Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-27 00:00:00

24 листопада 1984 року позивач [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, який 12 грудня 2018 року було уточнено, та відповідно до якого прохала суд здійснити поділ спільного майна подружжя, а саме визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку № 66 по вул. Шевченка, 66-А, у м. Пирятин Полтавської області загальною площею 84,5 кв м, житлово площею 44,5 кв м, погріба з шийкою «Г», прибудови «а-1», літньої кухні- гаража «Б», убиральні «Д», сараю «Е», вимощення, воріт № 1, огорожі № 2, хвіртки № 3. В обґрунтування позову позивачем зазначено, що вони з відповідачем перебували у шлюбі з 24 листопада 1984 року, який між ними було розірвано за рішенням суду від 25 грудня 2008 року, що набрало законної сили. Від вказаного шлюбу сторони мають спільного сина, який на даний час є повнолітнім та проживає окремо. За час перебування у шлюбі подружжя придбали на підставі договору купівлі продажу від 12 жовтня 1989 року посвідченого державним нотаріусом 2-ї Лубенської державної нотаріальної контори за реєстровим № 3597 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані у м. Пирятин Полтавської області по вул. Шевченка, 66-А. Договір купівлі-продажу уклали на імя відповідача. Добровільно вирішити питання з відповідачем про поділ спільного майна подружжя не вдалося, що і стало підставою звернення позивача до суду з даним позовом. Ухвалою Пирятинського районного суду Полтавської області від 11 червня 2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі з викликом усіх учасників справи. Ухвалою Пирятинського районного суду м. Полтави від 07 листопада 2018 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач у судове засідання не зявилася надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі , просила суд позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчить оголошення, розміщене на веб-сайті суду. Відповідно до ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ст.ст. 223,\~280\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. 28 грудня 2018 року згідно зі ст.\~281\~ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно зі\~ст.\~264\~ЦПК України\~під час\~ухвалення рішення\~суд вирішує\~такі питання:\~1)\~чи мали\~місце обставини\~(факти),\~якими обґрунтовувалися\~вимоги та\~заперечення,\~та якими\~доказами вони\~підтверджуються; 2)\~чи є\~інші фактичні\~дані,\~які мають\~значення для\~вирішення справи,\~та докази\~на їх\~підтвердження; 3)\~які правовідносини\~сторін випливають\~із встановлених\~обставин; 4)\~яка правова\~норма підлягає\~застосуванню до\~цих правовідносин; 5)\~чи слід\~позов задовольнити\~або в\~позові відмовити; 6)\~як розподілити\~між сторонами\~судові витрати; 7)\~чи є\~підстави допустити\~негайне виконання\~судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Статтями 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] з 24 листопада 1984 року, який між ними було розірвано за рішенням суду від 25 грудня 2008 року, що набрало законної сили (а.с. 6). Від даного шлюбу сторони мають спільного сина [PERSON], [INFO] (а.с. 7), який на даний час є повнолітнім та проживає окремо. Відповідно до ч. 4 ст.\~82\~ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом також встановлено, що, відповідно до договору купівлі продажу від 12 жовтня 1989 року, посвідченого державним нотаріусом 2-ї Лубенської державної нотаріальної контори за реєстровим № 3597, та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого комунальним підприємством «Лубенстке міжрайонне бюро технічної інвентаризації» № 21574600 від 16.01.2009 [PERSON] є власником житлового будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані у м. Пирятин Полтавської області по вул. Шевченка, 66-А (а.с. 8-10). Договір купівлі-продажу уклали на імя відповідача, проте будинок придбаний подружжям під час перебування у шлюбі. Відповідно до довідки наданої центром надання адміністративних послуг виконавчого комітету Пирятинської міської ради № 5293 від 10.05.2018 у будинку № 66А по вул. Шевченка у м. Пирятин Полтавської області зареєстровані: [PERSON], з 03.11.2000 року її син [PERSON] з 19.05.2016 та співмешканець [PERSON] з 15.11.2016 (а.с. 16). Відповідно до матеріалів справи на будинок № 66а, розташований у м. Пирятин Полтавської області наявний технічний паспорт (а.с. 11-15). Таким чином, судом встановлено, що підтверджено документально, що спірний будинок за адресою: м. Пиряти Полтавської області, вул. Шевченка, 66а, придбаний сторонами під час перебування у шлюбі, є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст.\~60\~Сімейного Кодексу\~України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст.\~63\~Сімейного кодексу\~України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст.\~69\~Сімейного кодексу\~України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст.\~70\~Сімейного кодексу\~України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 р. № 11). Зі змісту п. 23, 24 вказаної постанови вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Суд вважає, що за встановлених обставин за позивачем підлягає визнанню право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку. Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем було сплачено суму судового збору у розмірі 704,80 грн (а.с. 1). В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України, враховуючи пропорційність задоволених позовних вимог, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений нею судовий збір 704,80 грн.

Outcome: approved