативно-грошової оцінки земель м. Харкова станом на рік розрахунку) на всю площу земельної ділянки, що використовувався [PERSON], а також на розмір ставки орендної плати за земельну ділянку . Вказаний розрахунок зроблений позивачем за період використання відповідачем земельної ділянки у період з 01.03.2015 року по 06.03.2018 року у сумі 84221 грн. 46 коп. Перевіривши правильність визначення позивачем\~ розміру доходу, суд зазначає, що при складанні\~\~\~ розрахованих сум позивачем вірно розраховано загальну суму\~ безпідставно набутого майна. Також слід зазначити, що перехід до особи права власності на нерухоме майно, надає останній право на оформлення відносин землекористування, реалізація якого виражається в укладенні сторонами договору та виникненні у такої особи обов'язку внесення орендної плати власнику земельної ділянки. Статтею 116\~Земельного кодексу\~України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. \~Згідно зі ст.\~17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30.06.2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Предметом позову в цій справі є стягнення грошових коштів, належних до сплати за користування земельною ділянкою за звичайних умов (в разі оформлення договірних відносин відповідачем), втім не сплачених відповідачем, що пов'язується із втратою позивачем як потерпілою особою цього ж майна (грошових коштів). Незалежно від наявності вини в поведінці відповідача, сам факт значного строку з моменту отримання рішення по наданню згоди на складання технічної документації і відсутності будь-яких активних дій з боку відповідача, направлених на оформлення орендних правовідносин, свідчить про втрату позивачем майна, яке у спірних правовідносинах підпадає під вказане вище визначення Європейського суду з прав людини «виправдане очікування» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Суд зазначає, що відновлення порушених прав міської ради за таких обставин і в такий спосіб не створює для відповідача жодних необґрунтованих, додаткових або негативних наслідків, оскільки предметом позову є стягнення грошових коштів, які остання мала би сплатити за звичайних умов як і фактичний добросовісний землекористувач. \~\~\~\~ У зв'язку з тим, що позивачем доведена, у відповідності до вимог ст.\~23\~Закону України\~«Про прокуратуру» та ст. 56 Цивільного процесуального кодексу України, обґрунтованість свого звернення до суду, за наявності порушення інтересів держави, необхідністю їх захисту, визначені підстави для звернення до суду, позивач є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати. Однак позивач просить стягнути з відповідача зазначену суму за період з 01.03.2015 року по 06.03.2018 року в сумі 84221, 46 грн. При цьому позовна заява подана до суду 29.10.2018 року. Представником відповідача було подано заву про застосування до позовних вимог Харківської міської ради строків позовної давності. У відповідності до положень ст.256ЦК\~ України та згідно ст.257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. В п.1.5.2. правових Висновків ВСУ у цивільних справах висловлених у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв з підстав, передбачених п.п.1,2,4 ч.1 ст.355 ЦПК України, викладено наступний правовий висновок. Статтею 253\~ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином позивачем пропущено строк позовної давності щодо вимог за період з 01.03.2015 року по 01.10.2015 року, тобто на 7 місяців. Заяв про поновлення строків позовної давності позивачем не подано. У відповідності до вимог ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторін у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог Харківської міської ради до [PERSON]М про стягнення безпідставно збережених котів за період з 01.03.2015 року по 01.10.2015 року в сумі 13335, 63 грн. (1905,09 х 7) слід відмовити, в звязку зі спливом позовної давності. Позовні вимоги Харківської міської ради до [PERSON]М про стягнення безпідставно збережених котів за період з 01.10.2015 року по 06.03.2018 року в сумі 70885,83 грн. (84221,46 13335,63) є законними і обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Згідно платіжних доручень при пред'явленні позову до суду були понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 762,00 гривень. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь Харківської міської ради підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1480 гривень, 08 коп. обрахований пропорційно задоволенню позовних вимог на 84%.

Outcome: partial