Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

28 липня 2020 року до суду звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення та просила суд усунути перешкоди [PERSON] житловим приміщенням, шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою за адресою: [ADDRESS] та виселити [PERSON] з житлового приміщення квартири, що розташована за вказаною адресою. В обґрунтування позову зазначила, що вона є власницею двохкімнатної квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку вона здобула на підставі договору дарування квартири від своєю матері. В вказаній квартирі, окрім неї, зареєстровані та проживають її діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та її колишній чоловік [PERSON] , шлюб з яким було розірвано 01.07.2019 року рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Крім того, позивач зазначила, що [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . З відповідачем по справі з 01.03.2019 року вони спільне господарство не ведуть, вони не пов`язані спільним побутом і не мають взаємних прав та обов`язків. При цьому, позивач у позові зазначила, що договір найму жилого приміщення між позивачем та відповідачем не укладався, будь-які домовленості щодо проживання відповідача у спірному будинку між ними не досягнуто. [PERSON] в позові зазначила, що оскільки відповідач [PERSON] безпідставно та протиправно залишається користувачем житла, чим перешкоджає їй у вільній реалізації своїх прав на безперешкодне володіння, користування та розпорядження належним їй майном, створюючи нестерпні умови для проживання, вона змушена звернутись до суду за захистом своїх прав. Ухвалою суду від 04 серпня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику з повідомленням сторін. Позивач [PERSON] в судовому засіданні присутня не була, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином, поза межами судового засідання 17 грудня 2020 року подала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи без її участі та без застосування засобів технічної фіксації. В заяві також зазначила, що заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити. (а.с. 40) Відповідач [PERSON] в судовому засіданні також присутній не був, однак, поза межами судового засідання 17 грудня 2020 року подав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи без його участі та без застосування засобів технічної фіксації, в задоволенні позову просив відмовити, оскільки з 30.11.2020 року він зареєстрований за іншою адресою, а саме: [ADDRESS] , військова частина [NUMBER] на підтвердження чого, долучив до матеріалів справи копію паспорту серії [NUMBER] виданого на його ім`я. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Зі змісту п. 25 рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2011 року у справі "Жук проти України", яке підлягає застосуванню відповідно до\~ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", вбачається, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено. У зв`язку з цим, з огляду на належне повідомлення позивача та відповідача про дату, час та місце розгляду вказаної цивільної справи, суд зі згоди позивача вважає можливим провести заочний розгляд вказаної справи на підставі наявних в ній письмових доказів. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до ст.\~9\~Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до п. 1 ст. 8 вказаної Конвенція кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою цього житла. Пункт 2 ст. 8 цієї Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Відповідно до ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково на підставі наступного. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ст.317 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Судом встановлено, що 26 листопада 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, який посвідчений державний нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошенко О.В., зареєстровано в реєстрі за №2-2409. Відповідно до п. 1 вказаного Договору, дарувальник, [PERSON] подарувала, а обдарована [PERSON] прийняла в дар квартиру [ADDRESS] передає майно у власність Обдарованому безоплатно. Відповідно до п. 3 Договору, квартира, що відчужується, належить [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Другою криворізькою державною нотаріальною конторою 21.11.2014 року за реєстровим №2-2348, зареєстрованого в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 507427212110. (а.с.9-10) Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 30058866 від 26.11.2014 року наданого державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошенко О.В., власником квартири, за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] (а.с.11) За адресою [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та ще одна особа, що підтверджується Довідкою виданої Відділом реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради № 2458 від 15.07.2020 року. (а.с.12) Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 липня 2019 року шлюб укладений 02.06.2007 року між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с.13-14) З Акту складеного мешканцями будинку [ADDRESS] від 30.10.2019 року вбачається, що [PERSON] , 1986 р.н. з липня 2019 року по день складання акту проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] . (а.с.15) Відповідачем [PERSON] долучено до матеріалів справи копію паспорту серії [NUMBER] виданого на ім`я його ім`я, з якого встановлено, що 30.11.2020 року [PERSON] знятий з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] та 30.11.2020 року зареєструвався за адресою: [ADDRESS] . (а.с.42-44) Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. При цьому власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Згідно із статтею 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК України, про те, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Крім того, в ст.ст.150, 156 ЖК України зазначено, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. З`ясувавши обставини даної справи та оцінивши надані суду докази, проаналізувавши вищевикладені вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку про необхідність усунення перешкод позивачу у користуванні власністю та виселення відповідача [PERSON] з вищевказаної квартири в примусовому порядку. При цьому, суд враховує, що позивачка [PERSON] є власником квартирою [ADDRESS] , та має гарантоване право вільно і на власний розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися цим житлом, на даний час вона обмежена в здійсненні такого права. Однак з незалежних від неї причин вона не може здійснювати належне їй право користування та розпорядження житлом. Суд враховує, що відповідач [PERSON] право власності на вказану квартири немає, у зв`язку з чим його виселення не можна розцінювати як порушення чи обмеження права власності, гарантованого ст.ст.319, 321 ЦК України. Ніяких доказів тому, що відповідач має законне право користування житлом, яке відноситься до приватної власності позивачки, суду також не надано. Суд враховує, що відповідач доводи [PERSON] щодо наявності перешкод в користуванні та розпорядженні спірною квартирою не оспорює, а також не спростовує факту постійного проживання в спірному помешканні без правових підстав. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що він має право займати квартиру для власного проживання, відповідач суду не надала. При цьому суд вважає, що позивачкою пред`явлено негаторний позов про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення відповідачки зі спірної квартири через наявність перешкод здійснювати своє право користуватися та розпоряджатися належним їй майном, і цей спосіб захисту цивільного права відповідає вимогам, установленим частиною другою статті 16 ЦК України. Отже, на підставі ст.ст.15,16 ЦК України, ст.ст.4, 5 ЦПК України, суд вважає необхідним захистити порушене право власності позивачки і усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення відповідача [PERSON] , з житлового приміщення квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , щодо позовних вимог про усунення перешкод у користування [PERSON] житловим приміщення, шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за вказаною адресою, суд зазначає, що оскільки відповідач [PERSON] самостійно знявся з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] , суд вважає, що в цій частині позов задоволенню не підлягає. Оскільки питання щодо стягнення судових витрат позивачем не заявлялось, тому їх вирішення судом не здійснювалось. На підставі викладеного,

Outcome: partial