Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

15.01.2020 до Голосіївського районного суду м.Києва звернулась адвокат Кулікова О.М., в інтересах [PERSON] з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. В обгрунтування позову представник позивача зазначила, що [PERSON] є власницею групи компаній Аурум Груп. Так, 21 листопада 2019 року на електрону адресу прес-служби Аурум Груп надійшов запит від журналіста програми «Схеми» (Радіо Свобода) [PERSON] з питаннями стосовно належності ПрАТ «Свеський насосний завод» (ПрАТ «СНЗ») до родинного бізнесу сім`ї [PERSON] та постачанням обладнання ПрАТ «СНЗ» до російських заводів, що працюють на оборонний комплекс. У відповідь на запит, 26 листопада 2019 року на електронну адресу відповідача прес-службою Аурум Груп надіслано відповідь на зазначений запит, в якому чітко зазначено, що припущення відповідача щодо існування так званого «родинного бізнесу» є безпідставними. Управління всіма підприємствами Аурум Груп юридично та фактично здійснюється [PERSON] , яка є одноосібним власником групи, що Аурум Груп не веде, не узгоджує, не координує та не об`єднує свою діяльність з підприємствами, що належать до кола впливу [PERSON] . Також у своїй відповіді прес-служба Аурум Груп проінформувала відповідача про те, що ПрАТ «СНЗ» жодного разу у зазначений Відповідачем період з 2015-2019 рр. не брав участі у тендерах із постачання та не здійснював поставки промислових насосів та агрегатів власного виробництва на підприємства оборопно-промислового комплексу Російської Федерації. Крім цього, Відповідача було проінформовано, що Аурум Груп невідомі факти, про які йдеться у його листі щодо постачань продукції виробництва ПрАТ «СНЗ» до підприємств військово-промислового комплексу Російської Федерації. Усі компанії, що входять до сфери впливу Аурум Груп, суворо дотримуються внутрішньо-корпоративних розпоряджень щодо цілковитої заборони будь-яких фінансово-господарських відносин підприємствами, щодо яких введені санкції, в таму числі з підприємствами військово-промислового комплексу Російської Федерації. Водночас насосна продукція виробництва ПрАТ «СНЗ» реалізується переважно через офіційних дилерів підприємства, що не пов`язані з акціонерами заводу та ведуть незалежну комерційну діяльність на підставі дилерських угод. Незважаючи на те, що прес-службою Аурум Груп було спростовано всі припущення Відповідача щодо наявності так званого родинного бізнесу сім`ї [PERSON] та постачання обладнання ПрАТ «СНЗ» до російських заводів, що працюють на оборонний комплекс, відповідач 28.11.2019 оприлюднив відеозапис «Як родина міністра-втікача [PERSON] | Україні працює на оснащення оборонних заводів РФ || СХЕМИ №239; за аступною адресою в мережі Інтернет: [INFO] З зазначеного відеозапису вбачається, що відповідач маючи на меті набуття широке: резонансу сюжету безпідставно поєднав Аурум Груп з ім`ям [PERSON] діяльністю одного з офіційних дилерів ПрАТ «СНЗ» - ООО НПО «ОСО», які не маю жодного відношення до Аурум Груп. Таким чином, відповідач вибірково і упереджено оприлюднив лише частину офіції наданої інформації Аурум Грум та безпідставно у своєму відеозапису поширив наступі негативну та недостовірну інформацію: «Як родина міністра-втікача [PERSON] в Україні працює на оснащення оборонних заводів РФ» (назва відеозапису); «....підприємство родини цього екс-міністра протягом років успішно постач в Росію обладнання, яке потім опиняється на оборонних підприємствах країн яку визнали агресором» (1:19 хв. відеозапису); «Свеський насосний завод. Звідси спеціальне обладнання регуляї постачається на порохові заводи Російської Федерації» (1:39 хв. відеозапису); «Нам вдалося встановити, що протягом років російської агресії підприємег, на Сумщині, пов`язане з його родиною, постачало в Росію свою продукцію, зрештою опинялася на військових заводах» (6:12 хв. відеозапису); «....тутешній бізнес родини екс-міністра оборони України [PERSON] (6:59 хв. відеозапису); «.....Свеський насосний завод активно прокладає торговельні шляхи Російською Федерацією» (10:29 хв. відеозапису); «Натомість бізнес-структури, пов`язані із ним, перейшли під контроль йо доньки. І принаймні одне із цих підприємств на Сумщині без проблем постача в Росію продукцію, яка опинялася на порохових заводах і під час військової конфлікту» (13:29 хв. відеозапису). Як наслідок розповсюдження зазначеної недостовірної та негативної інформації І формування у глядачів неправдивого та хибного висновку про те, що [PERSON] бере участь в управлінні компаній Аурум Груп та ПрАТ «Свеський насосний завод» та основною діяльністю ПрАТ «Свеський насосний завод» є постачання обладнання і російських заводів, що працюють на оборонний комплекс. Те, що у глядачів оспорювано відеозапису формується саме вищезазначена хибна та неправдива думка підтверджується висновком лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи № 14869 від 26.12.2019. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м.Києва Хоменко В.С. від 17.01.2020 цивільну справу за позовом [PERSON] д [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації передано за підсудністю до Печерського районного суду м.Києва. Ухвалою судді Печерського районного суду м.Києва Вовк С.В. від 04.03.2020 відкрито провадження у справі. 15.07.2020 відповідачем надано відзив на позов, в якому зазначено про те, що інформація опублікована за адресою в мережі Інтернет: [INFO] жодним чином не стосується особисто позивача, є достовірною, обраний спосіб захисту, а саме «вилучення інформації» не передбачений ЦК України, оскільки законодавством встановлено спеціальний спосіб «спростування інформації», передбачений ст.277 ЦК України. Крім того, представник відповідача у відзиві зазначила, що наданий експертний висновок №14869 від 26.12.2019 не може бути основою рішення у даній справі так як експерт вийшов за межі досліджуваних питань, оскільки такий висновок зроблено не тільки про лінгвістичні характеристики висловленого в рамках компетенції про віднесення аналізованих висловлювань до поняття «фактичного твердження». У зв`язку із вищевикладеним, просила суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У відповідь на відзив, 23.07.2020 представником позивача надано відповідь на відзив в якому позивач вважає, що опублікована інформація відповідачем безпосередньо стосується позивача, що підтверджується п.1 Висновку лінгвістичної експертизи №14869 від 26.12.2019, в якому чітко викладено позицію щодо наявних у відео висловлювань у відео стосовно [PERSON] . Також, у відповіді на відзив вказано про те, що дійсно у позові вимогою є вилучення публікації, що прямо передбачено у ст.278 ЦК України, а тому представник позивача просила суд задовольнити позов у повному обсязі. Ухвалою судді Печерського районного суду м.Києва Вовк С.В. від 28.07.2020 передано справу за підсудністю до Баришівського районного суду Київської області. Ухвалою судді Баришівського районного суду Київської області Коваленка К.В. від 14.12.2020 прийнято справу до провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 05.04.2021 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 25.05.2021 №999/3дп/15/21 суддю Коваленка К.В. тимчасово відсторонено від здійснення правосуддя до ухвалення Вищою радою правосуддя рішення про його звільнення або скасування рішення Дисциплінарної палати. Згідно розпорядження керівника апарату Баришівського районного суду Київської області від 09.07.2021 №729 справу направлено на повторний автоматизований розподіл. Ухвалою судді Баришівського районного суду Київської області від 09.08.2021 прийнято справу до провадження судді Червонописького В.С. Ухвалою суду від 17.11.2021 задоволено клопотання представника позивача - Овчаренко Н.В. про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Представник позивача у судовому засіданні підтримала позов у повному обсязі, просила суд задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача просила суд відмовити у задоволенні позову, з огляду на те, що позов не обгрунтовано, не доведено та обрано невірний спосіб захисту. Крім того, у судовому засіданні адвокат Крат В.Ф. зауважила про те, що позов подано до неналежного відповідача, оскільки [PERSON] працює журналістом програми "Схеми" на "Радіо Свобода". Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 28.11.2019 відповідачем оприлюднено відеозапис «Як родина міні втікача [PERSON] в Україні працює на оснащення оборонних заводів РФ || СХЕМИ N°239, за адресою в мережі Інтернет: [INFO], зокрема: «Як родина міністра-втікача [PERSON] в Україні працює на оснащення оборонних заводів РФ» (назва відеозапису); «....підприємство родини цього екс-міністра протягом років успішно постач в Росію обладнання, яке потім опиняється на оборонних підприємствах країн яку визнали агресором» (1:19 хв. відеозапису); «Свеський насосний завод. Звідси спеціальне обладнання регуляї постачається на порохові заводи Російської Федерації» (1:39 хв. відеозапису); «Нам вдалося встановити, що протягом років російської агресії підприємег, на Сумщині, пов`язане з його родиною, постачало в Росію свою продукцію, зрештою опинялася на військових заводах» (6:12 хв. відеозапису); «....тутешній бізнес родини екс-міністра оборони України [PERSON] (6:59 хв. відеозапису); «.....Свеський насосний завод активно прокладає торговельні шляхи Російською Федерацією» (10:29 хв. відеозапису); «Натомість бізнес-структури, пов`язані із ним, перейшли під контроль йо доньки. І принаймні одне із цих підприємств на Сумщині без проблем постача в Росію продукцію, яка опинялася на порохових заводах і під час військової конфлікту» (13:29 хв. відеозапису). Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Відповідно до статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Частиною першою статті 201 Цивільного кодексу України встановлено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Крім того, стаття 299 Цивільного кодексу України гарантує кожній фізичній особі право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. За правилами статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до ч.1 ст. 277 Цивільного кодексу України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно ст.298 Цивільного кодексу України якщо особисте немайнове право фізичної особи порушене у газеті, книзі, кінофільмі, теле-, радіопередачі тощо, які готуються до випуску у світ, суд може заборонити розповсюдження відповідної інформації. Якщо особисте немайнове право фізичної особи порушене в номері (випуску) газети, книзі, кінофільмі, теле-, радіопередачі тощо, які випущені у світ, суд може заборонити (припинити) їх розповсюдження до усунення цього порушення, а якщо усунення порушення неможливе, - вилучити тираж газети, книги тощо з метою його знищення. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається із матеріалів справи, 21.11.2019 на електронну адресу Промислово-інвестиційної групи Аурум Груп від [PERSON] надійшов запит про надання інформації в порядку підготовки матеріалу спільного проекту «Радіо Свобода» та UA:Перший, про ПрАТ «Свеський насосний завод» як родинний бізнес [PERSON] та протягом 2015-2019 участі у тендерах із постачання обладнання до російських заводів, що працюють на оборонний комплекс Російської Федерації (а.с.6). Згідно відповіді на запит, [PERSON] повідомлено про те, що ПрАТ «СНЗ» жодного разу не брав участі у тендерах у період з 2015-2019 із постачання та не здійснював поставки промислових насосів власного виробництва на підприємства оборонно-промислового комплексу Російської Федерації. Крім того, прес-службою Аурум Груп повідомлено відповідача, що останній не веде, не узгоджує, не координує та не об`єднує свою діяльність з підприємствами, що належать до кола впливу [PERSON] (а.с.7). Згідно Висновку експерта №14864 від 19.12.2019 комп`ютерно - технічної експертизи на замовлення [PERSON] , зміст веб-сторінки відеозапису «Як родина міністра [PERSON] в Україні працює на оснащення оборонних заводів РФ || СХЕМИ №239», оприлюдненого за адресою в мережі Інтернет: [INFO], показаний в додатку В до цього висновку, доступ до сторінки не потребує авторизації і не обмежений якимось іншим чином; станом на момент дослідження кількість переглядачів досліджуваного запису склала 23088, текстовий зміст розмов, зафіксованих у досліджуваному медіа, наведено у додатку Б до цього висновку (а.с.8-11). Відповідно до Висновку у тексті відео «Схеми в регіонах» №239 під назвою «Як родина міністра - втікача [PERSON] в Україні працює на оснащення оборонних заводів Р.Ф.», опублікованого на каналі Радіо Свобода за посиланням: [INFO] (за роздруківкою, наданою замовником експертизи) наявні висловлювання, що містять інформацію негативного характеру щодо [PERSON] , висловлювання, в яких міститься така інформація, наведені у п.1 дослідницької частини Висновку; висловлювання є фактичними твердженнями, а не оціночними судженнями. Зі змісту тексту відео випливає, що [PERSON] бере участь в управлінні компаній Аурум Груп та ПрАТ «Свеський насосний завод» є постачання обладнання до російських заводів, що працюють на оборонний комплекс (а.с.28-39). Крім того, відповідно до положень ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, яким встановлено засаду змагальності, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 201 Цивільного кодексу України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством». Фізична особа, відповідно до статей 270, 297 Цивільного кодексу України, серед іншого, має право на повагу до гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Крім того, стаття 299 Цивільного кодексу України гарантує кожній фізичній особі право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Відповідно до п.4 вказаної Постанови чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Позивачем внаслідок його активної громадянської позиції та проявленого професіоналізму була набута певна позитивна соціальна оцінка в очах оточуючих, а також суспільна оцінка його ділових і професійних якостей, що наразі принижуються поширенням про нього недостовірної інформації. Відтак, суд доходить до висновку, що твердження відповідача відносно позивача, висловлені в оскарженій публікації, формують негативну громадську думку, руйнують позитивний імідж та репутацію позивача, а відтак є такими, що порушують право позивача на повагу до його честі, гідності і ділової репутації. Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі- Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Водночас, стаття 10 Конвенції гарантує право на свободу вираження поглядів. При цьому, частиною 2 статті 10 Конвенції встановлено, що здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Про те, що право на свободу вираження поглядів, встановлене ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним, неодноразово наголошував Європейський суд з прав людини. І в кожному конкретному випадку необхідно розглянути питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи в аспекті захисту права на приватність. Під особливим захистом в контексті свободи вираження поглядів відповідно до практики ЄСПЛ перебувають засоби масової інформації. Водночас, із повідомленням інформації, на засоби масової інформації покладається також обов`язок цю інформацію не спотворювати і не викривляти. Так, у рішенні «Селістьо проти Фінляндії» (Selisto v. Finland) від 16 листопада 2004 року (Заява № 56767/00, п. 54.) ЄСПЛ зазначив: «Суд наголошує, що стаття 10 Конвенції не гарантує абсолютно необмеженої свободи вираження поглядів, навіть стосовно висвітлення пресою питань, що викликають законне занепокоєння у суспільстві. Відповідно до пункту 2 статті 10, здійснення цієї свободи породжує «обов`язки і відповідальність», які стосуються також і преси. […] В силу того, що здійснення свободи вираження поглядів пов`язане з «обов`язками і відповідальністю», гарантії, надані журналістам статтею 10 щодо висвітлення питань, які викликають загальний інтерес, супроводжуються застереженням, що журналісти діятимуть добросовісно і передаватимуть точну та достовірну інформацію згідно з вимогами журналістської етики.» Щодо засад журналістської етики, то в Резолюції 1003 (1993) «Про етичні принципи журналістики» Парламентська асамблея Рада Європи вказала, що «На додаток до законних прав і обов`язків, викладених у відповідних правових нормах, ЗМІ мають моральну відповідальність перед громадянами й суспільством, що слід підкреслити саме зараз, коли інформація та комунікація відіграють дуже важливу роль у формуванні особистих позицій громадян і в розвитку суспільства та демократичного життя. Професія журналіста передбачає права й обов`язки, свободи та відповідальність. Основним принципом будь-якої етичної засади журналістики є те, що повідомлення та міркування слід чітко розділяти, змішувати їх недопустимо. Повідомлення це інформація про факти й події, тоді як міркування це вираження поглядів, ідей, вірувань або оціночних суджень з боку медіакомпаній, видавців і журналістів. Поширення повідомлень має базуватися на принципі достовірності, що забезпечується відповідними засобами перевірки й доказів, а також на неупередженості подання, опису й розповіді. Чутки не повинні бути складовою повідомлень. Заголовки та виклад повідомлень мають відображати сутність представлених фактів і даних якомога точніше. Висловлення міркувань може включати думки або коментарі стосовно загальних ідей чи зауваження відносно повідомлень, що стосуються поточних подій. Хоча міркування обов`язково є суб`єктивними, а тому не можуть і не повинні відповідати критерію вірогідності, слід вимагати, щоб міркування висловлювалися чесно й відповідно до етичних засад.» (п.п. 1-5). При цьому, Парламентська асамблея Рада Європи зазначає, що вказані етичні принципи журналістики мають застосовуватися для цієї професії в усій Європі. Крім того, в рекомендаціях, що містяться у Резолюції 1165 (1998) «Право на приватність» Парламентська Асамблея Ради Європи, констатуючи часті випадки порушення приватності людей з боку медіа через однобічну інтерпретацію права на свободу слова і самовираження та посилання медіа, що їх читачі мають право знати все про публічних осіб (п. 8 Рекомендацій), зокрема, зазначає, що: «Саме тому дій з боку інших осіб чи інститутів, зокрема ЗМІ.» Відповідно до ч. 7 ст. 277 Цивільного кодексу України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до ч. 6 ст. 277 Цивільного кодексу України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо).У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено. Відповідно до пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. В судовому засіданні судом встановлено, що відповідач [PERSON] не є незалежним журналістом і у підготовці оскаржуваного відеозапису приймав участь не лише він, а колектив працівників «Радіо Свобода». Як зазначено представником відповідача, останній права, як вилучення так і спростування відомостей, розміщених у програмі «Схеми» (Радіо Свобода). Крім того, відповідач позбавлений як можливості так і доступу до розміщення чи вилучення будь-яких відомомтей, розміщених у інтернет виданні «Радіо Сводоба». У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України, статтею 51 ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Вирішення даного спору належним чином без участі у справі належного відповідача було б прямим порушенням прав особи, яка не залучена до участі у справі у якості відповідача, і до якої мав би бути пред`явлений даний позов. Обов`язок та право визначати відповідачів, до яких пред`являється позов, покладається на позивача. Виходячи з вищевикладених приписів законодавства, враховуючи, що позивачем пред`явлено позов до [PERSON] , який є журналістом програми «Схеми» на «Радіо Свобода», що було відомо позивачу під час звернення до суду із позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації та спростування недостовірної інформації, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позов залишено без задоволення, судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed