Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-19 00:00:00

18 січня 2019 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 22 квітня 2002 року позивачу видано ордер на право зайняття житлового приміщення зазначеної квартири разом із дружиною - [PERSON] та сином - [PERSON] 21.03.2006 року шлюб між позивачем та [PERSON] розірвано. З часу розірвання шлюбу колишня дружина разом з сином не проживають в квартирі, не приймають участь у сплаті комунальних послуг, тягар утримання лежить на позивачу та його дружині - [PERSON] . Як зазначає позивач, будь-яких угод з відповідачем щодо проживання у квартирі укладено не було. А тому так як відповідач не проживає в квартирі, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права. В судове засідання позивач не з`явився, звернувся до суду із заявою про слухання справи в його відсутність та зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи. Третя особа представника в судове засідання не направила, хоча належним чином повідомлена про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомила. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. ст. 223 та 280 ЦПК України, вважав за можливе розглянути справу без участі позивача та відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Дослідивши матеріали справи, врахувавши пояснення позивача, оцінивши в сукупності надані докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, на підставі ордеру №005543 виданого 22.04.2002 року на підставі розпорядження Солом`янської районної державної адміністрації від 28.03.2002 року №357 [PERSON] було надано право на зайняття службового житлового приміщення, яке складається з однієї кімнати жилою площею 12,8 кв.м. ізольованої квартири [ADDRESS] сім`єю в складі трьох осіб - [PERSON] , дружина - [PERSON] , син - [PERSON] . 21.03.2006 року зареєстровано розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 26.05.2017 року [PERSON] (після [PERSON] було визнано такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . В квартирі, як вбачається з матеріалів справи, станом на 28.11.2018 року зареєстровані: [PERSON] - з 02.07.2002 року, [PERSON] - з 02.07.2002 року, [PERSON] - з 15.11.2011 року, [PERSON] -з 11.12.2012 року. Актом від 10.12.2018 року, підписаним сусідами встановлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстрований, але не проживає з 2006 року [PERSON] Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на положення статті 405 ЦК України як на підставу визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Статтею 16 ЦК України передбачено способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Змістом ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом. Право користування житлом втрачає член сім`ї власника у разі відсутності без поважних причин понад один рік. Так, виходячи зі змісту ч. 1 даної статті необхідно розуміти, що правовідносини в даній категорії спорів можуть виникати лише між власниками житла (на праві приватної власності) та членами їх сім`ї. Так як позивач не є власником житлового приміщення квартири [ADDRESS] положення статті 405 ЦК України не підлягають застосуванню до правовідносин, які виникли між сторонами. Крім того, відповідно до ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Частиною 3 цієї статті ЖК УРСР визначено випадки, коли жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК УРСР). Отже, для того, щоб визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням необхідна наявність таких умов: особа відсутня за місцем реєстрації без поважних причин понад 6 місяців; відсутні поважні причини відсутності особи понад 6 місяців, перелік яких чітко визначений законом; наявність доказів того, що особа не проживає у житлі протягом цього строку і більше (наприклад, акт/довідка ЖЕКу). Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 роз`яснив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, з огляду на вказані положення закону, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що відповідач з 2006 року не проживає в квартирі, поважність причин не проживання в квартирі судом не встановлено, відповідач витрат по утриманню квартири не несе, своїх речей в квартирі не зберігає, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved