Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

15.12.16 позивачі звернулись до Подільського районного суду м. Києва з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Укрбізнесбанк» Білої В.І., в якому просили зобов'язати відповідача акцептувати кредиторські вимоги в розмірі 274 000 грн., та усі нараховані відсотки, а також внести до відповідної черги в реєстр кредиторів позивачів та виплатити в рівних долях кожному належні позивачам грошові кошти. Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що між [PERSON] та ПАТ «Укрбізнесбанк» було укладено декілька договорів банківського вкладу строком на 3 місяці. [INFO] [PERSON], яка є матір'ю позивачів, померла, а позивачі відповідно набули спадкових прав на майно, належне їхній матері. Постановою правління НБУ від 25.12.14 ПАТ «Укрбізнесбанк» віднесено до категорії неплатоспроможних та розпочато щодо Банку процедуру ліквідації. 15.08.16 Фондом гарантування вкладів фізичних осіб кожному позивачу виплачено гарантовану суму в розмірі 100000,00 грн. Однак, оскільки сума банківських вкладів, на які набули право власності позивачі після смерті їхньої матері, перевищувала виплачену Фондом грошову компенсацію, вони звернулись до суду з цим позовом, в якому просили зобов'язати відповідача виплатити її, шляхом вчинення певних дій. Представник позивача до початку судового засідання звернувся до суду із заявою, в якій просив розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги підтримав. Відповідач в судове засідання не з'явився, до суду направив свої письмові заперечення, в який зазначив, про виплату позивачам грошової суми, що є гарантованою Фондом вкладів фізичних осіб, а відтак, дій відповідача відповідають вимогам законодавства, підстав для задоволення позову не вбачається. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову у повному обсязі з наступних підстав. 23.05.14 між ПАТ «Укрбізнесбанк» та [PERSON] було укладено Договір № ДСТ_3МФ/1008487.7-UAH, відповідно до якого Вкладник передає, а Банк приймає вклад у виді грошових коштів в розмірі 200000,00 грн. на строк з 23.05.14 по 23.08.14 з виплатою 23% річних за користування вкладом. (а.с. 8) 23.05.14 між ПАТ «Укрбізнесбанк» та [PERSON] було укладено аналогічний Договір № ДСТ_3МФ/1008487.8-UAH, де розмір банківського вкладу складає 74000,00 грн. на аналогічних умовах. (а.с. 9) 28.05.14 ПАТ «Укрбізнесбанк» та [PERSON] укладено Договір № ДСТ_3МФ/1008487.9-UAH, де сумою вкладу є 200000,00 грн. на аналогічних умовах. (а.с. 10) Як вбачається з матеріалів справи, 11.05.16 ПН Маріупольського міського нотаріального округу Апалько М.Ю., видано [PERSON] та [PERSON] Свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 11, 12), відповідно до яких, кожен з позивачів отримав спадщину у виді 1/2 частки грошових коштів розміщених в ПАТ «Укрбізнесбанк», зокрема, на підставі депозитних договорів: № ДСТ_3МФ/1008487.9-UAH від 28.05.14; № ДСТ_3МФ/1008487.7-UAH від 23.05.14; № ДСТ_3МФ/1008487.8-UAH від 23.05.14. Відповідно до Листа від 25.07.16 Уповноважена особа ФГВКО на ліквідацію ПАТ «Укрбізнесбанк», повідомила позивачів, що з 24.04.15 ПАТ «Укрбізнесбанк» віднесено до категорії неплатоспроможних та щодо нього розпочато процедуру ліквідації. А крім того у зазначеному Листі повідомлено, що в документах, поданих позивачами разом із заявою від 18.05.15, були відсутні документи, що підтверджують статус позивачів як спадкоємців вкладника(а.с. 13) Листами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 19.07.16 повідомлено [PERSON] (а.с. 15) та [PERSON] (а.с. 14), про перерахування Фондом гарантованого відшкодування грошовим переказом гарантованих сум відшкодування, запропоновано отримати кошти. Факт перерахування гарантованої Фондом грошової суми, підтверджені Заявами на видачу готівки в розмірі 100 000,00 грн. на користь [PERSON] та 100 000,00 грн. на користь [PERSON] (а.с. 16, 17) Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами цивільного законодавства України. Стаття 509 ЦК України визначає, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов являються неприпустимими, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ст. 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно з ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення. Ч. 1 ст. 1058 ЦК України визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зважаючи на те, що відносно ПАТ «Укрбізнесбанк» запроваджено тимчасову адміністрацію, його діяльність регулюється Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що прямо випливає з припису ч. 3 ст. 1 цього Закону - відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України. Тому доводи позивача, що договірні відносини виникли раніше, аніж Банк став перебувати у процедурі ліквідації, а тому регулюються договорами, а не вищевказаним Законом є такими, що не мають правового підґрунтя. Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Згідно з ч. 2 вказаної статті вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Під час тимчасової адміністрації вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами за договорами, строк дії яких закінчився станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, та за договорами банківського рахунку з урахуванням вимог, визначених частиною четвертою цієї статті. Статтею 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що Фонд не пізніше робочого дня, наступного за днем отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, розміщує інформацію про це на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет. Фонд здійснює опублікування відомостей про ліквідацію банку в газеті "Урядовий кур'єр" або "Голос України" не пізніше ніж через сім днів з дня початку процедури ліквідації банку. Згідно ч. 5 ст. 45 цього Закону протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються. У разі призначення уповноваженої особи Фонду, якій делеговано Фондом повноваження щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, кредитори заявляють про свої вимоги до банку такій уповноваженій особі Фонду. Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону встановлено, що Фонд припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами. В позовній заяві позивачі зазначають, що оскільки при оформленні свідоцтв про право на спадщину у них виникли складнощі, що пов'язані з проведенням військових дій, на території, де відкрилась така спадщина, 30-денний строк звернення до Фонду ними було пропущено з поважних причин. Дійсно, як вбачається з копій паспортів позивачів, їхнім зареєстрованим місцем проживання є Донецька область, м. Харцизск. (а.с. 4, 6 з.в.) Як вбачається з матеріалів справи, оголошення про відкликання банківської ліцензії було оприлюднено 30.04.15 на офіційному сайті Банку. Відтак, кінцевим строком прийняття вимог кредиторів згідно ч. 1 ст. 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», є 30.05.15. Як вбачається з Листа Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Укрбізнесбанк», Фондом отримано заяву від позивачів від 18.05.15, однак в ній відсутні докази наявності в ним спадкових прав на банківські вклади, відтак, не було жодних правових підстав визнавати позивачів кредиторами. Згідно Свідоцтв про право на спадщину за законом, отримані вони позивачами лише 11.05.16, попередньо ними отримані Постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 12.02.15, з підстав тимчасового призупинення здійснення повноважень державними органами України на території Донецької та Луганської областей. (а.с. 20, 21) Однак, Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не передбачає можливість поновлення строку звернення до Фонду у зв'язку з поважністю причин його пропуску. Крім того, за правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відтак, позовні вимоги не знайшли свого підтвердження матеріалами справи та не були доведені належними та допустимими доказами, враховуючи це, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. На підставі викладеного, ст. ст. 526, 625, 1046, 1047 ЦК України,

Outcome: dismissed