Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-10 00:00:00

29 березня 2019 року позивач звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , в якому просить позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських тав відносно сина [PERSON] , [INFO] (а.с.2-6). І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. В обґрунтування позову позивачем було зазначено наступне. 20 жовтня 2012 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. [INFO] у них народилася спільна дитина - син [PERSON] . У квітні 2014 року відповідач покинув сім`ю, і рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16.04.2015 шлюб між ними було розірвано. Згідно рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15.06.2015 з відповідача були стягнуті аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 24 березня 2015 року і до його повноліття. Згідно довідки-розрахунку заборгованості за виконавчим листом №204/1919/15-ц від 15.06.2015, виданої державним виконавцем Проник Є.О., у відповідача наявна заборгованість по аліментам на загальну суму 67274,52 грн., яка, починаючи з березня 2015 по грудень 2018, відповідачем не сплачена. [PERSON] проживає разом нею у квартирі [ADDRESS] . Дитина ясла-садок не відвідує, оскільки його вихованням вона займається особисто. Батько дитини вихованням сина не займається, не опікується питанням навчання і виховання сина, у групових та садових заходах участі не брав. Відповідач відзив на позовну заяву не подав. Позивач [PERSON] в судовому засіданні наполягала на задоволенні позову з підстав викладених у ньому. Відповідач [PERSON] в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнав та наполягав на їх задоволенні. Третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Самарської районної у місті Дніпрі ради не використали своє право бути присутніми у судовому засіданні, хоча належним чином повідомлені про час та місце розгляду даної справи згідно з вимогами Цивільного процесуального кодексу України. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. 22 квітня 2019 року у даній справі відкрито загальне позовне провадження (а.с.37). 22 травня 2019 року від третьої особи надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, просять при прийнятті рішення врахувати інтереси дитини в межах чинного законодавства (а.с.40). 11 червня 2019 року в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Під час розгляду справи судом заслухано позивача, відповідача, досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 20 жовтня 2012 року позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданого 20 жовтня 2012 року Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №1441 (а.с.7). [PERSON] і [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 06 квітня 2013 року, актовий запис № 315 (а.с.8). Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2015 року, яке набрало законної сили 28.04.2015 року шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 20 жовтня 2012 року Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №1441 розірвано. (а.с.15 Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2015 року, яке набрало законної сили 26.06.2015 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на дитину задоволено. Стягнуто з [PERSON] , [INFO] , уродженця м.Дніпропетровська, не працюючого, який проживає за адресою: [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] - аліменти на утримання їх малолітнього сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 24 березня 2015 року і до його повноліття, в особі матері [PERSON] , [INFO] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , допустивши по справі негайне виконання. Стягнуто з [PERSON] на користь держави судовий збір у сумі 243 (двісті сорок три) грн. 60 (шістдесят) коп. (а.с.16). 01 грудня 2015 року [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про зміну імені від 01.12.2015 року серії [NUMBER] (а.с.9). З довідки-розрахунку заборгованості за в/п № 204/1919/15-ц від 15.06.2015 року про стягнення аліментів з [PERSON] складеної державним виконавцем Проник Є.О. у [PERSON] наявна заборгованість зі сплати аліментів починаючи з березня 2015 року по грудень 2018 року у розмірі 67274,52грн. (а.с.18-19). Згідно довідки Державного навчального закладу «Міжрегіональне вище професійне училище з поліграфії та інформаційних технологій» Міністерства освіти і науки України від 20.12.2018р. за № 16/08-25 [PERSON] працює з 25.08.2015р. та по цей час на посаді керівника гуртка. Соціальна відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надана з 24.04.2017р. по 24.02.2020р. включно (а.с.20). З довідки про реєстрацію місця проживання від 18.02.2019р. [PERSON] зареєстрований та проживає в [ADDRESS] (а.с.22). З акту обстеження житлово-побутових умов проживання родини [PERSON] , дитина виховується в комфортних умовах, має все необхідне для всебічного розвитку особистості (а.с.23-27). Відповідно до довідки ФОП [PERSON] . [PERSON] з 01.03.2018р. по теперішній час сплачує за курс підготовки до школи [PERSON] у дитячому розвивальному центрі «Калейдоскоп» (а.с.28). [PERSON] відвідує з 01.09.2018 року приватний навчальний центр «Клубок» з вивчення англійської мови. На заняття дитину супроводжує мати або бабуся (а.с.29). ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Так, статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Статтею 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Так, батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44 - ю сесією Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.89 і ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.91, батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 164 СК України обумовлює підстави позбавлення батьківських прав. Так, мати, батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до положень ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Положеннями ст. 166 Сімейного кодексу України визначено, що особа, позбавлена батьківських прав: втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; перестає бути законним представником дитини; втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника право на спадкування); втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. В Рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. З огляду на викладене, повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини, суд приходить до висновку, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та навмисно не виконує їх, що в відповідності до п. п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", є підставами для позбавлення його батьківських прав. Обставин, які перешкоджали б відповідачу виконувати свої батьківські обов`язки судом не встановлено, тим більше, що відповідач не заперечує проти позбавлення його батьківських прав. У відповідності до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, визнання відповідачем позову, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У відповідності до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved