Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

31.10.2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначає, що на підставі договору про припинення права на аліменти у зв'язку з набуттям права власності на 1/2 частку квартири від 28.07.2008 року, право власності відповідача на квартиру [ADDRESS], було припинено. З моменту підписання договору, відповідач добровільно виселився з квартири, забравши свої речі і з того часу жодного разу в даній квартирі не з'являвся, комунальні платежі не сплачував та не ніс інших витрат з утримання житла. Проте знятися з реєстраційного обліку відповідач відмовляється, у зв'язку з чим просить визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Сторони в судове засідання не з'явились. Позивач та третя особа направили до суду письмові заяви, в яких просять розглянути справу без їх участі, зазначивши, що підтримують позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач [PERSON], причину неявки суду не повідомив, про день місце та час розгляду справи сповіщений вчасно та належним чином, шляхом вручення судових повісток, про що свідчать наявні в матеріалах справи розписки з особистим підписом [PERSON] (а.с. 36, 40). У відповідності до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Таким чином, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу без його участі. У зв'язку неявкою в судове засідання всіх учасників справи, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 11.01.1999 року [PERSON] та [PERSON] набули у власність квартиру [ADDRESS] (а.с. 5). 28.07.2008 року, право власності [PERSON] на 1/2 частку зазначеної квартири припинено на підставі договору про припинення права на аліменти у зв'язку з набуттям права власності на 1/2 частку квартири від 28.07.2008 року на користь сина [PERSON], що також підтверджується копією витягу з Державного реєстру правочинів та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 6, 7). Згідно копії свідоцтва про шлюб, [PERSON], 09.10.2007 року одружилась з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 14). З довідки відділу РАЦС Южноукраїнського міського управління юстиції від 26.06.2008 року вбачається, що [PERSON], [INFO], на підставі ст. 148 СК України, було здійснено виправлення прізвища з [PERSON] на [PERSON] (а.с. 12). З копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення до актового запису змін та доповнень вбачається, що до актового запису про народження [PERSON] внесено зміни та згідно заяви від 25.06.2008 року прізвище [PERSON] було змінено на [PERSON], а по батькові [PERSON] змінено на [PERSON], згідно внесення відомостей про батька дитини на підставі рішення суду про усиновлення від 30.01.2012 року. З довідки (виписки з домової книги про склад сім'ї та реєстрацію) від 30.10.2019 року вбачається, що в квартирі [ADDRESS], зареєстровані позивач [PERSON] з родиною та відповідач [PERSON] (а.с. 18). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За результатами розгляду справи судом встановлено, що позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] (а.с. 5, 6). Згідно положень ст.ст. 317, 319, 391 Цивільного Кодексу України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Зі змісту ст.ст. 386, 391 ЦК України слідує, що власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Верховний Суд України, у своїй постанові від 16.01.2012 року висловив правову позицію, відповідно до якої у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Згідно з п.34) постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. У відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відсутність відповідача [PERSON] у спірній квартирі понад встановлені строки підтверджується актом про непроживання складеним 03.06.2019 року комісією КП ЖЕО в присутності свідків (а.с. 9). Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Оскільки відповідач [PERSON] в квартирі [ADDRESS], яка належить на праві приватної власності [PERSON] та [PERSON], не проживає з 2008 року, суд вважає, що він втратив право користування вказаним жилим приміщенням, а тому позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11.12.2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду був сплачений судовий збір у розмірі 768.40 грн., який, у зв'язку із задоволенням позову, підлягає стягненню з відповідача на його користь (а.с. 1).

Outcome: approved