Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-21 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із позовом до відповідача про вселення. В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що 16.11.2007 року між Закритим акціонерним товариством «Перший Український міжнародний банк», правонаступником якого є ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ [PERSON]», та [PERSON] був укладений кредитний договір, за яким позивачка отримала кредит для придбання житла у сумі 33\~370 доларів США зі сплатою відсотків 11,9%, строком до 16.11.2027 року. У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, згідно з договором іпотеки від 16.11.2007 року, посвідченим приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], [PERSON] була передана в іпотеку ЗАТ «ПУМБ» однокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS], загальною площею 40,9 кв.м, житловою площею 24,4 кв.м. Оскільки позивачка порушила умови кредитного договору, то рішенням суду стягнуто на користь банку 15654,29 доларів США заборгованості. Відповідно до умов п. 1.6, п. 4.7.1. Договору іпотеки, банк задовольнив свої вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки та рішенням державного реєстратора від 08.12.2007 року було зареєстроване право власності за відповідачем на квартиру за адресою: [ADDRESS]. Позивачі вказують на те, що вони були виселені всупереч вимогам діючого законодавства та без надання іншого житлового приміщення. Новий власник ПАТ «ПУМБ» відповідно до ст.391 ЦК України встановив нові замки на вхідні двері квартири та охоронну сигналізацію, тому з 21.12.2017 відповідачі у квартирі не проживають, а також 18.02.2019 року їх було знято з реєстрації місця проживання за даною адресою. У звязку з цим, [PERSON] та [PERSON], в інтересах якої діє її законний представник мати [PERSON], просили суд вселити їх у квартиру за адресою: [ADDRESS]. У судому засіданні представник позивачів [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Додатково зазначила, що позивачка [PERSON] придбала спірну квартиру за ціною, вищою суми отриманих від банку грошових коштів, а отже квартира була придбана не виключно за надані банком грошові кошти. Наголосила на тому, що позивачам не було відомо про зміну реєстрації права власності на спірну квартиру, вони не отримували вимогу щодо добровільного виселення з квартири, їх було виселено примусово, у звязку з чим [PERSON] звернулась із заявою до поліції та 10.01.2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про кримінальне правопорушення за №12018040630000093, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.162 КК України. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечувала у повному обсязі та зазначила про те, що власником квартири за адресою: [ADDRESS], є ПАТ «ПУМБ», який не застосовуючи примусовий (судовий) спосіб захисту, скористався позасудовим способом врегулювання спору, відповідно до передбачених договором іпотеки застереженнь про задоволення вимог іпотеко держателя, та набув право власності на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу за кредитним договором. Зазначила про те, що спірна квартира була придбана за грошові кошти, які були надані позивачу у кредит, під час отримання кредиту позивачка в анкеті зазачила , що спірна квартира не є єдиним житлом позивачів. Представник третьої особи [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити та зазначила, що в матеріалах справи відсутні відомості щодо наявності іншого житла для неповнолітньої дитини [PERSON]. Враховуючи те, що реєстрація права власності на предмет іпотеки відбулася в той час, коли за вказаною адресою у спірній квартирі була зареєстрована та мала право користування неповнолітня [PERSON], така реєстрація права власності мала бути проведена за попереднім погодженням з органом опіки та піклування, за отриманням якого ніхто не звертався. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про задоволення даного позову з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 16.11.2007 року між Закритим акціонерним товариством «Перший Український міжнародний банк», правонаступником якого є ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ [PERSON]», та [PERSON] був укладений кредитний договір, за яким позивачка отримала кредит для придбання житла у сумі 33\~370 доларів США зі сплатою відсотків 11,9%, строком до 16.11.2027 року. У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, згідно з договором іпотеки від 16.11.2007 року, посвідченим приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], [PERSON] була передана в іпотеку ЗАТ «ПУМБ» однокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS], загальною площею 40,9 кв.м, житловою площею 24,4 кв.м. Оскільки позивачка порушила умови кредитного договору, то рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13.07.2015 року з [PERSON] стягнуто на користь банку 15654,29 доларів США заборгованості. Відповідно до умов п. 1.6, п. 4.7.1. Договору іпотеки, банк задовольнив свої вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки та рішенням державного реєстратора від 08.12.2007 було зареєстроване право власності за відповідачем на квартиру за адресою: [ADDRESS]. Слід зазначити, що провадження по даній справі було відкрито за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ [PERSON]» до [PERSON] та [PERSON] про виселення без надання іншого житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку, та в ході розгляду даної справи було зясовано, що спір в цій частині не існує, оскільки відповідачі були виселені позивачем із вказаної квартири та за його заявою зняті з реєстраційного обліку, у звязку з чим ухвалою суду від 22.04.2019 року провадження за вказаним позовом було закрите на підставі п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України. У судовому засіданні представник відповідача визнав, що ціна набутої у власність банку квартири є значно вищою залишку заборгованості за кредитним договором, при цьому питання щодо повернення позивачу решти грошових коштів не вирішувалось. Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч.1 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Суд наголошує на тому, що отримання боржником вимоги про добровільне його виселення з жилого приміщення належними та допустимими доказами не доведено, разом з тим представником відповідача визнано факт примусового виселення боржника та її неповнолітньої доньки, що порушує права та інтереси і дитини, оскільки дитина була позбавлена житла, в якому була зареєстрована та проживала. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. Відповідно до ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Як зазначено у статті 3 Конвенції "Про права дитини", схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблей ООН від 20.11.1989 р. N 44/25, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. N 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У випадку наявності будь-якої правової колізії, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень статті 3 Конвенції "Про права дитини", пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Про факт того, що виселення позивачів не мало добровільного характеру також свідчить звернення позивачки [PERSON] до Амур-Нижньодніпровського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області із заявою від 10.01.2018 року про вчинення кримінального правопорушення, відомості про яке було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018040630000093, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, а саме: вона просить прийняти заходи до невстановленої особи, яка 21.12.2017 року незаконно проникла до квартири за її місцем мешкання. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Таким законом є стаття 109 Житлового кодексу Української РСР, згідно положень частини другої якої громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Як вбачається з матеріалів справ, спірна квартира була придбана позивачем [PERSON] частково за рахунок кредиту, наданого відповідачем. Оскільки у суду відсутні докази про надання відповідачем іншого постійного приміщення позивачам у звязку з їх виселенням, суд вважає, що таке виселення громадян є неправомірним. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Долучені до справи матеріали підтверджують обставини, на які посилається представник позивачів, а саме: не дотримання порядку виселення позивачів - виселення відбулося не у встановлений законом спосіб; квартира купувалась позивачем не за рахунок виключно кредитних коштів. Також слід зазначити, що відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що власником квартири за адресою: [ADDRESS], є відповідач, право власності якого не оскаржується. Однак, у звязку з тим, що виселення позивачів з жилого приміщення було неправомірним та таким, що порушило права позивачів, серед яких є неповнолітня дитина, суд вважає вселити [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], у квартиру [ADDRESS], загальною площею 40,9 кв.м., житловою площею 24,4 кв.м. Понесені позивачкою [PERSON] судові витрати з оплати судового збору у 704 гривень 80 копійок підлягають стягненню на її користь з відповідача відповідно до ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Outcome: approved