Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Хлібна база №73» Державного агентства резерву України про стягнення не виплаченої заробітної плати та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на те, що 14.05.2010 року позивача [PERSON] прийнято на посаду виконуючого обов`язки директора Державного підприємства «Хлібна база №73» Державного агентства резерву України, наказ №174 від 14.05.2010 року. 21.01.2020 року [PERSON] звільнено з посади директора ДП «Хлібна база №73» ДАРУ, на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, наказ №64К від 14.02.2020 року,\~що також підтверджує записами у трудовій книжці. Посилаючись на те, що у порушення вимог ч.1\~ст.116 КЗпП України\~відповідачем не проведено остаточний розрахунок у день звільнення по заробітній платі, з урахуванням збільшених позовних вимог, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 77786,64 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.01.2020 року по 03.03.2021 року у розмірі 225537,20 грн.. Позивач [PERSON] надав до суду заяву, якою позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив проводити розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача Державного підприємства «Хлібна база №73» Державного агентства резерву України у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день та час судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 14.05.2010 року [PERSON] призначено на посаду виконуючого обов`язки директора Державного підприємства «Хлібна база №73» Державного агентства резерву України, що підтверджується наказом №174 від 14.05.2010 року (а.с.49). Наказом від 08.06.2010 року [PERSON] призначений на посаду директора Державного підприємства «Хлібна база №73» Державного агентства резерву України, що підтверджується записом у трудовій книжці (а.с.17-18). 21.01.2020 року [PERSON] звільнено з посади директора ДП «Хлібна база №73» ДАРУ, на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, що підтверджується наказом №64К від 14.02.2020 року,\~а також записом у трудовій книжці (а.с.50,18). У день звільнення Державним підприємством «Хлібна база №73» ДАРУ із [PERSON] не проведено розрахунок, відповідно до розрахункового листа №160 від 06.09.2020 року, виданого ДП «Хлібна база №73» ДАРУ, загальна сума заборгованості по заробітній платі на день звільнення становить 77 786,64 грн. Згідно з довідкою від 06.09.2020 року №159, виданою Директором ДП «Хлібна база №73» [PERSON] , середньомісячна заробітна плата [PERSON] складає 16512,45 грн., середньоденна заробітна плата складає 805,49 грн.(а.с.20). Відповідно до наданого позивачем розрахунку за період із 21.01.2020 року по 03.03.2021 року середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 225 537,20 грн.(а.с.60). Відповідачем не надано заперечень на позов та доказів на спростування зазначених позивачем розрахунків. Згідно зі ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до\~ст. 94 КЗпП України\~та\~ст. 1 Закону України від 24.03.95 року №108/95-ВР "Про оплату праці"\~заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Відповідно до ч.1\~ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч.1\~ст.47 КЗпП України\~власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч.1\~ст.116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною першою\~статті 117 КЗпП України\~передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку Відповідно до ч.2\~ст.117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена\~статтею 117 КЗпП України\~відповідальність. За положеннями\~ст.117 КЗпП України, підставою відповідальності власника (підприємства) є склад правопорушення, який включає два юридичних факти порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП України) та вина власника. Затримка розрахунку з працівником за відсутності спору про розмір належних працівникові сум тягне обов`язок власника провести на користь працівника виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Пред`являючи таку вимогу до власника, працівник не зобов`язаний доводити наявність будь-яких шкідливих наслідків затримки розрахунку при звільненні. Що ж стосується вини, то за аналогією із\~ст. 614 Цивільного кодексу України\~обов`язок доведення її відсутності лежить на власникові. Відповідно до п.20\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.99 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ст. 117 КЗпП України\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень\~ст. 233 КЗпП України\~у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.\~117,237-1\~цього\~Кодексу\~роз`яснив, що за нормами\~ст.47 КЗпП України\~роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в\~ст. 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в\~Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного суду України від 14 грудня 2016 року по справі N 6-788цс16. Дослідивши в ході судового розгляду спірні правовідносини, надані докази та застосувавши вищенаведені норми права, суд вважає позов задовольнити та стягнути з Державного підприємства «Хлібна база №73» Державного агентства резерву України на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 77 786 гривень 64 копійки, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 225 537 гривні 20 копійок, а всього 303\~323 гривень 84 копійки. Також відповідно до вимог ст.141 ЦПК України із Державного підприємства «Хлібна база №73» Державного агентства резерву України підлягає стягненню 2\~322 гривні 57 копійок (908,00 грн. та 1414,57 грн.) судового збору на користь держави, а також 840 гривень 80 копійок на користь позивача [PERSON] .

Outcome: approved