Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-18 00:00:00

15 лютого 2017 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], в якій, з урахуванням уточнених позовних вимог, просили визнати недійсним право на одержання у спадщину спадкоємцями та відповідачами по справі після померлого [PERSON] будинку з господарсько побутовими спорудами, розташованого за адресою: вул. Механізаторів, буд. 10 м. Барвінкове Харківської області, а також визнати за ними право власності на нього, або стягнути єдиним платежем з відповідачів, які одержать цей будинок у спадок, на їх користь спричинені їм матеріальні та моральні збитки в сумі 189\~000 гривень. [PERSON] та [PERSON] в обґрунтування позову зазначили, що у серпні 2012 року вони з [PERSON] усно домовились щодо купівлі-продажу будинку з господарськими спорудами, розташованих по вул. Механізаторів,10 у м. Барвінкове Харківської області, обговоривши питання щодо подальшого нотаріального посвідчення даного договору купівлі-продажу, при цьому останній запропонував надати позивачам генеральне доручення на продаж цього будинку, посилаючись на відсутність у нього часу у звязку з терміновим відїздом за кордон. 12 вересня 2012 року вони передали [PERSON] у повному обсязі обумовлені грошові кошти у сумі - 32\~000 гривень, що на момент передання коштів було еквівалентом 4\~000 доларів США. У відповідь останній передав їм генеральне доручення на продаж будинку, ключі від будинку. В той же день вони почали проживати у придбаному будинку, робити у ньому ремонт, сплачувати комунальні послуги. У серпні 2015 року та травні 2016 року позивачі намагалися здійснити нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу будинку, проте нотаріусом було повідомлено, що на будинок накладено обтяження у вигляді арешту у звязку з заборгованістю [PERSON] по сплаті аліментів у розмірі 7\~000 грн., а тому здійснення продажу відбутися не може. 17 вересня 2016 року [PERSON] раптово помер, у звязку з чим нотаріальне оформлення договору купівлі продажу будинку на даний час не можливе. Посилаючись на викладені обставини позивачі просили позов задовольнити, визнати недійсним право відповідачів на одержання у спадщину після померлого [PERSON] зазначеного житлового будинку з господарськими спорудами, визнати за ними право власності на цей будинок, або стягнути єдиним платежем з відповідачів, як спадкоємців, які прийняли спадщину, спричинені матеріальні збитки, які складаються з 4000 доларів США, переданих [PERSON], що на момент подання позовної заяви є еквівалентом 108\~000 гривень, вартості будівельних матеріалів та виконаних робіт, витрачених на ремонт будинку, моральної шкоди, на загальну суму 81\~000 гривень. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивачів [PERSON] на задоволенні позовних вимог наполягали, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, пояснив, що позовні вимоги є необґрунтованими, такими, що не відповідають чинному законодавству. Крім того, [PERSON] зазначив, що йому було відомо зі слів померлого батька [PERSON], що [PERSON] та [PERSON] проживали у спірному будинку на праві оренди. В судовому засіданні відповідач [PERSON], яка також діє в інтересах неповнолітніх відповідачів - [PERSON] та [PERSON], та їх представник [PERSON] проти задоволення позовних вимог категорично заперечували з посиланням на те, що чинним законодавством України не передбачено такий спосіб захисту, як визнання недійсним права на одержання у спадщину спадкоємцями будинку. Крім того, позивачами не надано доказів, які б підтверджували витрачання ними коштів на ремонт будинку, та спричинення їм моральної шкоди. Представник органу опіки та піклування самостійних вимог не заявив, просив винести рішення відповідно до вимог діючого законодавства. Заслухавши пояснення позивачів та їх представника, відповідача та їх представника, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку про відмову у задоволені позовних вимог повністю, зважаючи на наступне. Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожна особа має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно ст.ст.3,4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до положень ст.15 ЦПК України, в порядку цивільного судочинства підлягають захисту порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси особи, яка у разі порушення права може скористатися відповідно дост.16 ЦК України, не любим, а цілком конкретним способом захисту права. Право вибору способу захисту порушеного або оспорюваного права належить позивачеві відповідно до вимог ст. ст. 3,11,31 ЦПК України, тоді як перевірка відповідності цього способу наявному порушенню і меті судового розгляду є обов'язком суду ( стаття 4 ЦПК України ). Так, способи захисту цивільних прав та інтересів передбаченіст.16 ЦК України, за положеннями якої під способами захисту суб'єктивних цивільних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення(визнання) порушених(оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст.16 ЦК України урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. При цьому, особа, право якої порушено, може скористатися відповідно до ст.16 ЦК України, не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Отже, наведені обставини свідчать, що [PERSON] та [PERSON], звернувшись до суду з позовною вимогою про визнання недійсним права на одержання у спадщину спадкоємцями будинку, обрали спосіб захисту, який не передбачено ст. 16 ЦК України, як спосіб захисту порушеного права. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон на відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомості № 43659164 від 11 вересня 2015 року, житловий будинок, розташований за адресою: вул. Механізаторів, буд.10 м. Барвінкове Харківської області, зареєстрований 29 травня 2007 року за [PERSON], [INFO], на підставі рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 18 травня 2007 року. На вказаний будинок накладено арешт (а.с.8-9). Зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 17494684, серії САК №263840, від 07 лютого 2014 року, вбачається що земельна ділянка, кад.№6320410100:00:002:0226, площею 0,06 га, адреса обєкта: вул. Механізаторів, буд.10 м. Барвінкове Харківської області, надана для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, на праві приватної власності належить [PERSON] (а.с.7). [PERSON] помер 17 вересня 2016 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії І-ВЛ №546769, виданим 19 вересня 2016 року Богодарівською сільською радою Барвінківського району Харківської області (а.с.61). З наданої виконуючою обовязки завідувача Барвінківської держаної нотаріальної контори Харківської області фотокопії спадкової справи №17/2017 вбачається, що спадщину після померлого [PERSON] прийняли його діти: [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.58-60). Судом встановлено, що відповідно до довіреності від 20 вересня 2012 року, посвідченої приватним нотаріусом, [PERSON] уповноважив [PERSON] та [PERSON] бути його представниками з питання управління та розпорядження належним йому житловим будинком, розташованим за адресою: вул. Механізаторів, буд.10 м. Барвінкове Харківської області (а.с.4). Згідно із\~ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно із ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. ст. 317, 319 ЦК України, власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії які не суперечать закону. Відповідно до ч.1\~ст. 321 ЦК України,\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В позовній заяві та судовому засіданні позивачі суду пояснили, що [PERSON], отримавши за кошти за будинок, ніяких майнових претензій до них не мав, у звязку з чим надав генеральну довіреність на продаж будинку, а тому позивачі вважають, що до них перейшло право власності на даний будинок. Суд зауважує, що судом не приймаються до уваги твердження позивачів, що між ним та померлим [PERSON] фактично відбувся договір купівлі-продажу спірного будинку, з наступних підстав. Частиною 1\~статті 202 ЦК України\~встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно з частиною 1\~статті 626 ЦК України,\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до підпункту 1 частини 2\~статті 11 ЦК України,\~підставами виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. За ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту такої реєстрації. Статтею 655 ЦК України передбачено, що\~за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу будинку повинен бути належним чином укладеним та зареєстрованим. Відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Крім того, як передбачено ст. 220 ЦК України , у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Таким чином, право власності на нерухоме майно наступає з моменту державної реєстрації. В матеріалах справи відсутні, а позивачем не надано ніяких доказів на підтвердження державної реєстрації вказаного правочину. Оформлення довіреності не є підставою для визнання права власності на спірний будинок за позивачами. Тому у суду відсутні підстави для визнання права власності за [PERSON] та [PERSON], за таких обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити за безпідставністю. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідачів на їх користь причинені матеріальні та моральні збитки в сумі 189\~000 гривень суд зазначає наступне. На підставі ч.2,4 ст. 390 ЦК України власник майна має право вимагати від добросовісного набувача передання усіх доходів від майна, які він одержав або міг одержати з моменту, коли дізнався чи міг дізнатися про незаконність володіння ним, або з моменту, коли йому було вручено повістку до суду у справі за позовом власника про витребування майна; добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів; якщо поліпшення майна не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1-3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Відповідно вимог ч. 1-4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що у вересні 2012 року вони перебували у житловому будинку, розташованому за адресою: вул. Механізаторів, буд.10 м. Барвінкове Харківської області, де допомагали [PERSON] клеїти шпалери. У їх присутності остання та її чоловік [PERSON] передали [PERSON] грошові кошти у сумі 29000 грн., як вартість придбаного у нього житлового будинку. Суд не приймає до уваги покази вищевказаних свідків, в частині передання позивачами власнику житлового будинку [PERSON] грошових коштів у сумі 29\~000 грн., оскільки дані обставинами не можуть підтверджуватись показами свідків, а лише письмовими доказами, що відповідає положенням ч.2 ст. 59 ЦПК України. З наданого позивачкою товарного чеку б/н від 11 жовтня 2016 року вбачається, що загальна вартість дверей, коробу та наличнику складає 1732 грн. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що [PERSON] та [PERSON] проживали та проводили ремонті роботи у будинку розташованому за адресою: вул. Механізаторів, буд. 10 м. Барвінкове Харківської області. Крім того, [PERSON] було відомо, що раніше у будинку проживав [PERSON], який на момент виконання ним ремонтних робіт був відсутній. Крім того, суд вважає, що покази вищезазначених свідків та товарний чек не можуть бути прийняті до уваги судом, оскільки не є належними та допустимими доказами, які б підтверджували\~грошові витрати на утримання, ремонт та збереження будинку, здійснених [PERSON] та [PERSON] Вирішуючи питання щодо обґрунтованості вимог про стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні (п. 5.1 Методичних рекомендацій Міністерства юстиції України - лист від 13.05.2004 р. № 35-13/797). Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Позивачами не було надано обґрунтування, якими саме діями або бездіяльністю відповідачі заподіяли їм морально шкоду, у чому вона полягає, чим вони керувався при визначенні її розміру, не надали доказів на підтвердження вказаних обставин. Таким чином, позивачами ні при подачі позовної заяви, ні в судовому засіданні не надано жодного належного та допустимого доказу, у розумінні ст.ст.58, 59 ЦПК України, стосовно того, що ними витрачено на утримання та збереження майна, та завдано діями відповідачів моральної шкоди на загальну суму 189\~000 гривень. Враховуючи вищевикладене суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог і в цій частині. Згідно ч.1, п.2 ч.3 ст.79, ч.ч.1, 2 ст.84 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема: витрат на правову допомогу. Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно ст.1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як вбачається з роз'яснень викладених в п.48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" № 10 від 17.10.2014 року, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п.2 ч.3 ст.79, ст.ст.84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», установлено, що прожитковий мінімум на одну працездатну особу станом на 01 січня 2017 року становить 1600 гривень, а 40% її розміру складає 640 гривень. Як вбачається з витягу з договору про надання правової допомоги від 21 лютого 2017 року, квитанцій б/н від 17 березня 2017 року відповідач [PERSON] понесла витрати на правову допомогу у розмірі 4000 грн. Враховуючи зазначене, беручи до уваги що згідно журналів судових засідань, адвокат брав участь в судових засіданнях загальною тривалістю 4 години 39 хвилин, суд прийшов до висновку, що з позивачів на користь відповідача [PERSON] підлягають стягненню витрати на правову допомогу у сумі 2809 гривень 60 копійок. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved