Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

14.01.2021 позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання боргових зобов`язань подружжя спільним зобов`язанням. Позов обґрунтовує тим, що з 1998 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05.04.2018 шлюб між подружжям розірвано. За час спільного проживання у шлюбі, позивачем в інтересах сім`ї та за згодою іншого з подружжя 02.10.2017 було отримано грошові кошти у розмірі 300 000 грн. в ЯКОСТІ безпроцентної поворотної позики для придбання житла за програмою «Житло для учасників бойових дій 50/50» в наслідок укладення Договору позики р.н.470 з ПрАТ «СКФ Україна», на якому у той час працював позивач. Вказує, що дані кошти були витрачені виключно за цільовим призначенням, тобто на придбання квартири для сім`ї за адресою: [ADDRESS] . Зважаючи на те, що суми позики, одержаної позивачем для внесення своєї частини вартості квартири та сплати додаткових платежів при оформленні належних документів було недостатньо, ним отримано додаткові кредитні кошти, а саме: -32 000 грн. за кредитним договором №KF034552-AN від 20.11.2017 укладеним між ПАТ «ВіЕс Банк» (нині - АТ «Таскомбанк») та [PERSON] ; -38 000 грн. за відкритим 31.01.2017 картковим кредитом відкритим в КБ «ПриватБанк». Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 15.08.2019 р.н. продавці: [PERSON] , [PERSON] , малолітня [PERSON] , неповнолітній [PERSON] , продали, а покупець [PERSON] - придбала квартиру [ADDRESS] за ціною 191 412 грн. У той же день відповідно до розписки позивач передав відповідачу [PERSON] грошові кошти за продаж даної квартири у сумі, еквівлентній 4 900 дол. США, які належали їй як співвласнику квартири, та як винагороду за те, що вона підписала дозвільні документи на продаж квартири. Переконує, що саме він, а не відповідач, сплачував всі кошти по цих боргових зобов`язаннях як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання. Вказує, що для погашення заборгованості він влаштувався токарем - напів-автоматником на ПрАТ «СКФ «Україна» , після чого знову вступив на військову службу, з якої був звільнений за станом здоров`я. Окрім того, раніше брав участь у бойових діях на сході України, внаслідок чого набув інвалідність ІІ групи. Внаслідок погіршення зору, вимушений покинути роботу, а тому станом на день звернення до суду із позовом він не має достатньої можливості самостійно погасити кредитну заборгованість. Також вказав, що нині на утриманні має іншу сім`ю та перебуває на обліку у центрі зайнятості. Також додав, що постановою приватного виконавця від 03.03.2020 на його кошти та майно накладено арешт у зв`язку із наявною заборгованістю перед АТ «Таскомбанк». Наголосив на тому, що на усну та письмову пропозиції щодо повернення відповідачем йому Ѕ частини загальної суми грошових та боргових зобов`язань, що була використана для придбання житла остання не відреагувала. Зазначив, що станом на 01.05.2018 (на момент розірвання шлюбу) заборгованість перед ПрАТ «СКФ «Україна» становила 265 000 грн. (сплачено 35 000 грн.), перед АТ «Таскомбанк» - 32 828,74 грн., перед ПАТ КБ «ПриватБанк» - 50 004,48 грн. (залишок - 30 618,67 грн.). Загальна сума заборгованості по вищевказаних майнових зобов`язаннях становить 347 832,74, а Ѕ частина від вказаної суми - 173 916,37 грн. На підставі наведеного позивач просить визнати дані грошові зобов`язання спільними борговими зобов`язаннями подружжя та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати та врахувати за відповідачем Ѕ частки зобов`язань позичальника за вищевказаними кредитними договорами та договором позики, а також здійснити розподіл судових витрат, які покласти на відповідача. Ухвалою від 16.01.2021 прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 17.02.2021 від представника відповідача [PERSON] - адвоката Федоша С.М. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Заперечуючи позов, представник відповідача зазначає, що відповідачу не відоме цільове призначення укладених позивачем кредитних договорів з АТ «Таскомбанк» та ПАТ КБ «ПриватБанк», так само як і невідоме подальше використання позивачем таких кредитних коштів. Наголосив на тому, що такі договори укладено [PERSON] поза волею іншого з подружжя - [PERSON] , жодних доказів, які б підтверджували факт укладення таких договорів та використання кредитних коштів, отриманих в наслідок таких правочинів, в інтересах сім`ї і за згодою дружини позивач не надав. Додатково представник відповідача наголосив на тому, що відповідач після продажу квартири, яка була придбана за програмою «Житло для учасників бойових дій 50/50», було придбано квартиру у м.Вараш Рівненської області без оформлення додаткових кредитів, так як отримав від покупця кошти в сумі, що становить у 3-4 рази більше, а-ніж отримала відповідач. З врахуванням наведеного представник відповідача просить в задоволенні позову відмовити за безпідставністю вимог та недоведеністю фактів, викладених у позовній заяві. 22.03.2021 від представника позивача [PERSON] - адвоката Можайка І.О. на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій він зазначає доводи та міркування на спростування аргументів, зазначених у відзиві на позовну заяву. 26.03.2021 на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив від представника відповідача. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позовній заяві та відповіді на відзив, просив позов задовольнити в повному обсязі. Додатково представник [PERSON] зазначив, що позивач віддав відповідачу для проживання батьківську квартиру за адресою: [ADDRESS] , після розірвання шлюбу і продажу спільної квартири за адресою: [ADDRESS] . Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечував з підстав, наведених ним у відзиві на позовну заяву та запереченнях, просив в задоволенні позову відмовити за безпідставністю вимог. Заслухавши пояснення учасників, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з таких підстав. Суд встановив, що заочним рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05.04.2018 у справі №161/2426/18 (провадження №2/161/1492/18) шлюб укладений 20.09.1998 між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.26). Згідно з ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. В період шлюбу, позивачем [PERSON] 02.10.2017 укладено з ПрАТ «СКФ «Україна» Договір позики (р.н.470), посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Четверговою Є.О. Згідно п.1.1 Договору позики, позикодавець - ПрАТ «СКФ «Україна» надав позичальнику [PERSON] грошові кошти у розмірі 300 000 грн. в безпроцентну поворотну позику для придбання житла по програмі «Житло для учасників бойових дій 50/50» у строк до 02.10.2022. Відповідно до п.5.4 договір укладено зі згоди другого з подружжя - [PERSON] , про що нотаріусу подана відповідна заява від 28.09.2017 р.н. 467 (а.с.11-12). Окрім того, між позивачем та ПАТ «ВіЕс Банк» 20.11.2017 укладено кредитний договір №KF034552-AN, відповідно до розділу І якого позичальнику надано строковий кредит у розмірі 32 000 грн. на споживчі цілі строком на 36 місяців строком до 19.11.2020 (а.с.8-10). Також, [PERSON] з належного йому карткового рахунку № [NUMBER] «Картка універсальна» у період з 31.01.2017 по 31.05.2018 отримано кредитні кошти у розмірі 38 000 грн., що стверджується копіями довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 13.05.2020 та довідки від 08.09.2020. Зміна кредитного ліміту на 38 000 грн. позичальником була здійснена 26.05.2017 (а.с.22, 24-25). В подальшому, згідно пп. 2.2, 4.1 копії договору №48 купівлі-продажу майнових прав від 08.12.2017, ТзОВ «Луцьктехнобуд» продало [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] майнові права на об`єкт нерухомості - квартиру [ADDRESS] . Загальна вартість майнових прав на об`єкт нерухомості склала 663 520 грн. (а.с. 13-15). Згідно п.2 ч.2 ст4 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», державна підтримка у розмірі 50 відсотків вартості будівництва (придбання) доступного житла та/або пільгового іпотечного житлового кредиту надається особам, на яких поширюється дія пунктів 19-21 частини першої статті 6, пунктів 10-14 частини другої статті 7 та абзаців четвертого, шостого і восьмого пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також внутрішньо переміщеним особам, на яких поширюється дія Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб". Згідно копії посвідчення серії [NUMBER] від 23.03.2016, [PERSON] є учасником бойових дій та ветераном війни (а.с.31). Позивачем стверджується, а відповідачем не заперечується, що [PERSON] як учасник бойових дій - ветеран війни брав участь у вищевказаній програмі державної підтримки «Житло для учасників бойових дій 50/50», у зв`язку із чим сума, яка підлягала сплаті за договором купівлі-продажу від 08.12.2017 становила Ѕ вартості майнових прав на об`єкт нерухомості, який придбавався [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а саме 331 760 грн., що сторонами також не заперечується (а.с.53, 65). Як пояснює сам позивач, позики в ПрАТ «СКФ «Україна» на суму 300 000 грн. та ПАТ «ВіЕс Банк» на суму 32 000 грн. були отримані ним для внесення основної суми вартості квартири, а кредитні кошти отримані за рахунок кредитної лінії карткового рахунку відкритого в ПАТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 38 000 грн. - для сплати обов`язкових платежів при оформленні договору купівлі-продажу з відома позивача та виключно в інтересах сім`ї (а.с.64-65). Статтею 61 СК України, передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК України). Таким чином, боргові зобов`язання перед позикодавцем, несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той із подружжя, хто підписав кредитний договір. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховується також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК України). Окрім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду в складі колегії судді Третьої судової палати Касаційного цивільного суду викладеної у постанові від 09.01.2020 у справі №367/7110/14-ц (провадження № 61-12957св19), якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. Отже, у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок останніх майно, внаслідок укладення кредитних договорів, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Для правильного вирішення справи необхідно встановити, за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення їх спільного боргу, чи не вносились особисті кошти кожного із подружжя у рахунок погашення кредитних зобов`язань. Судом встановлено, що відповідачем у час, що передує укладенню договору купівлі-продажу майнових прав від 08.12.2017, за результатами укладення якого ТзОВ «Луцьктехнобуд» продало [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] майнові права на об`єкт нерухомості - квартиру [ADDRESS] , позивачем [PERSON] від свого імені, однак з метою подальшого придбання вказаної квартири в інтересах сім`ї отримано позику в ПрАТ «СКФ «Україна» та кредитні кошти у АТ «ВіЕС Банк» та ПАТ КБ «ПриватБанк» на суму 300 000 грн., 23 000 грн. та 38 000 грн. відповідно, що відповідає фактичній сумі Ѕ вартості квартири, яка підлягала сплаті. Також, судом встановлено, що [PERSON] самостійно здійснюється погашення заборгованостей за вищевказаними договорами, що стверджується копіями довідок ПрАТ «СКФ «Україна» №152 від 12.05.2020, №178 від 09.06.2020, відповіддю ПАТ КБ «ПриватБанк» №20.1.0.0.0/7-21602/11555 від 10.06.2021 та АТ «Таскомбанк» №11164/9,3 від 09.07.2021 на запит суду (а.с. 20-2, 93-98, 103-109,114-151). Станом на день розірвання шлюбу - 05.04.2018 заборгованість позичальника перед СКФ «Україна» становила 265 000 грн., перед АТ «Таскомбанк» - 32 828,74 грн., перед ПАТ КБ «ПриватБанк» - 50 004,48 грн., що стверджується вищевказаними довідками акціонерних товариств (а.с.20-25). Посилання представника відповідача на той факт, що набута за час шлюбу квартира була відчужена 15.08.2019 сторонами спільно після розірвання шлюбу, а також те, що позивач отримав від продажу такої квартиру відповідну суму коштів, а в подальшому самостійно придбав іншу квартиру у м.Вараш Рівненської області, жодним чином не змінює тієї обставини, що для придбання сім`єю квартири у м.Луцьк у шлюбі з [PERSON] позивач отримав у кредит та позику кошти у ПрАТ «СКФ «Україна», ПАТ КБ «ПриватБанк» та АТ «ВіЕС Банк» (нині - АТ «Таскомбанк»), внаслідок чого у подружжя виникли спільні зобов`язання перед вказаними акціонерними товариствами, які станом на день розірвання шлюбу та день розгляду справи залишаються непогашеними. Окрім того, суд зауважує, що твердження представника відповідача про те, що [PERSON] не надавала своєї письмової згоди на отримання [PERSON] кредитних коштів у АТ «ВіЕс Банк» (нині - АТ «Таскомбанк») та ПАТ КБ «ПриватБанк» а відтак зобов`язання за такими кредитними договорами не можуть вважатися такими, що отримані позивачем в інтересах сім`ї та не можуть бути предметом поділу між подружжям, не заслуговує на увагу з огляду на наступне. Відповідно до частин 1-3 статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Положення цієї статті визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо. Однак, приписи ст. 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном. Зважаючи на вищеописані правові позиції Верховного Суду, такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Отже, для укладення кредитного договору (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником. Також суд враховує правові висновки, викладені в постанові Великої палати Верховного суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17, зокрема, те що, у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно (яке включає в себе зокрема майнові права та зобов`язання), яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц. Крім того, Верховний Суд України у постанові від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 вказує, що у сімейному праві діє презумпція права спільної сумісної власності майна подружжя, що не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. Таким чином, той з подружжя, хто оспорює презумпцію права спільної сумісної власності, повинен доводити в суді обставини, проти яких заперечує. Заслухавши обгрунтування і заперечення сторін, дослідивши та оцінивши наявні матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження того що вищевказані кредитні договори, укладені позивачем не в інтересах сім`ї, а кошти, які були одержані за договорами, використані в особистих цілях позивача. Зважаючи на вищенаведене суд вбачає достатні підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі, а саме щодо визнання спірних грошових зобов`язань, які виникли у позичальника [PERSON] станом на 05.04.2018 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором (договором встановлення кредитного ліміту) №4149625814312987 від 27.08.2014, перед АТ «Таскомбанк» за кредитним договором №KF034552-AN від 20.11.2017, та перед ПрАТ «СКФ «Україна» за кредитним договором р.н. 470 від 02.10.2017, спільними борговими зобов`язаннями подружжя та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати та врахувати за відповідачем Ѕ частки зобов`язань позичальника за вищевказаними кредитними договорами та договором позики. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача, а у разі, якщо позивач звільнений від сплати судового збору - на користь держави. Зважаючи на те, що позивач є ветераном війни - учасником бойових дій та особою з інвалідністю ІІ групи, то він в порядку п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільняється від сплати судового збору при зверненні до суду. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3 820,04 грн (1% від ціни позову - 382 004,48 грн.).

Outcome: approved