Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-29 00:00:00

22 вересня 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів з відповідача, посилаючись на те, що з 2010 року вона проживала однією сімєю з відповідачем по справі. Від сумісного проживання мають сина [PERSON], [INFO], який мешкає з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Відповідач на теперішній час проживає окремо від них, не турбується про добробут сина, не забезпечує необхідними речами, ухиляється від батьківських обовязків по матеріальному забезпеченню дитини. Позивачка, будучи інвалідом ІІ групи, працює, час від часу потребує медичного лікування, однак відповідач не бажає щомісячно в добровільному порядку надавати позивачці матеріальну допомогу на утримання дитини, тому остання вимушена звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів. У судове засідання позивачка не зявилась, надала заяву з проханням слухати справу у її відсутності, позов підтримала (а.с.19 ). Відповідач в судове засідання не зявився, надав заяву, в якій просив слухати справу у його відсутності, не заперечував проти вимог позову (а.с.21 ). Згідно з частиною 2 статті 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У такому разі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами частини 2 статті 197 ЦПК України, не здійснюється. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, є безумовним, а тому позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідач по справі є батьком неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], який на теперішній час проживає біля матері [PERSON] та знаходиться на повному її утриманні. Вказане підтверджується: - копією свідоцтва про народження серії І-ЖД №243271 (а.с.7), згідно якого батьками [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON]; - довідкою, виданою Михайлівською сільською радою Саратського району Одеської області (а.с.9), із якої вбачається, що на утриманні [PERSON], [INFO], знаходиться малолітній син [PERSON], [INFO]; Матеріалами справи також підтверджується, що [PERSON], [INFO], є інвалідом дитинства ІІ групи безстроково (а.с.8), однак працює на посаді оператора ЦПЗ №3 ОД ПАТ «Укрпошта» з 05.03.2003 року, відповідно до наказу №70-к від 01.03.2003 року (а.с.8,10). Враховуючи, що відповідач не надавав щомісячно в добровільному порядку позивачці матеріальну допомогу на утримання дитини, вона звернулась до суду з вказаним позовом про стягнення з останнього аліментів в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку щомісячно, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття дитини. Однак, вивчивши позовну заяву, додані до неї матеріали, з урахуванням вимог ч.2 ст.182 СК України, зі змінами, внесеними відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів" № 2037-VIII від 17.05.2017 року, який набрав чинності 08.07.2017 року, суд дійшов висновку про необхідність визначення нижньої межі розміру сплати аліментів у розмірі не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з огляду на наступне. Відповідно до ст.180 Сімейного Кодексу України, батьки зобовязані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпе- чення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст.191 СК України аліменти на дітей присуджуються за рішенням суду з дня предявлення позову, тобто у даному випадку - з 22.09.2017 року. За встановлених обставин, які підтверджуються дослідженими судом належними та допустимими доказами у їх сукупності, які узгоджуються між собою, з урахуванням заяви відповідача (а.с.21), який визнає вимоги позову в повному обсязі, беручи до уваги положення ч.2 ст.182 СК України, зі змінами, внесними відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів" № 2037-VIII від 17.05.2017 року, суд вважає, що останній повинен сплачувати аліменти на користь позивачки на утримання сина [PERSON], щомісячно у частці від свого заробітку, що становить 1/4 його частину, та розмір сплачуваних аліментів не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22.09.2017 року, до повноліття дитини. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності з вимогами ч.3 ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved