Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-13 00:00:00

30 вересня 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного Управління Державної Казначейської Служби України в Миколаївській області (далі -ДКУ), третя особа Центральний відділ Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції (далі -ДВС), в якому просив про стягнення за рахунок державного бюджету відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000 грн., завданої йому неправомірними діями державних виконавців ВДВС стосовно відмови у його численних заявах щодо заперечення визначення першочерговості накладення стягнення на нерухоме майно боржника, а саме 12 частки нежитлових приміщень по [ADDRESS], в той час як боржником запропоноване інше нерухоме майно, співмірне за вартістю з сумою боргу. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на вимоги ст. ст. 23, 1167 ЦК України, та положення ЗУ «Про виконавче провадження». В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримав, просив про задоволення позову. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували за його безпідставністю. Представник ВДВС у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували за його безпідставністю. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 02 березня 2010 р. стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 334 747грн. 90коп. та судові витрати в сумі 1950грн. 00коп. На виконання цього рішення 06 грудня 2010р. був виданий виконавчий лист, в якому було зазначено адресу проживання боржника [PERSON]: [ADDRESS]. 24 січня 2011р. постановою державного виконавця Центрального ВДВС ММУЮ відкрито виконавче провадження за заявою стягувача, а постановою державного виконавця Центрального ВДВС від 24 березня 2011 р. накладено арешт на все майно боржника. Зазначені постанови , як встановлено в судовому засіданні, дійсно були направлені державним виконавцем на вищевказану адресу боржника, яка зазначена в виконавчому документі , виданому судом. Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 12 березня 2014 року скаргу боржника [PERSON] на неправомірні дії державних виконавців Центрального відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції - задоволено частково. Визнано необгрунтованою відмову державних виконавців та посадових осіб Центрального відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції у розгляді вимог боржника [PERSON] щодо визначенні черговості накладення стягнення на кошти та інше майно при примусовому виконанні виконавчого листа № ц2-67310 , виданого Центральним районним судом м.Миколаєва 06 грудня 2010 року. При цьому судом встановлено, що на виконанні ВДВС перебуває зведене виконавче провадження щодо боржника [PERSON], загальна заборгованість якого на теперішній час складає 263 559,13 грн. з врахуванням виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій. 19 червня 2012 р. державним виконавцем був складений акт опису й арешту майна 12 частини нежитлових приміщень, розташованих по вул. Східна, 114. 22 червня 2012 р. від [PERSON] до Центрального ВДВС надійшла заява, в якій ним було запропоновано у першу чергу накласти стягнення на 12 частку житлового будинку по [ADDRESS]. Відповідно до ч.5 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. У будь якому разі черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем. Проте відмова державного виконавця задовольнити зазначену вимогу боржника може бути визнана в судовому порядку необґрунтованою, коли очевидно, що ця вимога не порушувала інтересів стягувача й не ускладнювала виконання рішення. Відповідно до ст. 57 цього Закону постановами державного виконавця може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. В матеріалах справи містилися суперечливі документи стосовно дійсної грошової оцінки як арештованого нерухомого майна , так і майна, на яке в першу чергу просив звернути стягнення боржник, отже державним виконавцем до кінця не з'ясовано чи відповідає вартість майна боржника за адресами [ADDRESS] та [ADDRESS] сумі боргу, а також докази належності боржнику на праві власності і іншого майна : 12 частка чотирикімнатної квартири [ADDRESS] , а також дві земельні ділянки , площею 0,86 та 0,10 га, розташованих на теріторії Коларівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області (а.с.5,9 т. 2), проте державними виконавцями не з'ясована можливість звернення стягнення на зазначене майно. Суд дійшов висновку, що є необгрунтованими дії державного виконавця Ульянова О.Ю. та посадових осіб Центрального ВДВС щодо відмови у розгляді вимог боржника [PERSON] щодо визначенні черговості накладення стягнення на кошти та інше майно при примусовому виконанні вищевказаного виконавчого листа та остаточної визначення першочерговості звернення стягнення саме на 12 частину нежитлових будівель по вул. Східна, 114 , оскільки таким не порушено інтересів стягувача, натомість ускладнює виконання рішення з огляду на те, що нежитлові будівлі розташовані на земельній ділянці, яка не належить боржникові, а також за цією адресою зареєстровані юридичні особи, які не є стторонами у виконавчому провадженні, отже таке може вплинути на їх права та обов'язки. Відповідно до ст.ст.3,15,16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, може бути, зокрема відшкодування моральної ( немайнової) шкоди. У відповідності до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов?язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов'язковому з'ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. При цьому, в разі відсутності преюдиційного доказу наявності вини відповідача, обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди підлягають встановленню та перевірці судом під час розгляду цивільної справи. Згідно ст. 1173, 1174 ЦК України, підлягає відшкодуванню державою, оскільки за шкоду, заподіяну рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади або органу місцевого самоврядування чи їх посадових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, несе відповідальність держава. При цьому, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК України). Відповідно до положень статті 11 Закону України "Про державну виконавчу службу " шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Таким чином, оскільки, заявляючи позовні вимоги, позивач посилався на завдання моральної шкоди, яка полягала в перенесених душевних і моральних стражданнях, нервових стресах та погіршенні самопочуття, то до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, статі 23, 1167, 1173 ЦК України та стаття 11 Закону від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР "Про державну виконавчу службу". Таке узгоджується з Правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-48 цс 13, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України,є обов'язковою для судів України. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що завдання позивачеві неправомірними діями посадових осіб Центрального ВДВС моральної шкоди, яка виразилася в душевних стражданнях через обгрунтовані побоювання щодо можливості користування своїм майном, необхідність докладання значних зусиль щодо захисту своїх порушених прав, ігнорування відповідачем численних звернень [PERSON], направлених на відновлення порушеного права, доведено в судовому засіданні. Враховуючи ступінь тяжкості та тривалість моральних страждань позивача, а також разом з тим і невжиття з боку самого позивача заходів щодо виконання судового рішення, на примусове виконання якого відкрито вищезазначене виконавче провадження, суд вважає додстатньою компенсацію завданої протиправністю дій державних виконавців Центрального ВДВС [PERSON] моральної шкоди у сумі 500 грн. За такого, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню . У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Outcome: partial