Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

14.12.2015 року позивач звернулася до суду з позовом та просив стягнути з відповідача-1 страхове відшкодування в розмірі 49000,00 грн., витрати на проведення експертизи в розмірі 1000,00 грн. та судовий збір в розмірі 500,00 грн. Також позивач просив стягнути з відповідача-2 на свою користь майнової шкоди в розмірі 185008,76 грн. та судовий збір в розмірі 1850,09 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 11.01.2015 року близько 02 год. 00 хв. по вул. Гетьмана, 6 в м. Києві, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] та автомобіля [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], внаслідок чого автомобіль позивача зазнав механічних пошкоджень. Постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 11.02.2015 року [PERSON] визнано винним у скоєнні ДТП, що сталася 11.01.2015 року та піддано до адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн. Позивач зазначає, що цивільно-правову відповідальність [PERSON], як власника автомобіля [NUMBER], було застраховано у Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» на підставі полісу № АІ/4780165. Згідно даного полісу, ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну становить 50000,00 грн., ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю становить 100000,00 грн., розмір франшизи становить 1000,00 грн. Позивач посилається, що згідно звіту №67/02/15 від 17.02.2015 року, вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля [NUMBER], внаслідок пошкодження при ДТП складає 234008,76 грн. Витрати на проведення автотоварознавчого дослідження становлять 1000,00 грн. Таким чином позивач вважає, що йому повинна бути сплачена матеріальна шкода відповідачем-1 в межах ліміту відповідальності в розмірі 49000,00 грн. та витрати на проведення експертизи в розмірі 1000,00 грн. Крім того позивач вважає, що з відповідача-2 на його користь має бути стягнута різниця між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою в розмірі 185008,76 грн. Враховуючи вищевикладене, позивач просив позов задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив суд його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд до відома не поставив. Надав до суду свої письмові заперечення з яких вбачається, що ПрАТ «УОСК» позов визнає частково в частині стягнення страхового відшкодування в розмірі 49000,00 грн. В іншій частині позову щодо ПрАТ «УОСК» просить відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував частково. Зазначив, що він не має достатньо грошових коштів для сплати страхового відшкодування позивачу. Також пояснив, що зауважень щодо пошкоджень , які містяться в акті огляду не має, проте вважає, що розмір матеріального збитку є завищений. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача-2, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст. 1 Закону України «Про страхування», страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Згідно ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. Судом встановлено, що 11.01.2015 року о 02 год. 00 хв. по вул. Гетьмана, 6 в м. Києві, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] та автомобіля [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] Постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 11.02.2015 року [PERSON] визнано винним у скоєнні ДТП, що сталася 11.01.2015 року та піддано до адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн. Вказана постанова 24.02.2015 року набрала законної сили (а.с.7). Згідно з постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 11.02.2015 року вищевказана дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок порушення водієм - [PERSON] п. 10.2 Правил дорожнього руху України. Постановою Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення» (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Згідно з положеннями ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов'язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина [PERSON] встановлена та в порядку ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягає. З матеріалів справи вбачається, що цивільно-правова відповідальність [PERSON], як водія автомобіля [NUMBER], на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди, була застрахована в Приватному акціонерному товаристві «Українська охоронно-страхова компанія» відповідно до полісу № АІ/4780165. Згідно даного полісу, ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну становить 50000,00 грн., ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю становить 100000,00 грн., розмір франшизи становить 1000,00 грн. (а.с.8). Позивач звернувся до відповідача-1 з заявою про виплату страхового відшкодування. Згідно звіту №67/02/15 від 17.02.2015 року про оцінку вартості збитку нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу, вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля [NUMBER], внаслідок пошкодження при ДТП складає 234008,76 грн. (а.с.10-16). Зі Звіту №67/02/15 від 17.02.2015 року вбачається, що визначення матеріального збитку проводилося відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів,затверджених наказом МЮУ, Фонду державного майна України 24.11.2003 р. за № 142/5/2019, у редакції чинної на момент дослідження, Довідника «Бюлетень Автотоварознавця», випуск №80 ,2014 р. та Комп'ютерної програми для складання кошторису ремонту КТЗ АudaNet. При цьому, розмір матеріального збитку визначався на момент ДТП, з урахування коефіцієнта фізичного зносу. Відповідач -2 в обґрунтування заперечень проти позову зазначив, що на його думку розмір матеріальної шкоди визначений вказаним вище Звітом завищений. Разом з тим, жодних доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову не надав. Оцінивши звіт №67/02/15 від 17.02.2015 року про оцінку вартості збитку нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу за правилами ст. 212 ЦПК України, суд не знайшов обставин, які б дозволяли стверджувати про необґрунтованість, неправильність звіту чи суперечливість його іншим матеріалам справи, а тому суд приймає його до уваги при постановленні даного рішення у справі. Відповідно до п.22.1. ст. 22 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Згідно ст. 29 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Відповідно до ст.1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів, зокрема, фізичних осіб. Суд вважає, що звернення позивача до суду з позовом про стягнення страхового відшкодування відповідає способу захисту, що передбачений нормами чинного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача в частині стягнення з відповідача-1 на користь позивача суми страхового відшкодування в розмірі 49000,00 грн. (50000,00 грн. (ліміт відповідальності страховика за шкоду заподіяну майну) - 1000,00 (франшиза) = 49000,00 грн.). Разом з тим, суд не знаходить підстав для стягнення з відповідача-1 на користь позивача суми витрат на проведення експертизи в розмірі 1000,00 грн. виходячи з наступного. Згідно п.34.4 ст. 34 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком та МТСБУ залучаються їх працівники. Страховиком, МТСБУ та потерпілими також можуть залучатися аварійні комісари, експерти або юридичні особи, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти. Відповідно до п.34.3 ст. 34 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з'явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов'язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження). З матеріалів справи вбачається, що на виконання вимог п.34.3 ст. 34 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», 27.01.2015 року АТ «УОСК» направило експерта для проведення автотоварознавчого дослідження транспортного засобу «BMW X5» д.н.з. [NUMBER], що пітверджується протоколом огляду транспортного засобу від 27.01.2015 р. (а.с.55). З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволені позову в частині стягнення відповідача-1 на користь позивача суми витрат на проведення експертизи в розмірі 1000,00 грн., як необґрунтованого. Відповідно до п.6 Постанови ПВСС України за №4 від 01.03.2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" зазначено, що особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст. ст. 22, 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за винятком випадків, передбачених законом. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно положень ст.ст. 1187, 1188 Цивільного кодексу України, шкода спричинена джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При цьому, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до п.16 Постанови "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" передбачено, що при відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Пленум Верховного суду України у Постанові «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992 року (із змінами та доповненнями) роз'яснює, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Більше того при заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на його володільця не може бути покладено обов'язок по її відшкодуванню лише тоді, коли шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а у випадках, передбачених спеціальним законом, - тільки умислу потерпілого (абз. 1, 2 п. 2 Постанови). Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Враховуючи вищевикладене, а також те, що ліміт відповідальності страхової компанії за шкоду заподіяну майну, складає 50000,00 грн., франшиза 1000,00 грн., а розмір заподіяних збитків автомобілю позивача внаслідок ДТП, що сталася 11.01.2015 року - 234008,76 грн., суд приходить до висновку про стягнення з відповідача-2 на користь позивача матеріального збитку в розмірі 185008,76 грн. (234008,76 грн. (сума матеріального збитку) - 49000,00 грн. (ліміт відповідальності страхової компанії за мінусом франшизи в розмірі 1000,00 грн.) = 185008,76 грн.). З огляду на викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача-1 на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 490,00 грн., а з відповідача-2 в розмірі 1850,09 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial