Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-31 00:00:00

23.09.2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача ПАОП « Промінь » заподіяні збитки в сумі 334 586,00 грн. та судові витрати по справі у розмірі 7 345,00 грн. На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що рішенням апеляційного суду Харківської області від 29 травня 2018 року визнано таким, що припинив дію 31 грудня 2014 року договір оренди земельної ділянки №30, укладений між [PERSON] та ПАОП «Промінь» і зареєстрований в Красноградському районному відділі Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельних ресурсах» 02.08.2004 року за № 38. Він вважає, що з 01.01.2015 року відповідач самовільно займає вказану земельну ділянку, оскільки не повернув йому земельну ділянку після ухвалення рішення судом, яке набрало законної сили, чим заподіяв йому збитки у виді втраченої вигоди в сумі 334 586,00 грн. Від ПАОП « Промінь » 21.10.2019 року надійшов відзив на позов, з уточненнями від 11.11.2019 року, в якому представник відповідача зазначив, що рішення апеляційного суду Харківської області від 29.05.2018 року оскаржено до Верховного суду, але до теперішнього часу не розглянуто. Зазначає, що у позивача виникає право на користування та розпорядження його земельною ділянкою з моменту прийняття рішення апеляційним судом Харківської області, а саме з 29.05.2018 року, оскільки до цього часу продовжував діяти договір оренди, але не з 01.01.2015 року, як вважає представник позивача. Вважає, що відповідач повинен повернути позивачу тільки земельну ділянку, так як відпала підстава, на якій вона була набута (ст.1212 ЦК України), а також сплатити орендну плату за користування нею за цей період. ПАОП « Промінь » неодноразово зверталось до позивача щодо отримання ним орендної плати, яку він відмовився отримати, тому в задоволенні позову слід відмовити. В судове засідання учасники судового процесу не з`явились. Від позивача [PERSON] 25.08.2020 року до суду надійшла заява в якій повідомляє, що в судове засідання призначене на 26.08.2020 року з`явитися не може. При цьому просить суду розглянути його позов без участі сторін і його адвоката. Від представника ПАОП «Промінь» - адвоката Кадуна П.В. 25.08.2020 року до суду надійшла заява в якій просить проводити судове засідання без сторони відповідача. Від свого клопотання щодо виклику в судове засідання позивача відмовляється, а також просить прийняти рішення за тими документами, які містяться у матеріалах справи. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, вислухавши учасників судового процесу в судовому засіданні, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до Державного акту серії І-ХР №025604 [PERSON] належить земельна ділянка площею 5,99 га, що знаходиться на землях Кобзівської сільської ради Красноградського району Харківської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.27). Між [PERSON] та ПАОП « Промінь » був укладений договір оренди вказаної земельної ділянки за №30, який зареєстрований в Красноградському районному відділі Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельних ресурсах» 02.08.2004 року за № 38 (а.с.24-25). Постановою апеляційного суду Харківської області від 29.05.2018 року визнано таким, що припинив дію 31 грудня 2014 року договір оренди земельної ділянки №30 укладений між [PERSON] та ПАОП «Промінь», зареєстрований в Красноградському районному відділі Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельних ресурсах» 02.08.2004 року № 38 (а.с.20-23). Позивач вважає, що з 01.01.2015 року відповідач безпідставно використовує його земельну ділянку і повинен відшкодувати завдані збитки у виді упущеної вигоди, внаслідок невикористання ним своєї земельної ділянки. Так у 2015 році він якби посіяв на своїй земельній ділянці озиму пшеницю, то отримав би прибуток у розмірі 78911,00 грн., якби у 2017 році він посіяв соняшник, то отримав би прибуток у розмірі 96723,00 грн., якби у 2018 році він посіяв кукурудзу, то отримав би прибуток у розмірі 158940,00 грн., а всього недоотриманий ним прибуток складає 334586,00 грн. Вказані розрахунки розраховані представником позивача на підставі висновків фахівців науково-дослідного центру «Харківагропромпродуктивність», з яким [PERSON] уклав Договір № 10 про надання послуг по створенню (передачі) науково-технічної продукції (НТП) від 01.04.2019 року з додатками (а.с.11-18). За цим договором позивачу були надані послуги по розробці норм виробітку, витрат палива та розцінок на сільськогосподарські механізовані роботи і агрегати на його земельній ділянці, а саме по роботам з культивації, оранки, посіву пшениці, соняшнику, кукурудзи і хімічного захисту культур (а.с.39-56). При розрахунку упущеної вигоди представник позивача також використовував відомості з довідки Управління агропромислового розвитку Красноградської районної державної адміністрації Харківської області від 05.11.2018 року щодо середньої урожайності соняшника, кукурудзи, пшениці озимої, ячменю ярого, сої за 2014-2018 роки, і орієнтовні ціни на сільськогосподарську продукцію на аграрному ринку України на жовтень у період 2014-2018 (а.с.37а), довідки від 18.07.2019 року про рекомендовані норми висіву сільськогосподарських культур (а.с.38). Представник позивача зазначає, що 14.08.2019 року направив відповідачу претензію про відшкодування заподіяних збитків в сумі 334 586,00 грн., а 14.09.2019 року направив повторну претензію про відшкодування заподіяних збитків, на підтвердження чого надав копії чеків про поштове відправлення на адресу ПАОП « Промінь ». Але з них неможливо встановити, якою особою і які саме документи направлялись, а також відсутні докази, що вони отримані відповідачем (а.с.28-37, 59-68). В рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, містяться данні про адресу відправника, та особи, яка отримує це відправлення, але що саме було відправлено за вказаною адресою невідомо, а дату відправлення і отримання не зазначено (а.с.19). Представником позивача надана копія заяви про видачу виконавчого листа на виконання постанови апеляційного суду Харківської області від 29.05.2018 року без дати її складання і відмітки суду про її прийняття (а.с.26). Надаючи правову оцінку встановленим фактам, суд зазначає таке. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно п.3 ч.2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У пункті 8 статті 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Статтею 34 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що у разі припинення або розірвання договору оренди земельної ділянки орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. У разі невиконання орендарем обов`язку щодо умов повернення орендодавцеві земельної ділянки орендар зобов`язаний відшкодувати орендодавцю завдані збитки. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Таким чином, відшкодування збитків має характер універсального засобу захисту цивільних прав. Одночасно відшкодування збитків є мірою відповідальності, в зв`язку з чим слід відрізняти обов`язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання, що випливає з договору, від позадоговірної шкоди, тобто від зобов`язання, що виникає внаслідок заподіяння шкоди. На відміну від договірної відповідальності, деліктна відповідальність є наслідком порушення загального правила - не завдавати шкоди іншому, тобто абсолютного права особи. Наслідком реалізації деліктної відповідальності є відновлення первинного стану потерпілого. Зобов`язання з відшкодування завданої шкоди - це позадоговірні зобов`язання, що виникають внаслідок порушення особистих немайнових і майнових прав потерпілого. Такі зобов`язання мають абсолютний характер і спрямовані на забезпечення найбільш повного відновлення цих прав за рахунок заподіювача шкоди або за рахунок інших осіб, на яких законом покладено обов`язок її відшкодування. В позовний заяві як на підставу для задоволення своїх вимог позивач посилався на ст.ст. 90, 156, 158, 211 ЗК України та ч. 2, 3, 4 ст. 1166, 1192 ЦК України, які передбачають відповідальність за завдану майнову шкоду. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені ст. 1166 ЦК України, за якою майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Отже, для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, а також вину завдавача шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Частина 2 ст. 1166 ЦК встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, що означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини. Проте саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовом про відшкодування шкоди" з наступними змінами, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Статтею 1192 ЦК України передбачено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоду майну, відшкодувати завдану шкоду в натурі, (передати річ того самого роду й такої самої якості чи полагодити пошкоджену річ) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі, або реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи. В той час предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин 1,2 статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Частина перша статті 93 ЗК України встановлює, що право оренди земельної ділянки -це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини 1 статті 96 ЗК). Судом встановлено, що спірний договір оренди земельної ділянки визнано припиненим постановою апеляційного суду Харківської області від 29.05.2018 року з 01.01.2015 року і вказане рішення суду набрало законної сили з моменту проголошення. Припинення дії договору оренди земельної ділянки з 01.01.2015 року до 29.05.2018 року підпадає під норму визначену у ст. 1212 ЦК України, а саме особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. З моменту припинення договору оренди, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. Зазначена правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17. Враховуючи наведене, відсутні підстави застосовувати до спірних правовідносин за період з 01.01.2015 року до 29.05.2018 року по справі, яка розглядається, приписи чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок. Отже суд вважає, що з 01.01.2015 року по 29.05.2018 року у позивача виникає право на отримання орендної плати від відповідача. [PERSON] не звертався до ПАОП « Промінь » з приводу виплати йому орендної плати за користування його земельною ділянкою. Відповідач надсилав на його адресу нагадування щодо необхідності отримання ним орендної плати, яка йому була нарахована (а.с.84-86), але він відмовився її отримати. На думку суду, поширення Конституцією України юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, не означає, що суд має вирішувати питання віднесені до компетенції інших органів, до яких заявник з даного приводу не звертався. В той час у період з 29.05.2018 по 23.09.2019 (час надходження позовної заяви до суду) вбачаються ознаки протиправного діяння з боку ПАОП « Промінь » у вигляді бездіяльності з неповернення земельної ділянки [PERSON] , чим йому була спричинена шкода. Земельний кодекс України та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин є спеціальними до правовідносин щодо відшкодування збитків землевласникам та землекористувачам, у тому числі у вигляді неодержаних ними доходів. Відповідно до частини 2 статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до статті 156 ЗК України власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок: а) вилучення (викупу) сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників для потреб, не пов`язаних із сільськогосподарським і лісогосподарським виробництвом; б) тимчасового зайняття сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників для інших видів використання; в) встановлення обмежень щодо використання земельних ділянок; г) погіршення якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників; ґ) приведення сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників у непридатний для використання стан; д) неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки. Згідно з частинами 1, 3 статті 157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють, зокрема, юридичні особи, які використовують земельні ділянки. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України. У відповідності до п. ґ) ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється зокрема шляхом відшкодування заподіяних збитків. У відповідності до п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16.04.2014 року судам слід мати на увазі, що спори, пов`язані із земельними відносинами, розглядаються в позовному провадженні. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). Власник земельної ділянки, права якого порушено, може вимагати відшкодування завданої цим моральної шкоди (частина третя статті 386 ЦК). Постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284 затверджено Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, а тому саме ним визначається розмір збитків власникам землі та землекористувачам. Згідно з п.1 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою КМУ № 284 від 19 квітня 1993 року з наступними змінами, власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні, зокрема, неодержанням доходів у зв`язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок. Відповідно до п.3 Порядку відшкодуванню підлягають збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані. При цьому неодержаний дохід - це дохід, який міг би одержати власник землі, землекористувач, в тому числі орендар, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її вилучення (викупу) або тимчасового зайняття, обмеження прав, погіршення якості землі або приведення її у непридатність для використання за цільовим призначенням у результаті негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян. Розміри збитків, у тому числі неодержані доходи згідно з п.2 Порядку визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими органами сільських, селищних, міських рад. Отже, суд аналізуючи зазначені вище норми матеріального права приходить до висновку, що у випадку неукладення договору оренди (непродовження його дії на новий строк), суперфіцію або інших правочинів як правових підстав для користування земельною ділянкою з вини користувача настають правові наслідки, передбачені ст.157 ЗК України та Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам. Саме такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі №6-2588цс15. В якості належних та допустимих доказів упущеної вигоди надаються докази, які свідчать про реальні наміри власника обробити свою ділянку - проведення закупівлі посівного матеріалу, укладення договорів на обробіток ділянки для висадження закупного посівного матеріалу або наявність у власника техніки для самостійного обробітку своєї земельної ділянки та інші аналогічні дії власника, які свідчать про підготовку до самостійного використання ділянки. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи не є абстрактними, а реально були б ним отримані в разі використання земельної ділянки. Позивач має довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення (постанови Верховного Суду України від 14.06.2017 р. у справі №923/2075/15, від 09.12.2014 р. у справі №5023/4983/12). Стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності. Для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з елементів цивільна відповідальність не настає. Позивачем при зверненні в суд з позовом не було надано доказів про намір власного використання землі під певні сільськогосподарські культури, зокрема під посів озимої пшениці, соняшника та кукурудзи, по якій зроблено розрахунок збитків. Не надано доказів і на закупівлю посівного матеріалу, які можуть бути підтверджені лише письмовими доказами, договорами на обробіток земельної ділянки (орання, посіву та збирання посівного матеріалу), а також на внесення добрив та інших робіт, які необхідні для вирощування сільськогосподарських культур. Серед доказів, наданих до суду, відсутній акт відповідної комісії про встановлення розміру збитків, які зазнав позивач, оскільки законодавець відніс функцію визначення збитку заподіяного власникам землі до місцевих органів виконавчої влади у складі спеціально створених комісій. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи. Згідно з положеннями ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Докази, що надаються сторонами до суду мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Відповідно до приписів ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову позивачу у задоволенні вимог про стягнення збитків за їх недоведеністю. Згідно ст.141 ЦПК судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Outcome: dismissed