Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], виконавчого комітету Хмельницької міської ради про поділ спільного майна подружжя, в обґрунтування якого вказав, що 23.01.1981 року він уклав шлюб з [PERSON], який було розірвано рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 11.03.2004 року. За час шлюбу ними було набуто квартиру [ADDRESS]. Вказана квартира є кооперативною і оскільки членом кооперативу була лише дружина, то квартиру було оформлено на неї. Оскільки, на даний час вони розлучені, в них трапляються часті сварки щодо його права проживання в квартирі, відповідач вказує, що квартира є лише її особистою власністю, тому позивач просить суд: визнати частково недійсними та скасувати рішення виконавчого комітету Хмельницької міської ради за №138-В від 27.08.1991 року, свідоцтво про право особистої власності на квартиру від 18.12.1991 року в частині оформлення за [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]; визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Ухвалами Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03.11.2015 року та 10.03.2016 року залишено без розгляду позовні вимоги [PERSON] в частині визнання частково недійсними та скасування рішення виконавчого комітету Хмельницької міської ради за №138-В від 27.08.1991 року та свідоцтва про право особистої власності на квартиру від 18.12.1991 року в частині оформлення за [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], та до виконавчого комітету Хмельницької міської ради. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві додатково пояснивши, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя і позивач до останнього був впевнений, що спірна квартира оформлена на них двох з відповідачкою. Правовстановлюючі документи від позивача весь цей час приховували і лише в березні 2015 року він побачив свідоцтво про право власності на квартиру та дізнався, що квартира оформлена лише на відповідачку, а тому з цього часу і починається перебіг строку позовної давності. Відповідач в судове засідання не з'явилась, повідомлялась про час та місце слухання справи, подала до суду письмові заперечення в яких заперечила проти задоволення позову оскільки їй на праві особистої власності належить квартира [ADDRESS], яка була набута нею, як членом житлово-будівельного кооперативу №63, на праві пайової участі у будівництві, що підтверджується платіжними квитанціями за період з 30.04.1982 року по 06.12.1991 року. У зв'язку з чим, не відповідають дійсності твердження позивача, що пайові внески сплачувались за рахунок спільних коштів сім'ї. Позивач на протязі усього періоду життя не брав участі у виплаті цих коштів, зловживав спиртними напоями та не допомагав її матеріально. Враховуючи, що у позивача немає іншого житла вона погодилась, що він буде проживати в квартирі, а позивач зобов'язався не претендувати на частку в квартирі, оскільки він не виплачував власних коштів за неї. Перешкод у користуванні квартирою йому ніхто не чинить. Також вважає, що позов подано поза межами строків позовної давності, оскільки з дня розірвання шлюбу минуло 11 років. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 23.01.1981 року зареєстрували шлюб, який було розірвано рішенням Хмельницького міського суду Хмельницької області від 11.03.2004 року та 19.08.2004 в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис №721. Вказані обставини підтверджуються: рішенням Хмельницького міського суду Хмельницької області від 11.03.2004 року; свідоцтвом про розірвання шлюбу серія [NUMBER] виданим 19.08.2004 року. Під час шлюбу [PERSON] була членом житлово-будівельного кооперативу №63 і за період з 30.04.1982 року по 06.12.1991 року нею було виплачено членські внески за квартиру [ADDRESS] в сумі 6696крб., що підтверджується копіями квитанцій наданих відповідачкою, та довідкою ЖЄО від 11.12.1991 року № 8189. 18.12.1991 року міським виробничим управлінням житлово-комунального господарства на ім'я [PERSON] було видано свідоцтво про право особистої власності на квартиру [ADDRESS]. В силу ч. 1 ст. 141 ЖК України особі, прийнятій до членів житлово-будівельного кооперативу, за рішенням загальних зборів членів кооперативу, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, надається окрема квартира, що складається з однієї чи кількох кімнат, відповідно до кількості членів сім'ї, суми її пайового внеску і граничного розміру жилої площі, передбачуваного Примірним статутом житлово-будівельного кооперативу. Член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно (ч. 1 ст. 15 Закону України "Про власність" № 697-ХІІ). Згідно до ч. 1 ст. 146 ЖК України поділ квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу між членом кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя є можливість виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 6 постанови від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи», при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст. 146 ЖК України, ст. 15 Закону «Про власність», п. 43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім'ю (ст.ст. 22, 24, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України), враховуючи таке: пай, внесений подружжям у ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Відповідно до ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 24 КпШС України, чинного на час виникнення спірних відносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Частиною 1 статті 17 Закону України "Про власність" № 697-ХІІ встановлено, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Також, згідно зі ст. 368 ЦК України та ст.ст. 60, 61 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є, у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. На підставі ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. В разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 СК якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. У відповідності зі ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем не надано суду доказів, що кошти внесені за спірну квартиру під час шлюбу були її особистими коштами, а також що її частка у спільному майні подружжя більша ніж 1/2. Суд також не приймає до уваги доводи відповідачки про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки суду не надано доказів, які б спростовувала доводи позивача про те, що тільки на початку березня 2015 року йому стало відомо, що квартира зареєстрована лише за відповідачкою, а також суд при цьому враховує, що право позивача на спірну квартиру, до його звернення до суду відповідачем не оспорювалось. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] про визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], як на спільне майно подружжя, підлягає задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 391,61 грн.

Outcome: approved