Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. Позивач проимить суд визнати, що поширені [PERSON] відомості відносно нього, що наведені у скаргах Генеральному прокурору України від 01.08.2016 року, Головному управлінню Держсанепідемслужби в Рівненській області від 14.07.2014 року, а саме, що останній у «незаконний спосіб», «побудував два свинокомплекси більше ніж по дві тисячі свиней», «продовжує забруднювати навколишнє середовище» є наклепом, не відповідають дійсності, порушують його права, свободи та ганьблять його честь, гідність, ділову репутацію та зобов'язати [PERSON] спростувати зазначену вище інформацію шляхом публікації офіційного вибачення перед позивачем у газеті «Новини Костопільщини» Позивач в судове засідання не з'явився, про час, день та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги свого довірителя підтримав повністю по аналогічним підставам викладеним у позовній заяві. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позовних вимог з підстав викладених у поданих на адресу суду запереченнях, відповідно до яких, вважають позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши наявні матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Згідно частин 1-3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. З'ясовано, що позивач [PERSON] є приватним підприємцим, якому належить свинокомплекс у с. Пісків, Костопільського району Рівненської області. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] з 2014 року звертається до відповідних державних, контролюючих та правоохоронних органів із зверненнями, заявами, скаргами щодо захисту своїх прав та законних інтересів, а також по питанню перевірки компетентними органами законності ведення підприємницької діяльності позивача на території села Пісків, Костопільського району, Рівненської області, зокрема відповідач 01 серпня 2016 року звернувся до Генерального прокурора України [PERSON] із скаргою, щодо перевірки законності побудови [PERSON] сивноферми у с. Пісків, Костопільського району, Рівненської області. (а.с. 10-11), 14 липня 2017 року [PERSON] звертався із заявою до ГУ Держсамепідемслужби у Рівненській області, щодо перевірки забруднення навколишнього середовища ПП [PERSON] (а.с. 12). Позивач [PERSON] вважає, що наведена інформацію у поданих [PERSON] скаргах та заявах, з якими останній звертався до державних, контролюючих та правоохоронних органів, зокрема те що [PERSON] «у незаконний спосіб», «побудував два свинокомплекси більше ніж по дві тисячі свиней», «продовжує забруднювати навколишнє середовище» порушують його права та свободи, ганьблять честь, гідність та ділову репутацію. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. За правилами ст.297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації. Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Зокрема ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Згідно ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб, цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обгрунтовану відповідь у встановлених законом строк. Питання практичної реалізації громадянами конституційних прав регулюється, зокрема, Законом України «Про звернення громадян», який забезпечує їм можливість брати участь в управлінні державними і громадськими справами, впливати на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, відстоювати свої права і законні інтереси та поновлювати їх у разі порушення шляхом викладення в письмовій або усній формі пропозицій (зауважень), заяв (клопотань) і скарг. У рішенні Конституційного Суду Українивід 10 квітня 2003 року № 8-п/2003 зазначено, що якщо звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами, то такі звернення не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу. Хоча ці висновки Конституційного Суду стосуються статті 7 ЦК УРСР, вони також підлягають застосуванню і щодо положень чинного Цивільного кодексу України (п. 37 рішення Європеського суду з прав людини по справі «Сірик протии України»). Відповідно до п. 21 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Сірик протии України» від 30.06.2011 року, суди повинні мати на увазі, що у випадках, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадкумала місце реалізаця особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Така ж правова позиція викладена у п. 16 постанови пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи». Судом встановлено, що відомості, які на думку позивача ганьблять його часть, гідність, ділову репутацію відповідачем було викладено у зверненнях до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб, цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обгрунтовану відповідь у встановлених законом строк. Таким чином відповідач реалізував своє право, передбачене Конституцією і Законом України «Про звернення громадян» у формі письмового звернення та направлення його органу, який наділений компетенцією щодо перевірки викладених у ньому обставин, у цьому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Окрім того, при вирішенні спору суд встановлює і оцінює, чи являється, як вважає позивач, такою, що не відповідає дійсності інформація в розумінні Закону України "Про інформацію" та ст.277 ЦК України, визначає характер такої інформації й з'ясовує, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Згідно ст. 1 Закону України "Про інформацію" під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природньому середовищі. В силу ст. 47-1 цього Закону ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до статті 9 Закону України «Про звернення громадян», забороняється переслідування громадян і членів їх сімей за подання звернення до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, посадових осіб за критику у зверненні їх діяльності та рішень. Крім того, в силу положень статті 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями є висловлення, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності ( на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Так, судом було встановлено, що усі звернення відповідача до відповідних державних, контролюючих та правоохоронних органів були подані у відповідності до вимог Закону і носять лише характер оціночних суджень (висловлювань) і не підлягають спростуванню, оскільки у поданих заява та скаргаж [PERSON] висловлював свою суб'єктивну думку, погляд та критику викладеним у скаргах обставинам, що не може бути розцінено як виклад фактичних даних. Таким чином встановлено, що відповідач звертаючись до державних, контролюючих та правоохоронних органів реалізував своє право, передбачене Конституцією і Законом України «Про звернення громадян» у формі письмового звернення та направлення його органу, який наділений компетенцією щодо перевірки викладених у ньому обставин, а зазначенні висловлювання у вказаних зверненнях є оціночними судженнями, а тому не підлягають доведенню їх правдивості і спростуванню. Враховуючи вищевикладене суд приходить виснову, що позовні вимоги позивача щодо визнання, що поширені [PERSON] відомості відносно нього, що наведені у скаргах Генеральному прокурору України від 01.08.2016 року, Головному управлінню Держсанепідемслужби в Рівненській області від 14.07.2014 року, а саме, що останній у «незаконний спосіб», «побудував два свинокомплекси більше ніж по дві тисячі свиней», «продовжує забруднювати навколишнє середовище» є наклепом, не відповідають дійсності, порушують його права, свободи та ганьблять його честь, гідність, ділову репутацію та зобов'язання відповідача спростувати зазначену вище інформацію шляхом публікації офіційного вибачення перед позивачем у газеті «Новини Костопільщини» є необгрунтованими, а тому не підлягають до задоволення. Щодо позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 110000 гривень суд приходить до наступних висновків. Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушенні її права. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків. Позивач у позовній заяві вказує на те, що під час протиправних дій [PERSON] позивач зазнав моральних страждань, пов'язаних із ушкодженням здоров'я. Однак в судовому засіданні позивачем не доведено належними і допустими доказами факт моральних переживань у зв'язку з ушкодженням здоров'я, порушення нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження громадського життя, настання негативних для нього наслідків. Суду також не надано належних і допустимих доказів і на підтвердження самого факту моральних страждань позивача та письмових доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв'язку між висловлюваннями відповідача у поданих ним скаргах і заявах відносно позивача та його моральними стражданнями. Враховуючи вищевикладене позовна вимога про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] моральної шкоди у розмірі 110 000 гривень також не підлягає до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed