Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-18 00:00:00

26.12.2016 року позивачка звернулась до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на наступні обставини. [INFO] в селі Вишневе Татарбунарського району Одеської області помер [PERSON], який за життя (10.10.2000 року) склав заповіт, залишивши позивачці земельну ділянку площею 4,6 га, відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER]. Однак, при зверненні до приватного нотаріуса Татарбунарського районного нотаріального округу Монастирліу О.П., позивачці було відмовлено в прийомі заяви про відкриття спадкової справи у зв'язку з тим, що остання не надала достатніх доказів прийняття нею спадщини, а також у зв'язку з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини. До того ж спадкодавець заповів позивачці земельну ділянку, право на яке посвідчено сертифікатом, тоді як взамін вказаного сертифікату видано Державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER], що підтверджується довідкою відділу Держгеокадастру у Татарбунарському районі Одеської області від 21.12.2016 року. При цьому, датою видачі правовстановлюючого документу на земельну ділянку є 12.02.2001 року, тоді як спадщина відкрилась майже за два місяці до цієї дати ([INFO]). Оскільки оригіналу Державного акту на право приватної власності на землю немає, бо на час видачі вказаного правовстановлюючого документу власник помер, позивачка отримала у відділі Держгеокадастру у Татарбунарському районі його копію, засвідчену належним чином, та розмістила у районній газеті відповідне оголошення. Разом з тим, на думку позивачки, вона вважаються такою, що прийняла спадщину, оскільки відразу після смерті спадкодавця розпорядилась деяким його рухомим майном, до цього часу приглядає за будинком та обробляє присадибну ділянку, а також спадкову земельну ділянку. Крім того, починаючи з 1985 року та по день смерті спадкодавця, позивачка здійснювала догляд за [PERSON] та проводила його поховання. Доказом фактичного вступу у спадщину є також і те, що [PERSON], починаючи з моменту смерті та по сьогоднішній час здійснює оплату податку за земельні ділянки, які значаться за спадкодавцем. Позивачка вважає, що вона фактично вступила в управління спадковим майном, відповідно до ч.1 ст.549 ЦК України в редакції 1963 року, який діяв на момент відкриття спадку, оскільки не відмовилась від спадщини, яка залишилась після смерті спадкодавця в установлений законом строк, розпорядилась деяким належним останньому рухомим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Зазначені обставини стали причиною звернення останньої до суду з вказаним позовом про визнання за нею права власності на земельну ділянку. В судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилась, але направила до суду заяву з проханням справу заслухати у її відсутність, повністю підтримуючи позовні вимоги (а.с. 19 ). Представник Вишнівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області направив до суду заяву з проханням заслухати справу у його відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечує, вважаючи їх обґрунтованими та законними (а.с. 26). Згідно з частиною 2 статті 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У такому разі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами частини 2 статті 197 ЦПК України, не здійснюється. Тому, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши позовну заяву та надані сторонами письмові докази, суд, враховуючи визнання позову відповідачем, що не суперечить вимогам закону та не порушує законних прав і інтересів сторін та інших осіб, відповідно до частини 4 статті 174 ЦПК України, вважає можливим позов задовольнити з таких підстав. За загальним правилом (частина 1 статті 11 ЦПК України), суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно п.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України - Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Таким чином, до відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство, чинне на час відкриття спадщини. Оскільки спадщина по даній справі відкрилась [INFO] - в день смерті спадкодавця [PERSON], коли діяв ЦК УРСР (1963 року), зазначений нормативно-правовий акт потрібно застосувати для вирішення спірних правовідносин. Дослідивши в сукупності матеріали справи, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 18.12.2000 року (а.с.5) підтверджується, що [PERSON] помер [INFO] в селі Вишневе Татарбунарського району Одеської області. З копії заповіту (а.с.6) вбачається, що [PERSON] є спадкоємцем по заповіту на земельну ділянку площею 4,6 га, що розташована на території Вишнівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER]. Копією Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого 12 лютого 2001 року (а.с.7) підтверджується, що [PERSON] належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 4,39 га, розташована на території Вишнівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, виділена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Із довідки за №1069 від 14.12.2016 року, виданої Вишнівською сільською радою Татарбунарського району Одеської області (а.с.9) слідує, що згідно запису в погосподарській книзі №6, особовий рахунок [NUMBER] по Вишнівській сільській раді значиться житловий будинок (старий, непридатний для проживання) за померлим [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Згідно довідки за №1070, виданої Вишнівською сільської радою Татарбунарського району Одеської області від 14.12.2016 року (а.с.9а), що [PERSON] проводила постійний догляд за померлим [PERSON] з 1985 року по день смерті [INFO] та проводила його поховання. Довідкою №1071 від 14.12.2016 року, виданою Вишнівською сільською радою Татарбунарського району Одеської області (а.с.10) підтверджується, що [PERSON] з моменту смерті [PERSON] ([INFO]) по теперішній час здійснює оплату земельного податку за земельні ділянки, які значаться за померлим [PERSON] (присадибна ділянка, земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, земельна ділянка для ведення товарного господарства). Із інформаційного листа, наданого відділом Держгеокадастру у Татарбунарському районі Одеської області (а.с.12) вбачається, що згідно державного фонду документацій із землеустрою, взамін сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], був виданий Держаний акт на право приватної власності на землю на ім'я [PERSON] серії [NUMBER], зареєстрований в Книзі записів державний актів на право власності на землю від 12.02.2001 року за №1044. Із витягу з технічної документації про визначення нормативної грошової оцінки земельної ділянки за № М-1126/0-397/6-16 від 16.12.2016 року (а.с.13) вбачається, що вартість земельної ділянки загальною площею 4,3875 га (ріллі), розташованої на території Вишнівської сільської ради Татарбунарського району, власником якої є [PERSON], складає 173663 грн. 08 коп. Листом нотаріуса №1300/01-16 від 13.12.2016 року про відмову у відкритті спадкової справи (а.с.14) підтверджується, що позивачці [PERSON] відмовлено в прийомі заяви та відкритті спадкової справи після смерті [PERSON], у зв'язку з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини та не наданням належних доказів фактичного прийняття спадщини. Із об'яви, опублікованої в газеті "Татарбунарський вісник" від 30.12.2016 року (а.с.20) видно, що в графі "втрачені" значиться вважати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER] на ім'я [PERSON]. Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №46427498 від 16.01.2017 року (а.с.25) повідомляється, що за результатами пошуку спадкової справи після померлого [INFO] [PERSON] - інформація відсутня. Відповідно до ч.1 ст. 534 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не включаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, а також якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про її прийняття. За змістом розділу VІІ вказаного Кодексу, прийняття спадщини це акт, який поширюється на всі об'єкти спадкування водночас і свідчить про бажання скористатися правом на спадщину. До спадкоємця в момент виникнення правонаступництва переходять і ті права, які в цей час ще не були відомі. Ст. 5 Земельного кодексу України в редакції 1990 року визначала, що право на земельну частку може бути передано у спадщину в порядку і на умовах, передбачених цивільним законодавством щодо спадкового майна. Відповідно до ст. 550 ЦК УРСР (1963 року), якщо спадкоємець в установлений ст. 549 цього Кодексу строк вступив в управління або володіння спадковим майном чи його частиною, суд з цих підстав вирішує питання не про продовження пропущеного строку, а про визнання права на спадкове майно (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24.06.1983 року (яка діяла на час виникнення спірних правовідносин). За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст. 58 Конституції України) ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 1 січня 2004 року. Пленум Верховного Суду України у п.1 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 роз'яснив, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинний на той час закон, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Отже, на час відкриття спадщини спадкоємці, що закликаються до спадкоємства, як за законом, так і за заповітом, незалежно від своєї волі, набувають право на придбання спадщини. Разом з тим, для здійснення свого права спадкоємства не достатньо відкриття спадщини та покликання до спадкоємства, а необхідно ще бажання спадкоємця прийняти цю спадщину. Для того, щоб придбати спадщину, спадкоємець повинен здійснити певні дії, які свідчать про прийняття ним спадщини. Такі дії чітко визначені законодавством. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані. Спадкоємець вважається таким, що фактично прийняв спадщину, якщо довів, що він вступив в управління або користування спадщиною. Згідно ст. ст. 55, 124 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюєтся або не визнається іншою особою. В судовому засіданні з достовірністю встановлено, що позивачка по справі [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] (а.с.6) на належну останньому на праві приватної власності спадкову земельну ділянку, посвідчену Державним актом на право приватної власності на землю серії [NUMBER] (а.с.7) . Однак, отримати свідоцтво про право на спадщину по заповіту через нотаріальну контору вона не має можливості, у зв'язку з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини та відсутністю доказів фактичного прийняття спадку, про що свідчить відмова нотаріуса (а.с.14). За встановлених обставин, які підтверджуються дослідженими судом належними та допустимими доказами, які узгоджуються між собою та є достатніми, за відсутності заперечень відповідача (а.с.26 ), суд вважає, що права позивачки мають бути захищені шляхом визнання за нею, як спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON], на праві приватної власності земельної ділянки площею 4,39 га, розташованої на території Вишнівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого Вишнівською сільською Радою народних депутатів 12.02.2001 року на ім'я [PERSON], померлого [INFO]. При цьому, судом враховується, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт фактичного вступу в управління та володіння майном спадкодавця, позивачкою [PERSON], оскільки вона не відмовилась від спадщини в установлений законом строк, а навпаки, здійснює оплату земельного податку за земельні ділянки, належні спадкодавцю (а.с.10), відразу після смерті [PERSON] розпорядились деяким належним останньому рухомим майном, проводила догляд за спадкодавцем до дня його смерті та його поховання(а.с.9а), тому вважається такою, що фактично вступила у спадщину.

Outcome: approved