Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

15.02.2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами, якими просить суд:встановити факт родинного звязку між ним та [PERSON], яка померла 07.06.2016 року, а саме встановити факт того, що він є рідним братом спадкодавця [PERSON], яка померла 07.06.2016 року; визнати за ним право власності на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті сестри. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 07 червня 2016 року померла його рідна сестра [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з квартири № 49, яка розташована у місті Ізмаїлі по пр. Миру (колишній - Леніна) у місті [PERSON]. Вказане спадкове майно він прийняв, оскільки 05.12.2016 року звернувся до приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу [PERSON] з заявою про прийняття спадщини. На підставі його заяви було заведено спадкову справу №117/2016. 04.05.2017р. нотаріусом йому у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті сестри [PERSON] відмовлено у звязку з тим, що неможливо встановити факт родинних звязків, а саме те, що померла [PERSON] є його рідною сестрою. Так, він народився у 1930 році у селі Петрівка Миколаївського району Одеської області. Там же, у 1933 році народилась його сестра - [PERSON], а в 1937 році народилась ще одна сестра - [PERSON]. За життя його сестра [PERSON] змінила своє по-батькові з «Калениківни» на «Миколаївну», але документів на підставі яких це відбувалось немає. На звернення приватного нотаріуса [PERSON] до Миколаївського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану (смт.Миколаївка Одеської області) надійшла відповідь про відсутність в архіві відділу державної реєстрації актів цивільного стану актових записів про народження відносно [PERSON], [INFO], актового запису про зміну імені відносно [PERSON] (Миколаївни) та актового запису про народження відносно [PERSON], [INFO]. З архіву відділу ДРАЦСу Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області (м. Одеса) відповідь не надійшла зовсім. Таким чином, отримати необхідні для надання приватному нотаріусу документи неможливо. За життя він з сестрою підтримували родинні звязки, спілкувались, допомагали один одному. У 2000 році вона переїхала на постійне проживання в місто [PERSON]. 07 червня 2016 року [PERSON] померла. Крім нього та їх сестри [PERSON], найближчих родичів в неї не було, спадкоємцеві першої черги також немає. Він займався похованням сестри та заявив про прийняття спадщини. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні від 03.04.2018р. позовні вимоги визнала та не заперечувала проти задоволення позову. Зазначила, що [PERSON], яка померла 07.06.2016 року, є рідною сестрою її та позивача. Вони всі народилися у селі Петрівка Миколаївського району Одеської області. Спадкодавець [PERSON] році народилась у 1933 році. Її по батькові було Калениківна. Згодом, коли вона працювала у школі, вона змінили своє імя по батькові з «Калениківни» на «Миколаївну», оскільки учням було трудно виговорювати її імя по батькові. У 2000 році сестра переїхала на постійне проживання в місто [PERSON]. Вони усі підтримували родинні стосунки. Також у судовому засіданні 03.04.2018р. відповідач заявила клопотання про розгляд справи за її відсутності. У судовому засіданні були допитані свідки: [PERSON], [PERSON], [PERSON], які є знайомими і позивача, і відповідача, і спадкодавця. Свідки показали, що [PERSON], [PERSON] є рідними братом та сестрою [PERSON], яка померла 07.06.2016 року. Померла [PERSON] змінила своє дійсне по батькові з «Калениківна» на «Миколаївна», так як працювала у школі, її по батькові важко виговорювалося школярами та діти постійно перекривлювали її по батькові, отже вона бажала уникнути цих перекривлювань. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, свідків, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 15.11.2000р., посвідченим приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу [PERSON] в реєстрі №13837, зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно в реєстровій книзі за №60м/91 від 18.12.2000р., [PERSON] є власником квартири 49, яка знаходиться в будинку 6 по пр. Миру (Леніна) в м. Ізмаїлі. Вказана інформація також зазначена у листі КП «Ізмаїльське МБТІ» №519 від 02.04.2018р. Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 457571 від 08.06.2016 року, виданого Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, [PERSON] померла 07.06.2016 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. За життя [PERSON] не залишила заповіт, що підтверджено інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №46030460 від 05.12.2016р. Спадкоємцем за законом другої черги відповідно до ст. 1262 ЦК України після смерті [PERSON] є її рідні брат[PERSON] та сестра [PERSON]. Осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині після смерті [PERSON] відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає. Інших спадкоємців немає. Згідно довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, осіб, виданої Управлінням житлово-комунального господарства Ізмаїльської міської ради за №6482 від 02.12.2016р., померла [PERSON] на день своєї смерті 07.06.2016 була прописана та проживала в квартирі 49, яка знаходиться в будинку 6 по пр. Миру в м. Ізмаїлі, разом з нею на день смерті ніхто не був зареєстрований. Судом встановлено, що позивач спадщину після смерті сестри прийняв, оскільки в установлений законом шестимісячний строк звернувся до приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу [PERSON] з заявою про прийняття спадщини, що підтверджується копією відповідної заяви, наявної у матеріалах справи. На підставі його заяви було заведено спадкову справу №117/2016. Іншій спадкоємець за законом другої черги сестра [PERSON] спадщину після смерті сестри не прийняла, оскільки на момент смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, та протягом шести місяців не проживала разом із спадкодавцем за однією адресою, заяву про прийняття спадщину у встановлений законом строк до нотаріуса не подавала. Письмовою відповіддю приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу [PERSON] за №02-14/357 від 04.05.2017 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкову квартиру, у звязку з тим, що неможливо встановити факт родинних звязків. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно із ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно із ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 293 ЦПК України розгляд справ про встановлення факту віднесено до компетенції суду. Згідно п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, що мають юридичне значення. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. У п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №15 від 25.05.1998 року) «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що відповідно до п.1 ст.273 ЦПК суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв'язку із втратою годувальника. Як вбачається з матеріалів справи, на звернення приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу [PERSON] №02-14/815 від 05.12.2016 до відділу реєстрації актів цивільного стану Миколаївського районного управління юстиції Одеської області (смт.Миколаївка Одеської області) та до Архіву відділу ДРАЦСу Управління державної реєстрації ГТУЮ в Одеській області №02-14/132 від 21.02.2017 з приводу надання копії актового запису про народження [PERSON], копії актового запису про зміну прізвища [PERSON] з «Калениківни» на «Миколаївна», копії актового запису про народження [PERSON], надійшли відповіді з Державного архіву Одеської області Одеської обласної державної адміністрації за №Н-1898, №Н-1899 від 16.06.2017 про незбереження книги реєстрації актових записів про народження с. Миколаївка Андре-Іванівського району Одеського округу (нині смт. Миколаївка Миколаївського району Одеської області) за 1929-1931р.р. та за 1932-1933р.р., та відповіді з Миколаївського районного відділу ДРАЦС ГТУЮ в Одеській області №1240/04-29 від 15.12.2016 про відсутність в архіві відділу державної реєстрації актів цивільного стану актових записів за вказаний період та по поновленим актовим записам, за період з 1973р. по теперішній час. Згідно інформації Управління Державної реєстрації ГТУЮ в Одеській області №08.1-1678УДР від 30.03.2018 актових записів про народження [PERSON], [INFO], про народження [PERSON], [INFO], про зміну по батькові [PERSON] на [PERSON], не виявлено. Перевірку було проведено за період з 01.01.1942р. по теперішній час по поновленим актовим записам про народження по Миколаївському районному відділу ДРАЦС ГТУЮ в Одеській області та за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Книги з актовими записами про народження за вказаний період збереглися частково. Відповідно до абзацу 1 пункту 1 розділу ІІ та пункту 1 розділу V Порядку, умов і строків зберігання книг державної реєстрації актів цивільного стану, метричних книг у відділах державної реєстрації актів цивільного стану та їх передачі до державних архівів затверджених наказом Міністерства юстиції України від 30.12.2013р. №2804/5, (зі змінами та доповненнями), книги державної реєстрації актів цивільного стану та метричні книги зберігаються у відділах державної реєстрації актів цивільного стану протягом 75 років з часу складання актових записів цивільного стану, метричних записів, включених до них, та щороку після закінчення даного строку передаються на постійне зберігання до державних архівів. Таким чином, надати документи, які б підтвердили родинний зв'язок між позивачем та спадкодавцем, а також документи щодо зміни імя по батькові спадкодавця, немає можливості, у звязку із їх незбереженням. Суд вважає, що з показів свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON],встановлено, що [PERSON], яка померла 07.06.2016 року, була рідною сестрою [PERSON], тобто встановлена наявність підстав для визнання факту родинного звязку між позивачем та спадкодавцем. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 81 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved