Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-28 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Комунального закладу «Ківерцівське районне територіальне медичне об'єднання» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 14 грудня 1987 року вона була прийнята в Ківерцівську центральну районну лікарню на посаду медсестри поліклінічного відділення. 01 грудня 2017 року її було звільнено з посади відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпПУ наказом генерального директора КЗ «Ківерцівське РТМО» за прогул. Так, 23 листопада 2017 року вона справді була відсутня на робочому місці, про що вранці повідомила старшу медичну сестру поліклініки, оскільки з 10 по 13 години перебувала на амбулаторному прийомі у лікаря-психотерапевта Волинської обласної психіатричної лікарні № 1 м. Луцька [PERSON], про що свідчить довідка № 6595/205.17 від 04.12.2017 року, про що вона повідомила наступного дня працівника відділу кадрів лікарні. 27 листопада 2017 року нею було написано письмові пояснення, в якому вказала про причину відсутності на робочому місці - перебування у лікаря-інфекціоніста у ВОІЛ, про що надала консультативний висновок, так як не бажала розголошувати на роботі візит до лікаря психотерапевта. Однак про візит до лікаря психотерапевта вона повідомила працівника відділу кадрів усно 29.11.2017 року, оскільки дізналась, що готується наказ про її звільнення, повідомила що може надати відповідну довідку, однак її до уваги вже не брали. Вважає своє звільнення незаконним та на підставі вищевикладеного просить визнати незаконним та скасувати наказ генерального директора КЗ «Ківерцівське РТМО» [PERSON] від 01.12.2017 року № 307-ОС про звільнення [PERSON] із займаної посади сестри медичної поліклінічного відділення за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпПУ, поновити її на посаді з 01.12.2017 року, стягнути на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу та моральну шкоду, яку вона оцінює у розмірі 5000 гривень. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно з ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою суду від 05 січня 2018 року по справі призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження без виклику сторін та надано відповідачу для подання клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін. Окрім того відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідачем КЗ «Ківерцівське РТМО» було подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого в задоволенні позовних вимог просили відмовити в повному обсязі, оскільки 23.11.2017 року позивач [PERSON] була відсутня на робочому місці з невідомих причин, про що генерального директора КЗ «Ківерцівське РТМО» було повідомлено доповідною запискою завідувача поліклінічним відділенням та сестри медичної старшої, складено відповідний акт. 24.11.2017 року начальник відділу кадрів в присутності юрисконсульта та лікаря-інфекціоніста зажадала пояснень від позивача [PERSON], однак остання відмовилась надавати пояснення, зобов'язалась надати консультативний висновок, який підтвердить поважність відсутності на робочому місці. 27.11.2017 року [PERSON] надала письмові пояснення та консультативний висновок ВОІЛ. Заперечують повідомлення [PERSON] старшої медичної сестри чи реєстратора про відсутність її на робочому місці 23.11.2017 року. Наданий позивачем консультативний висновок вони до уваги не беруть, оскільки на ньому відсутні підпис та печатка закладу, що ставить його під сумнів, тому ними було здійснено запит до ВОІЛ, з відповіді на який вбачається, що позивач 23.11.2017 року за медичною допомогою у ВОІЛ не зверталась. Довідка з ВОПЛ про перебування [PERSON] на прийомі у лікаря-психотерапевта при винесенні наказу про її звільнення не бралась до уваги, так як надана була відповідачу лише 04.12.2017 року, тобто після винесення наказу про її звільнення, заперечують факт повідомлення про наявність такої довідки раніше позивачем. Отже підстав для задоволення позовних вимог немає. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв'язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема трудової книжки серії [NUMBER] від 03.08.1982 року [PERSON] (а.с. 8-10), позивача 01.12.2017 року звільнено з посади сестри медичної кабінетної поліклінічного відділення КЗ «Ківерцівського РТМО» за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпПУ на підставі наказу № 307-ОС від 01.12.2017 року (а.с. 11). Оцінивши вищезазначений наказ про звільнення у сукупності з іншими доказами, суд дійшов висновку про його незаконність, враховуючи наступне. Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП роботодавець може розірвати трудовий договір (як укладений на невизначений строк, так і строковий до закінчення його чинності) з працівником у разі його прогулу (в т. ч. у разі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Прогулом є відсутність працівника на роботі більше трьох годин без поважних причин, тому суд, з'ясовуючи законність звільнення працівника на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, повинен встановити причини відсутності працівника на робочому місці та їх поважність. Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 р. № прогулом під час розгляду позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального навчального закладу). З доповідної записки завідувача поліклініки КЗ «Ківерцівське РТМО» від 23.11.2017 року (а.с. 32) встановлено, що 23.11.2017 року медична сестра поліклінічного відділення [PERSON] не з'явилась на роботу, про що було складено відповідний акт (а.с. 33). 27.11.2017 року позивач надала письмові пояснення з приводу відсутності її на робочому місці 23.11.2017 року, в яких вказує, що 23.11.2017 року о 08 год. 30 хв. у реєстратурі реєстратора вона попередила, що буде відсутня на роботі у зв'язку з тим, що перебуватиме у м. Луцьку обласна лікарня (а.с. 34). Також позивач надала відповідачу консультативний висновок спеціаліста, відповідно до якого 23.11.2017 року вона перебувала на прийомі у лікаря-інфекціоніста (а.с. 35-36), однак відповіддю на запит адміністрація ВОІЛ повідомила, що [PERSON], [INFO], за медичною допомогою у ВОІЛ 23.11.2017 року не зверталась (а.с. 37). Відповідно до відповіді КЗ «Ківерцівське РТМО» 27.11.2017 року [PERSON] надала письмові пояснення щодо відсутності на роботі 23.11.2017 року та консультативний висновок з ВОІЛ, який виявився фіктивним. Довідка з ВОПЛ від 04.12.2017 року № 6596/205.17р. подана 04.12.2017 р., тобто після видачі наказу про звільнення, тому така довідка не має юридичного значення та розгляду не підлягає (а.с. 13-14). Згідно зі ст. 49 Конституції України кожен громадянин України має право на охорону здоров'я, медичну допомогу та медичне страхування. Враховуючи, що позивачем було надано консультативний висновок спеціаліста від 23.11.2017 року на підтвердження поважності причин своєї відсутності на робочому місці, крім того, з письмових пояснень [PERSON] вбачається, що остання повідомляла реєстратора реєстратури поліклініки про майбутній візит її до лікаря зранку (о 08 год. 30 хв.) 23 листопада 2017 року, що не спростовано відповідачем будь-якими доказами, відповідач не має повноважень щодо визначення фіктивності наданого консультативного висновку спеціаліста, тому судом встановлено поважність відсутності на робочому місці 23.11.2017 року позивача, отже підстав для звільнення позивача за прогул не було. Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 та статті 240 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі. Враховуючи наведене, позовні вимоги в частині визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі [PERSON] є підставними, обґрунтованими та підлягають до задоволення, отже позивача слід поновити на роботі з моменту її незаконного звільнення - 01.12.2017 року. Також їй необхідно виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.12.2017 року до 01.03.2018 року за 61 робочі дні з дотриманням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року №100 , судом здійснено розрахунок середнього заробітку [PERSON] за час вимушеного прогулу за період з 01.12.2017 року по 01.03.2018 року. Згідно роз'яснень п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести у рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. З довідки про доходи позивача за два останні місяці роботи у КЗ «Ківерцівське РТМО» вбачається, що заробітна плата [PERSON] за жовтень 2017 року становила 0 грн., за листопад - 6921 грн. 10 коп., тобто враховуючи, що робочих днів у жовтні було 22, а у листопаді - 21, середньоденний заробіток становить 160 грн. 96 коп. Кількість робочих днів у грудні 2017 року становить 20, у січні 2018 року - 21, а у лютому 2018 року - 20, тому позивачу слід виплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, що становить 9818 грн. 56 коп. (160 грн. 96 коп. Х 61 день) Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або повноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати моральних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, підставою для відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин є порушення відповідачем будь-яких із передбачених законом прав позивача, якщо таке порушення поєднане з моральними стражданнями, втратою ним нормальних життєвих зв'язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи, що позивачем не надано жодних доказів у підтвердження факту заподіяння їй моральної шкоди, перенесених душевних чи фізичних страждань, інших втрат немайнового характеру, відтак суд прийшов до висновку, що вимоги щодо відшкодування моральної шкоди є недоведеними, а відтак не підлягають задоволенню. Згідно приписів п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з КЗ «Ківерцівське РТМО» в дохід держави слід стягнути 1280 грн. судового збору за подання позовної заяви.

Outcome: partial