Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-18 00:00:00

29 січня 2018 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на наступні обставини. Вона з відповідачем є батьками малолітнього сина [PERSON], [INFO]. В зв'язку з тим, що подружнє життя з відповідачем не склалося, на підставі рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 28.04.2014 року, шлюб між сторонами по справі було розірвано. З того часу, як зазначає позивачка, відповідач жодного разу не навідував сина та самоусунувся від його виховання, не спілкувався з ним та не брав ніякої участі у його вихованні, не надавав ніякої матеріальної допомоги на його утримання. З 2015 року позивачка разом з сином проживає на території Російської Федерації, відповідач по справі, в свою чергу, жодним чином не намагався з ними зв'язатись, хоча знає про їхнє місце перебування, також не зв'язувався за допомогою засобів електронного зв'язку які йому також відомі. Відповідач не цікавиться внутрішнім світом дитини, його станом здоров'я, не приймає участі у його вихованні, не проявляє щодо сина щонайменшої батьківської турботи, хоча має таку можливість. Тому, позивачка, піклуючись про долю дитини та, не бажаючи щоб в майбутньому відповідач міг пред'явити до нього будь-які майнові претензії як батько, в інтересах сина [PERSON], враховуючи, що теперішній її чоловік [PERSON] має намір усиновити дитину, оскільки син вважає його батьком, звернулась до суду з вказаним позовом про позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON]. Крім того, посилаючись на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 08.05.2014 року, яким з [PERSON] стягнуті аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 500 гривень щомісячно до повноліття сина [PERSON], тобто до [INFO] року, позивачка просить змінити розмір стягнутих з відповідача аліментів в частині мінімального розміру аліментів на дитину відповідного віку, на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017 року, згідно якого мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Представник позивачки адвокат [PERSON] в судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, в разі неявки відповідача, просив винести рішення при заочному розгляді справи (а.с.33). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, але надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, в зв'язку з віддаленістю місця його проживання, з вимогами позову згодний, не заперечує проти позовних вимог (а.с.23) Представник третьої особи по справі - служби у справах дітей Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області Горбатюк Я.А. підтримала вимоги позову в повному обсязі, що підтверджується наданою до суду заявою, просила розглянути справу у її відсутність (а.с.26 ). Згідно з частиною 3 статті 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У такому разі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами частини 2 статті 247 ЦПК України, не здійснюється. За загальним правилом (частина 1 статті 13 ЦПК України), суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст.19 Конвенції про права дитини, держави - учасниці зобов'язані вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Згідно ст.164 ч.1 Сімейного Кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Позов про позбавлення батьківських прав позивачкою заявлений на підставі п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України. Відповідно до вказаної норми права, мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України в п.п.15, 16 постанови від 30 березня 2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що розглядаючи справи даної категорії, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи та характеру ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у п. 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст.12 Закону України "Про охорону дитинства", виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Як встановлено судом, у сторін по справі 12.04.2010 року народився син [PERSON]. Вказане підтверджується копією повторною свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 21.05.2015 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Татарбунарського районного управління юстиції в Одеській області (а.с.8). З копії виду на проживання (а.с.,а.с.6, 9), що виданий [PERSON] та [PERSON], вбачається підтвердження їхнього права на постійне проживання в Російській Федерації та в'їзд в Російську Федерацію з 05.04.2017 року по [INFO] року. Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 28 квітня 2014 року (а.с.10) підтверджується, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Після розірвання шлюбу позивачці залишено прізвище «[PERSON]». Згідно копії виконавчого листа по цивільній справі №515/1090/14-ц, виданого Татарбунарським районним судом Одеської області, з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання [PERSON], [INFO], стягнуто аліменти в розмірі 500 гривень щомісячно до повноліття сина, тобто до [INFO] року (а.с.11). Копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 08.05.2015 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Центрального внутрішньоміського округу м. Краснодара управління РАЦС Краснодарського краю (а.с.12) підтверджується, що 06 вересня 2014 року був зареєстрований шлюб між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Після укладення шлюбу позивачці залишено прізвище «[PERSON]». Довідкою, виданою виконавчим комітетом Струмківської сільської ради Татарбунарського району Одеської області № 39 від 10.01.2018 року (а.с.13) підтверджується, що [PERSON], [INFO], зареєстрована в [ADDRESS]. На її утриманні знаходиться малолітній син [PERSON], [INFO]. [PERSON], [INFO], у вихованні та утриманні сина участі не приймає з серпня 2014 року. Таким чином, аналізуючи надані суду докази, з достовірністю встановлено, що відповідач [PERSON], як батько малолітнього сина [PERSON], [INFO], свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо виховання та утримання дитини, не приділяючи останньому належної уваги, турботи, виховання, не забезпечує його матеріально, а тому, суд вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON], з урахуванням висновку Татарбунарської РДА Одеської області 02.04.2018 року за №01-30/1263 (а.с.30), як органу опіки та піклування. Згідно ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Це означає, що мати чи батько вважаються такими, що ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків, якщо вони за станом свого психічного здоров'я, усвідомлюють значення своїх дій та можуть керувати ними, а також якщо вони мають юридичну і фактичну можливість до вчинення відповідних дій, які становлять зміст батьківського обов'язку. Ухилення від виконання юридичного обов'язку, це завжди акт свідомої поведінки. Оскільки відповідач [PERSON], маючи реальну можливість виконати свої батьківські обов'язки, не вчиняє відповідних дій, а замість забезпечення сину [PERSON] належної турботи, виховання, фактично відмовився від дитини, суд вважає, що він свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, підписаної Україною 21 лютого 1990 року і ратифікованої 27 лютого 1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч її бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. За встановлених обставин, які підтверджуються дослідженими судом належними та допустимими доказами, які узгоджуються між собою та є достатніми, за відсутності заперечень відповідача (а.с.23) та підтримання вимог позову в повному обсязі третьою особою - службою у справах дітей, як органу опіки та піклування Татарбунарської райдержадміністрації (а.с.26), на думку суду, існують достатні підстави для задоволення позову в частині позбавлення батьківських прав останнього відносно вказаної дитини. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Положення СК України регулюють відносини з утримання між батьками й дітьми, між матір'ю й батьком дитини з метою затвердження почуття обов'язку батьків і дітей один перед одним і мають своєю спрямованістю створення в сім'ї сприятливих умов фізичного, розумового, морального, духовного й соціального розвитку дитини. Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в ст. 7 СК України. Право дитини на утримання від своїх батьків має самостійний характер і не залежить від існування формально закріпленого зв'язку між останніми. Обов'язок батьків з утримання своїх дітей виникає незалежно від факту реєстрації шлюбу, наявності між ними фактичних шлюбних відносин або спільного проживання. Батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Як передбачено ч.7 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно зі ст. 166 Сімейного кодексу України, особа, позбавлена батьківських прав: втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов'язків щодо її виховання; перестає бути законним представником дитини; втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім'ям з дітьми; не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов'язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Відповідно до ч. 1 ст. 169 Сімейного кодексу України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. При цьому, відповідно до вимог ч.2 ст.166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», у випадку зміни розміру аліментів, аліменти у новому розмірі стягуються від дня набрання чинності рішенням суду. При вирішенні вимоги щодо зміни розміру стягнення аліментів з відповідача, суд також виходив із положень статті 27 Конвенції «Про права дитини», яку ратифіковано Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року, де передбачено право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до ч. 2 ст.27 Конвенції, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Судом встановлено, що з відповідача [PERSON], на підставі рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 08.05.2014 року, стягнуто аліменти в твердій грошовій сумі на утримання [PERSON], [INFO], у розмірі 500 грн. щомісячно, починаючи з 24.04.2014 року до повноліття сина, тобто до [INFO] року. На теперішній час у позивачки виникла необхідність поставити вимогу про зміну розміру стягнення аліментів. Тому, з метою повноцінного розвитку дитини та достатнього забезпечення рівня її життя, з урахуванням вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017 року, згідно якого мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, суд вважає, що розмір аліментів, стягнутих з відповідача на користь позивачки [PERSON] на утримання малолітнього сина, має бути змінений в частині стягнення аліментів, з твердої грошової суми 500 гривень на 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно і мають стягуватись у новому розмірі від дня набрання чинності рішенням суду. При цьому, суд керується також вимогами ч.2 ст.182 СК України, згідно якої, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Також до стягнення, з відповідача, в силу ст.141 ЦПК України, підлягають судові витрати по оплаті судового збору в сумі 704 грн. 80 коп., понесені позивачкою [PERSON] згідно квитанції 0.0.949202530.1 від 25.01.2018 року. Крім того, з нього підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 704,80 гривень за задоволену позовну вимогу щодо зміни розміру стягнення аліментів на дитину, від сплати якої звільнена позивачка при подачі позову, згідно п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved