Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

15 березня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору оренди житлового приміщення недійсним та усунення перешкод в користуванні власністю та просила суд визнати недійсним договір оренди житлового приміщення від 22.07.2020 року, укладений між орендодавцем [PERSON] (паспорт [NUMBER] , зареєстрований [ADDRESS] ) і орендарем [PERSON] (паспорт серії [NUMBER] , зареєстрована [ADDRESS] ) та усунути [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , перешкоди у користуванні своєю власністю, шляхом її примусового вселення до кімнати №6 площею 15,3 кв. метри за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач зазначила, що вона є власницею 53/100 частки двохкімнатної квартири, яка розташована за адресою [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є співвласником 47/100 частки вказаної квартири. Згідно даних технічного паспорту на квартиру вона займає жилу кімнату №6 площею 15,3 кв.м., а [PERSON] займає жилу кімнату № 5 площею 13,8 кв.м., коридор №1 площею 8,8 кв.м., вбиральна №2 площею 1,1 кв.м., ванна №3 площею 2,9 кв.м., кухня №4 площею 7,2 кв.м. є приміщеннями загального користування. 22.07.2020 року відповідач [PERSON] уклав договір оренди житлового приміщення з [PERSON] , за яким він діючи від свого імені та від імені всіх співвласників вказаної квартири (як зазначено в договорі) передав орендарю кімнату загальною площею 24,4 кв.м., житловою площею 13,8 кв.м. строком на 20 років. Орендар вправі змінити замки на вхідних дверях. Вказаний договір не містить будь-яких відміток щодо його реєстрації в органі місцевого самоврядування, що передбаченого ч.2 ст. 158 ЖК України. Крім того, позивач у позові стверджує, що у її відсутності відповідач [PERSON] змінила замки на вхідних дверях квартири і розмістилась на проживання у вказаній квартирі., включаючи кімнату, яка належить позивачу. Починаючи з 22.07.2020 року позивач не має можливості користуватися своїм майном, чим порушені її майнові права як власника. Звернення до поліції не дало ні яких результатів, позивач у протиправний спосіб позбавлена свого житла та вимушена мешкати у знайомих. Також позивач у позові зазначила, що укладений відповідачами [PERSON] та [PERSON] договір оренди житлового приміщення порушує її права, як власника 53/100 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з чим позивач звернулась до суду за захистом своїх порушених прав. Ухвалою суду від 19 березня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. (а.с. 15) Позивач у судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, поза межами судового засідання від представників позивача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] 31 серпня 2021 на адресу суду надійшли заяви, в яких представники позивача просили суду проводити розгляд справи без їх участі та без застосування засобів технічної фіксації. Крім того, в заяві зазначили, що заявлені позовні вимоги підтримують у повному обсязі та проти винесення заочного рішення по справі не заперечують. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судових засіданнях призначених судом на 19 квітня 2021 року, 01 червня 2021 року, 14 липня 2021 року, 31 серпня 2021 року та 21 вересня 2021 року присутні не були, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, шляхом направлення судових повісток за вказаною у позовній заяві адресою їх проживання та шляхом направлення SMS повідомлень. Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 08.04.2021 року [PERSON] ухвалу суду про відкриття провадження та позовну заяву з додатками отримала, крім того, відповідно до Довідок про доставку SMS [PERSON] повідомлена про призначені судом дати судових засідань. Відповідно до поштового відправлення яке повернулось на адресу суду 16 квітня 2021 року відповідач [PERSON] не отримав ухвалу суду про відкриття провадження та позовну заяву з додатками, однак, відповідно до Довідки про доставку SMS [PERSON] повідомлений належним чином про призначені судом дати судових засідань. Відзиву на позовну заяву від відповідачів на адресу суду не надходило. Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи положення ч.4 ст. 10 Цивільно-процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи, ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами,утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу,та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людиниу справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A.v.Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Згідно ч.8 ст.178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи повторну неявку в судові засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд, відповідно до частини 4 статті 223 ЦПК України, вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У відповідності до вимог ст.ст.280-281 ЦПК України, з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження, суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідачі повідомлялися про перебування в провадженні суду даної справи. Однак у встановлений судом термін відзив на позовну заяву - не подали. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, дійшов до наступних висновків. У відповідності до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до частини 1 статті 356 ЦК України спільною частковою власністю є власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Згідно із частинами першою-третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Таким чином, у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії дублікату Свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 21 листопада 2001 року, яке видане Департаментом розвитку інфраструктури міста виконкому Криворізької міськради замість втраченого на житло від 21.11.2001 року [NUMBER], згідно розпорядження УЖКГ виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів від 23.10.2004 року №Дз-238, дублікат видано з розпорядженням департаменту розвитку інфраструктури міста виконкому Криворізької міської ради 23.10.2020 року №66, [PERSON] , є власником 53/100 квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . (а.с.8) Відповідно до Технічного паспорту на квартиру виготовленого [PERSON] [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , власниками якого є [PERSON] -53/100 та [PERSON] - 47/100. Відповідно до поверхового плану на будівлю під літерою «А-4» за вказаною адресою, [PERSON] займає кімнату № 6 площею 15,3 кв.м., що складає 53/100 частини від загальної площі. Крім того, коридор №1 площею 8,8 кв.м., вбиральна №2 площею 1,1 кв.м., ванна №3 площею 2,9 кв.м., кухні №4 площею 7,2 кв.м., площею 20,0 кв.м. загального користування. [PERSON] займає кімнату №5 площею 13,8 кв.м., що складає 47/100 частини від загальної площі. Крім того, коридор №1 площею 8,8 кв.м., вбиральна №2 площею 1,1 кв.м., ванна №3 площею 2,9 кв.м., кухні №4 площею 7,2 кв.м., площею 20,0 кв.м. загального користування. (а.с.9) [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 30.11.2000 року по теперішній час, що підтверджується Довідкою про реєстрацію місця проживання особи №4737/2173 від 14.09.2020 року виданої за підписом завідувачем Відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Металургійної районної у місті ради Зав`яловою Е. (а.с.10) Як передбачено ч.1; 3, ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Як регламентовано ч.1, ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. 22 липня 2020 року [PERSON] та [PERSON] уклали Договір оренди житлового приміщення. Відповідно до п. 1.1 вказаного Договору [PERSON] як орендодавець здав [PERSON] як орендарю житлове приміщення, що представляє собою кімнату, загальною площею 24,4 кв.м., житловою площею 13,8 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , яке належить орендодавця на підставі Договору дарування ВКК №209272. Пунктом 1.2 вказаного Договору встановлено, що мінімальний строк оренди встановлюється на 20 років. Пунктом 1.3 Договору оренди встановлено, що орендар вправі змінити замки на вхідних дверях. (а.с.11) Відповідно до частини першої статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Згідно ст.769 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Згідно з статтею 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму. Згідно з частиною першою та третьою статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом. Зі змісту частини другої статті 158 ЖК України також вбачається, що сторонами договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові, є власник будинку (квартири) і наймач. За змістом частини першої ст. 203, частини першої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. За правилами частини першої статті 215 ЦК України п ідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно частини третьої цієї ж статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Предметом спору є визнання недійсним укладеного між відповідачами по справі договору оренди квартири з огляду те, що на момент вчинення вказаного правочину [PERSON] був власником лише 47/100 частини квартири [ADDRESS] , та не врахував думки позивача при укладені вказаного договору, яка є власником 53/100 частини вказаної квартири, а тому в силу положень статті 761 ЦК України не мав право нею розпоряджатись. На підставі викладеного, досліджених наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що відповідачами згідно ст. 81 ЦПК України не надано суду доказів, що [PERSON] було надано письмова згода на укладення [PERSON] договору оренди житлового приміщення - квартири [ADDRESS] , погодження ним умов викладених у договорі, відповідно до положень ст.358 ЦК України. Таким чином, оспорюваний договір оренди від 20 липня 2020 року укладено без письмової згоди співвласника майна - позивача [PERSON] . З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору оренди житлового приміщення недійсним, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] 20 липня 2020 року, підлягають задоволенню. Щодо заявлених позовних вимог [PERSON] про усунення перешкод у користування власність у користуванні своєю власністю, шляхом її вселення до кімнати №6 площею 15,3 кв. метри за адресою: [ADDRESS] , вказані вимоги також підлягають задоволенню. Відповідно до Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.10.2020 року за заявою [PERSON] внесені відомості за правової кваліфікацією кримінального правопорушення ч.1 ст. 125 КК України. Відповідно до короткого викладу обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення зазначено, що 02.09.2020 року о 13.58 годин надійшло повідомлено на службу 102 про те, що 02.09.2020 року о 13.58 за адресою: [ADDRESS] , надійшло повідомлення від [PERSON] , що в неї в квартирі в дверях стоїть чужий замок та вона не може потрапити додому. При спробі потрапити до квартири невідома жінка вихопила документи з рук заявниці та нанесла їй тілесні ушкодження. (а.с.13) Крім того, відповідно до Акту складеного 02 вересня 2020 року за підписом жителів будинку [ADDRESS] , співвласниця квартири [PERSON] з 22.07.2020 року не має можливості проживати у своїй кімнаті 7/2 по [ADDRESS] , тому що орендар іншої кімнати №7/1 [PERSON] змінила замки та не пускає [PERSON] в квартиру. (а.с.12) Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.3 ст.358 ЦК України учасники спільної часткової власності здійснюють свої права за їх згодою та можуть домовитись про порядок користування і володіння майном, яке перебуває у їх спільній власності. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. За правилами ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому згідно з вимогами ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Суд зазначає, що як роз`яснено в п.33 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст.391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст.391, ст.396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Вселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення предметом доказування є наявність права на житло. Позивачем вказані обставини доведені, оскільки, відповідно до копії дубліката Свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 21 листопада 2001 року [PERSON] є власником 57/100 спірного житлового будинку. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст. 4 ЦПК). Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст.81 ЦПК України встановлено імперативний обов`язок щодо доказування і подання доказів у цивільному процесі, а саме зазначеною нормою вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Зокрема, згідно з ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Враховуючи те, що [PERSON] надано належні та допустимі докази того, що вона є власником 53/100 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованими, доведеними та підтверджений належними доказами, тому підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Ухвалою суду від 19 березня 2021 року позивача було звільнено від сплати судового збору. (а.с. 16) Оскільки позивачка була звільнена від сплати судового збору, то відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судові витрати у сумі 1816 грн., підлягають солідарному стягненню з відповідачів на користь держави. З урахуванням викладеного,

Outcome: approved