Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-15 00:00:00

19.12.2014 р. (як вбачається із відбитка штемпеля установи звязку на конверті поштового відправлення) позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 23 грудня 2010 року між Публічним акціонерним товариством "Плюс Банк", правонаступником якого є позивач, та [PERSON] було укладено кредитний договір № Ю39.958.70039, за яким кредитодавець надав позичальнику у кредит грошові кошти в сумі 4700 грн., зі сплатою 10% річних. У порушення ст.\~526,\~527,\~530 ЦК України\~відповідач свої зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, тому згідно розрахунку заборгованості станом на 17 грудня 2014 року відповідач має заборгованість перед позивачем у сумі у сумі 7268,72 грн. яка складається з наступного: 1618,50 грн. прострочений борг, 3660,88 грн. прострочені відсотки, 7,09 грн. строкові проценти, 1942,25 грн. пеня за несвоєчасне погашення платежів. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надіслав на адресу суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав. Відповідач до суду не прибув, надіслав на адресу суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги не визнав, подав письмові заперечення на позов, у яких просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності до позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про стягнення боргу за кредитним договором № Ю39.958.70039 від 23 жовтня 2010 року. Суд, дослідивши письмові докази по справі, встановив, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини із договору позики, оскільки 23 грудня 2010 року між Публічним акціонерним товариством "Плюс Банк", правонаступником якого є позивач, та [PERSON] було укладено кредитний договір № Ю39.958.70039, за яким кредитодавець надав позичальнику у кредит грошові кошти в сумі 4700 грн. строком на 12 місяців, а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом шляхом внесення 12 щомісячних платежів, при чому перші 11 внесків у рівній сумі 542,45 грн., а останній внесок 542,22 грн. до 23 грудня 2011 року. Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України, - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитодавець свої зобов'язання за договором виконав, надавши позивачу суму коштів, передбачену договором, що підтверджується ордером -розпорядженням №1 про видачу кредиту. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Однак, у порушення умов договору та зазначених норм відповідач свої зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України). Відповідач наполягав на застосуванні наслідків спливу строку позовної давності, про що надавав відповідну заяву. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами до 23 числа кожного місяця, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Крім того, судом було встановлено, що сторонами договір про збільшення строку позовної давності не укладався. Отже, аналізуючи умови договору сторін і зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Дана позиція узгоджується з позицією Верховного суду України висловденою в постанові від 19 березня 2014 року справа № 6-20цс14. Судом встановлено, що позовну заяву про стягнення кредитної заборгованості із відповідача було подано до установи поштового звязку 19.12.2014 р., тобто після закінчення строків позовної давності, передбачених ст. ст. 257, 258 ЦК України, щодо вимог, строк виконання яких настав на 23.11.2011 р. Щодо вимоги про сплату останнього внеску у сумі 542, 22 грн., визначеного договором до 23.12.2014 р., строк позовної давності позивачем не пропущено, з огляду на приписи ч.6 ст. 70 ЦПК України, за якою строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здано на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв'язку. Крім того, суд не бере до уваги посилання позивача на те, що [PERSON] здійснила останній платіж 27 січня 2012 року, тобто має місце переривання строку позовної давності, оскільки будь-які належні та допустимі докази на підтвердження таких доводів ПАТ «Ідея Банк» в матеріалах справи відсутні. Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу принципу безпосередності судового розгляду (ст.160 ЦПК України) рішення може бути обґрунтоване лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому судовому засіданні, в якому постановлюється рішення. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором слід задовольнити частково. Суд вирішує питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial