Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 18.06.1993 року до 13.01.2006 року перебувала у шлюбі з відповідачем. Під час перебування у шлюбі згідно договору купівлі-продажу від 22.04.1997 року сторонами було придбано двохкімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS]. З дня реєстрації шлюбу і до розірвання шлюбу сторони проживали спільно однією сім'єю. Після розірвання шлюбу позивач залишилась проживати у квартирі з двома неповнолітніми дітьми. Відповідач після розірвання шлюбу створив сім'ю з іншою жінкою, в квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує. Спірна квартира має дві ізольовані кімнати площею 42,4 кв.м., ринкова вартість квартири становить 324 000 грн.. Виходячи з принципу рівності часток подружжя у спільній сумісній власності просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири. Згідно уточненої позовної заяви (а.с.45-46) просить врахувати, що строк позовної давності не пропущено, оскільки вона, виходячи з домовленості між нею та відповідачем, вважала, що квартира належить їй. Позивач і представник позивача у судове засідання не з'явилися, згідно поданих через канцелярію суду заяв просять розглядати справу у їх відсутність, позовні вимоги підтримують у повному обсязі (а.с.54, 55). Відповідач у відповідності до ч.5 ст.74 ЦПК України належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи за адресою проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомив. Згідно поданої через канцелярію суду заяви просить розглядати справу у його відсутність та закрити провадження у справі у зв'язку з пропуском позовної давності (а.с.32-34). Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно положень ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60 СК України визначено, що майно належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо воно набуте ними як подружжям за час шлюбу. Відповідно до ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Встановлено, що рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 09.12.2005 року між сторонами у справі [PERSON] та [PERSON] розірвано шлюб, який було зареєстровано Житомирським міським відділом РАЦС 18.06.1993 року (а.с.5). У період шлюбу придбано квартиру [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 22.04.1997 року (а.с.4), а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.28). Відповідно до технічного паспорту (а.с.7) квартира [ADDRESS] складається з двох кімнат жилою площею 26,0 кв.м.. Згідно висновку суб'єкта оціночної діяльності ринкова вартість квартири складає 324 000 грн. (а.с.11). Як вбачається з довідки КП "ВЖРЕП № 9" Житомирської міської ради № 670 від 17.06.2014 року (а.с.41) у квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивач [PERSON], донька [PERSON], син [PERSON]. Згідно ст.1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю, право приватної власності є непорушним, що також закріплено в ч.1 ст.321 ЦК України, згідно якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень ст.ст.68, 70 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, оскільки квартиру [ADDRESS] придбано у період шлюбу сторін та зазначене майно в силу презумпції права спільної сумісної власності подружжя є спільною сумісною власністю сторін, тому позовна вимога про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] як на частину спільного сумісного майна подружжя є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Відповідно до положень ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ч.2 ст.72 СК позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Враховуючи, що позивач, яка постійно зареєстрована та проживає у спірній квартирі, про порушення свого права власності дізналася після отримання ухвали Корольовського районного суду м. Житомира від 21.05.2014 року про відкриття провадження у справі за позовом [PERSON] до неї про позбавлення права користування житловим приміщенням, виселення з житлового приміщення і зняття з реєстраційного обліку, тому позивачем не пропущено строк позовної давності для звернення з позовом до суду і підстави для застосування позовної давності за заявою відповідача відсутні.

Outcome: approved