Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

27 січня 2020 року до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності звернулася [PERSON] . На підтвердження, своїх позовних вимог, зазначила, що 16 січня 1996 року відповідачами було придбано квартиру [ADDRESS] . Однак вважає, що при укладенні даного договору не було враховані її права, яка на той момент являлася неповнолітньою, так як кошти на придбання даного майна були отримані з продажу іншої квартири [ADDRESS] , котра перебувала у спільній частковій власності позивачки та відповідачів по 1/3 частині у кожного. Вважає, що відповідачі фактично позбавили її права власності у спосіб не передбачений законом. На підставі вищенаведеного прохала визнати за нею право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 28 лютого 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Відповідачем [PERSON] було подано відзив в якому вона визнала обставини, викладені у позові, вважає, що позивачка була протиправно позбавлена права власності на свою частку квартири (а.с.118). Відповідач [PERSON] скористався своїм правом на подання відзиву, в якому заперечив позовні вимоги, зазначив, що дійсно позивачка брала участь у приватизації квартири [ADDRESS] . Продаж даної квартири здійснено з урахуванням дозволу виконавчого комітету Тернопільської міської ради. В свою чергу набуття права власності на квартиру [ADDRESS] відбулося на підставі договору купівлі-продажу від 16.01.1996 року [PERSON] та [PERSON] продали а [PERSON] купила спірну квартиру. В момент купівлі даного житла, [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] .. Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 23.10.2014 року у справі № 541/1191/14-ц, яке набрало законної сили, встановлено, що дане нерухоме майно набуте в період шлюбу, а тому є спільною власністю подружжя, у зв`язку з чим визнано право власності [PERSON] на Ѕ частину квартири. Вважає, що підстави, передбачені законом, для виникнення права власності на спірну квартиру за позивачем станом на дату укладення договору купівлі-продажу, були відсутні. Зауважує, що продаж квартири у м. Тернопіль було здійснено за 300 мільйонів карбованців, в той час коли квартира у м. Миргород була придбана за 500 мільйонів карбованців. На підставі вищенаведеного прохав у задоволенні позову відмовити (а.с.134-139). Окрім того, відповідачем [PERSON] подано заяву про застосування наслідків спливу позовної даності (а.с.127-128). Правом на подання відповіді на відзив, позивачка не скористалася. В судове засідання позивачка не з`явилася, її представника, адвокат Єпіфанов Я.В. позовні вимоги підтримав та прохав задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду повідомлялася належним чином, причин неявки суду не повідомила. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні у задоволенні позовних вимог прохав відмовити з підстав аналогічних у відзиві, прохав застосувати строки позовної давності до вимог позивача. Заслухавши пояснення відповідачки та її представника, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до переконання, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що 16 січня 1996 року було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого [PERSON] та [PERSON] продали а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] (а.с.23-25). Право власності було зареєстровано за [PERSON] (а.с.26). На час, купівлі вказаного нерухомого майна, [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (а.с.10). Позивачка являється донькою відповідачки [PERSON] (а.с.9). На момент укладення договору купівлі-продажу сторони проживали однією сім`єю. Позивачка, [PERSON] , вважає, що при набутті права власності на спірну квартиру, було порушено її права, так як під час купівлі даної квартири були залучені кошти, з продажу іншого житла, власником якого вона також являлася. Таким житлом була квартира [ADDRESS] , котра згідно свідоцтва про право власності на житло від 27.11.1995 року, належала [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (до зміни імені та прізвища - [PERSON] а.с.7) на праві спільної сумісної власності (а.с..13-14). В подальшому, вона була продана згідно біржового контракту № 436 від 26.12.1995 року (а.с.21-22). З приводу спірної квартири Миргородським міськрайонним судом Полтавської області розглядався спір (справа 541/1191/14-й; провадження № 2/541/565/2014), що виник між [PERSON] та [PERSON] , щодо визнання квартири [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на неї. Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 23 жовтня 2014 року, встановлено, що квартира [ADDRESS] придбана за спільні кошти подружжя, а відтак є їх спільною сумісною власністю. На підставі наведеного, суд частково задовольнив позовні вимоги [PERSON] , визнано спірну квартиру об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Встановивши фактичні обставини справи, дослідивши та оцінивши докази суд зауважує наступне. Враховуючи те, що спірне майно було придбано 16 січня 1996 року, тому до даних правовідносин підлягають застосуванню положення КпШС України, ЦК Української РСР та Закон України «Про власність». Відповідно до статті 79 КпШС України у разі виникнення спільної власності батьків і дітей правовідносини щодо цієї власності регулюються на загальних підставах Цивільним кодексом Української РСР. Частиною 1 статті 112 ЦК Української РСР 1963 року було передбачено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Згідно із частиною 1 статті 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Відповідно до статті 112 ЦК Української РСР 1963 року сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» дано роз`яснено, що розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статей 17 та 18, пункт 2 статті 17 Закону "Про власність"). Таким чином майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Наведені вище норми права та встановлені в справі обставини дають підстави стверджувати, що позивач [PERSON] , не довела належними та допустимими доказами того, що квартира [ADDRESS] , які була придбані на ім`я [PERSON] , є спільною сумісною власністю всіх членів сім`ї. Зокрема, у справі відсутні докази того, що спірне майно було придбане саме внаслідок спільної праці в тому числі [PERSON] , котра на момент купівлі квартири була малолітньою особою. Доводи позивачки про те, що за рахунок вкладу спільних коштів її та її матері, як членів сім`ї, вони придбали спірну квартиру не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами. Крім того, вказана обставина стосовно придбання майна з огляду на положення частини 1 статті 17 Закону України «Про власність» не має правового значення у даній справі, оскільки не свідчить про те, що спірне майно є об`єктом спільної сумісної власності, ураховуючи, що відповідно до діючого на час виникнення спірних правовідносин у даній справі (1996 рік) Закону України «Про власність» (частини 1 статті 17 цього Закону) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Подібних висновків дійшов Верховний суд в постанові від 14.12.2018 року під час касаційного перегляду судових рішень у справі №591/3196/16-ц при розгляді аналогічної категорії справи. Варто вказати, що при купівлі спірної квартири, [PERSON] не була визначена в якості сторони даного правочину. Тобто і набути певних прав чи обов`язків за даною угодою не може. Договір купівлі-продажу є чинним. Окрім того, суд зауважує, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, вже визначено правовий статус спірного майна, зокрема визнано його об`єктом спільної сумісної власності подружжя. З мотивувальної частині рішення вбачається, що судом враховані та оцінені доводи відповідача [PERSON] , щодо походження коштів на придбання майна, зокрема від продажу частини квартири, що належала [PERSON] . Вказане судове рішення не оскаржувалося ані [PERSON] ані [PERSON] (як особою, яка вважає, що даним рішенням вирішено питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки). У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, жодних правових передумов для виникнення у позивачки права власності на спірне майно, суд не знаходить. Окремо варто зауважити, про слушність доводів клопотання відповідача [PERSON] , щодо спливу строків позовної давності. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст.261 ЦК України). За змістом ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Правочин з проводу купівлі-продажу квартири був укладений у 1996 році. У квітні 2008 року позивачка досягла повноліття. У 2014 році спірну квартиру визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири. Суд критично сприймає, доводи [PERSON] , що про дійсний склад власників спірної квартири та відсутність у неї прав власника майна, вона дізналася лише у 2019 році. Доказів, які б перешкоджали позивачці, з`ясувати правові підстави користування нею житловим приміщенням, не надала. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. У зв`язку з відмовою у позові, підстави для розподілу судових витрат - відсутні.

Outcome: dismissed