Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-30 00:00:00

[PERSON], звертаючись до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті», просив суд: «Визнати недійсним Кредитний договір №50011165 від 21 листопада 2013 року укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» та [PERSON]». Застосувати наслідки недійсності правочину: зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» повернути [PERSON] 209 220,56 гривень, зобов'язати [PERSON] повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» 373 285,00 гривень, отриманих за Кредитним договором №50011165 від 21 листопада 2013 року». (а.с. 1-10) 31 липня 2015 року (вх. №42761) представник позивача [PERSON] - [PERSON] подав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно поданої заяви позивач просив суд: «Визнати недійсним Кредитний договір №50011165 від 21 листопада 2013 року укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» та [PERSON]». Застосувати наслідки недійсності правочину: зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» повернути [PERSON] 976006,84 гривень, зобов'язати [PERSON] повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» 373 285,00 гривень, отриманих за Кредитним договором №50011165 від 21 листопада 2013 року». (а.с. 158-167) Позивач [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, пояснив, що 21 листопада 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» та позивачем було укладено Кредитний договір, за умовами якого позивач отримав кредит в сумі 373285,000 грн., еквівалент суми кредиту в дол. США 45411,80 дол. США, на придбання автомобіля марки VW, модель Touareg NF. Кредитним договором визначено строк кредитування на 60 місяців та змінна процентна ставка 9,90%. Після підписання договору, позивач в повному обсязі виконував зобов'язання по кредитному договору, сплачував щомісячні платежі, які виставлялись відповідачем. Однак, як з'ясувалось в процесі виконання договору, умови кредитного договору, які запропоновано ТОВ «Порше Мобіліті», суперечать дійсній волі та намірам позивача на які він розраховував при укладання кредитного договору, оскільки в кредитному договорі та графіку погашення кредиту не має відомостей щодо повної орієнтовної вартості кредиту ні в іноземній валюті, ні в гривнях. Також у п.п.1.1., 1.3.1. Загальних умов кредитування підтверджується застосування еквіваленту іноземної валюти у розрахунках між сторонами зазначеного договору та встановлюється порядок такого розрахунку, що значно збільшує тягар відповідальності позивача щодо повернення кредиту шляхом його отримання Компанією з урахуванням очікуваної станом на дату сплати таких коштів, що дає підстави вважати, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача, тому позивач просить визнати недійсним Кредитний договір №50011165 від 21 листопада 2013 року в повному обсязі, та застосувати склавшихся між сторонами правовідносин наслідки недійсності правочину, тобто застосувати реституцію, шляхом повернення [PERSON] 976006,84 гривень - суми сплачених коштів за кредитним договором, та зобов'язати [PERSON] повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» 373 285,00 гривень - тобто суми коштів отриманих за Кредитним договором №50011165 від 21 листопада 2013 року, що є предметом позовних вимог. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених в поданій заяві, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, та поясненнях наданих позивачем в судовому засіданні, просив задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача Андрієвська О.О. в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила в позові відмовити у повному обсязі з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до матеріалів справи (а.с.121-133). Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі, з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За приписами ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1056-1 Цивільного кодексу України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Судом встановлено, що 21 листопада 2013 року між [PERSON] та ТОВ «Порше Мобіліті» укладено Кредитний договір №50011165, відповідно до умов якого ТОВ «Порше Мобіліті» зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 373285,00 грн, що в еквіваленті становить 45411,80 доларів США, строком на 60 місяців під 9,90% річних, а Позичальник зобов'язувався своєчасно повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, а також інших платежів згідно загальних умов кредитування (а.с. 16). Одночасно, 21 листопада 2013 року між [PERSON] та ТОВ «Порше Мобіліті» було укладено Додаткову угоду до Кредитного договору №50011165 від 21.11.2013 року, на умовах передбачених вказаною угодою. (а.с. 18) Відповідно до умов Кредитного договору, цільове призначення кредиту - придбання автомобіля марки VW, модель Touareg NF, рік випуску 2013 року. Також, 05 листопада 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» та [PERSON] було укладеного Договір про внесення змін Додаткову угоду №1 до Кредитного договору №50011165 від 21.11.2013 року, за умовами укладеного договору, ТОВ «Порше Мобіліті» надало позичальнику додаткову суму кредиту у сумі еквіваленту 12 874,80 дол. США, а позичальник зобов'язувався прийняти та належним чином використовувати і повернути компанії суму додаткового кредиту у повному обсязі, а також сплатити проценти за його використання та інші платежі відповідно до умов Кредитного договору. Сторони встановили, що на дату укладання вищевказаної додаткової угоди еквівалент суми Додаткового кредиту у іноземній валюті прийнятній для сторін дорівнює 168 023, 66 грн. (а.с. 29-32) Пунктом 1.3 Загальних умов кредитування зазначено, що сторони погодили, що кошти у повернення кредиту позичальником відображають справедливу вартість кредиту на момент його видачі та забезпечують отримання компанією очікуваної станом на дату сплату таких коштів суми на основі діючого обмінного курсу валюти, як це погоджено сторонами у кредитному договорі. Пунктом 1.3.1 Загальних умов кредитування (Додаток до кредитного договору), передбачено, розмір платежів, що підлягають сплаті Позичальником у повернення кредиту визначено в еквіваленті іноземної валюти на день укладення кредитного договору у графіку погашення кредиту, який є невід'ємною частиною Кредитного договору. В подальшому позичальник сплачує платежі у повернення кредиту відповідно до встановлених компанією рахунків у гривні, при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у Графіку погашення кредиту, чинного на момент встановлення рахунка обмінного курсу банку. Позитивне або від'ємне значення різниці, яка виникла внаслідок зміни або обмінного курсу іноземної валюти на момент виставлення рахунка та обмінного курсу, який діяв на день укладення кредитного договору , по відношенню до основної суми боргу та суми процентів, вказаних у Графіку погашення кредиту враховується як коригування суми процентів, що підлягає сплаті відповідно до умов цього кредитного договору. Якщо в період між датою виставлення рахунка та датою отримання суми, еквівалентної тій, що зазначена в такому рахунку, обмінний курс, який був використаний компанією, збільшиться більше ніж на 2%, різниця, що виникла внаслідок такого збільшення, виплачується позичальником (а.с.21). Пунктом 1.3.2 Кредитного договору встановлено, що відповідач має право вимагати, щоб платежі у погашення кредиту були розраховані за обмінним курсом за безготівковими операціями іншого банку, замість обмінного курсу банку, вказаного вище. Відповідач повинен повідомити позивача про свій намір щодо такої зміни за 7 робочих днів до дати відповідного платежу, який має бути сплачений позивачем. Пунктом 2.4 Загальних умов кредитування передбачено, нарахування процентів відбувається: щомісячно, 15 числа поточного місяця. Період нарахування процентів починається з першого календарного дня місяця і закінчується останнім календарним днем поточного місяця. Проценти нараховуються за методом «30/360», відповідно до графіка погашення кредиту. Проценти нараховуються на еквівалент суми кредиту в іноземній валюті, яка залишається неповернутою, відповідно до графіка погашення кредиту (а.с.22). Відповідно до п. 2.5. Загальних умов кредитування, термін сплати процентів: одночасно із поверненням чергового платежу в терміни та в сумі відповідно до Графіка погашення кредиту Відповідно до п. 9.5 Загальних умов кредитування, підписанням даних умов позичальник підтверджує, що Компанія належним чином ознайомила позичальника із інформацією, передбаченою ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», а також що позичальник ознайомився з правилами надання фінансових послуг, затверджених компанією (а.с.26). Пунктом 9.6 Загальних умов кредитування передбачено, що позичальник підтверджує, що йому надано вичерпну інформації про умовами надання послуги фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України яка визначає, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Обґрунтовуючи підстави щодо визнання недійсним кредитного договору, позивач [PERSON] посилається на порушення відповідачем положень ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» а також положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до положень ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, №1023-XII, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Частинами 1, 2, 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Разом з тим, виходячи із загальних умов укладеного між сторонами спору Кредитного договору №50011165 від 21.11.2013 року, сторонами досягнуто домовленість про істотні умови договору даного виду, серед іншого, договір містить положення про сплату усіх платежів за кредитним договором у гривнях з перерахунком за відповідним обмінним курсом, що застосовується до еквіваленту суми кредиту в доларах США, визначених у Графіку погашення кредиту. Крім того, відповідно до п.п. 9.5.-9.7. Загальних умов кредитування, що є невід'ємною частиною Кредитного договору, позивач своїм підписом підтвердила, що відповідач належним чином ознайомив її, зокрема, з правилами надання фінансових послуг, з інформацією передбаченою ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», умови надання послуги фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для Позичальника тощо. Також, у п. 9.6. Кредитного договору зазначено, що додатково до положень п. 9.5. Загальних умов кредитування Позичальник підтверджує, що йому надано вичерпну інформацію про: умови надання послуги фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для Позичальників; умови надання додаткових фінансових послуг, пов'язаних з фінансовим кредитом, та їх вартість (за умови надання таких послуг); розмір винагороди Компанії у разі, коли вона пропонує послугу фінансового кредиту, що надається іншими фінансовими установами; реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо). Згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Отже, укладаючи спірний Кредитний договір №50011165 від 21.11.2013 року, позивач [PERSON] вступив в договірні відносини з відповідачем. У вказаному договорі сторони погодили покладені права та взяли на себе певні обов'язки, визначені у договорі, зокрема із зазначенням терміну виконання зобов'язань. Крім того, відповідачем на виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» надано споживачу повну та достовірну інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а позивач засвідчив особистим підписом про те, що він ознайомився з правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених компанією і був попереджений про те, що він несе валютні ризики під час зобов'язань за цим договором. Як роз'яснено п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» (далі по тесту - Постанова № 5 від 30.03.2012р.), при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). У п.16 цієї Постанови, визначено, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. При цьому суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року №541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. Таким чином, суд дійшов висновку, що зростання курсу долара США до гривні протягом строку дії Кредитного договору, саме по собі не є достатньою підставою для визнання недійсними положень Кредитного договору, відповідно до яких погашення кредиту повинно здійснюватись в гривні у перерахунку до долара США зі курсом, який є дійсним на день, що передує виставленню відповідного рахунку,оскільки істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов'язань за кредитним договором, внаслідок підвищення курсу іноземної валюти та ріст суми боргу, яку необхідно сплачувати, не є підставою для скасування оспорюваних умов кредитного договору. Крім того, положення чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов'язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79 ЦС 14. Положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, позичальник зобов'язаний повернути позику у тій валюті, в якій отримав кредит. Згідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до положень ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. Таким чином, судом встановлено, що при укладенні Кредитного договору сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України «Про захист прав споживачів», в редакції, яка діяла на час укладення договору. Відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Окрім того, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 11 вересня 2013 року у справі №6-40 ЦС 13 дійшла до висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по - перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 , ч. 3 ст. 509 ЦК України); по - друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи укладений сторонами кредитний договір, обсяг та зміст прав і обов'язків сторін, які передбачені зазначеним договором та Загальними умовами кредитування, які є невід'ємною частиною договору, при підписанні спірного кредитного договору позивач погодився з його умовами та не заперечував проти надання кредиту у валюті кредитування для придбання транспортного засобу, факт отримання кредитних коштів не заперечується позивачем, що свідчить про виконання з боку відповідача зобов'язань по кредитному договору, тому суд приходить до висновку, що умови кредитного договору не суперечать принципу добросовісності і його наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача, підстав для визнання недійсним кредитного договору, які наведені позивачем, судом не встановлено. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] не доведено наявність передбачених ч. 5 ст. 11 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» а також ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» обставин для визнання положень кредитного договору несправедливими, також не було надано суду докази, які б свідчили про те, що перед підписанням кредитного договору позичальника не було ознайомлено з умовами кредитного договору, яким, серед іншого, встановлюється певна відповідальність за порушення договірних зобов'язань. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Вищевказані положення закону кореспондуються з роз'ясненнями, які викладені у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Таким чином, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, зокрема, щодо невідповідності умов кредитного договору змісту актам законодавства України, порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів», не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги щодо визнання недійсним Кредитного договору не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених Цивільним кодексом України та Законом України «Про захист прав споживачів», та встановивши відсутність правових підстав для визнання укладеного між сторонами кредитного договору недійсним, суд не убачає підстав для застосування наслідків недійсності правочину, у спосіб визначений позивачем, а саме шляхом зобов'язання ТОВ «Порше Мобіліті» повернути [PERSON] 976006,84 гривень, та зобов'язання Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» повернути [PERSON] 976006,84 гривень, зобов'язати [PERSON] повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» 373 285,00 гривень, отриманих за Кредитним договором №50011165 від 21 листопада 2013 року у зв'язку з чим, вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини першої ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про визнання недійсним Кредитного договору та застосування наслідків недійсного правочину є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed