Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до виконавчого комітету Радомишльської міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO]. 17.03.2016 року, до початку розгляду судом справи по суті позивач [PERSON] подала уточнену позовну заяву про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на квартиру посилаючись на те, що на підставі рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 28.11.2005 року, яким їй було визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері, [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO] на 127/1000 ід. частин житлового будинку, які складають квартиру [ADDRESS], яка належала померлій на підставі договору купівлі-продажу від 20.10.1992 року. В подальшому рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 28.11.2005 року було скасовано судами вищих інстанцій і справу направлено на новий розгляд. Враховуючи, що спадкодавець померла [INFO], а відповідно до ст.ст.549, 554 ЦК України в редакції 1963 року позивач зазначає, що вона прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном, так як вона займалася похованням матері та фактично вступила в управління та володіння квартирою [ADDRESS], робила ремонт в спірній квартирі, володіє ощадними книжками та іншими побутовими речами, які належали матері, що підтверджується наявністю в неї оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно. Зазначає, що доглядала за вітчимом до його смерті, в той же час відповідач [PERSON] в спірній квартирі ніколи не була зареєстрована, квартирою після смерті матері та вітчима ніколи не цікавилася, не сплачувала комунальні платежі, не підтримувала її в належному стані. Про те, що [PERSON] оформила спадщину на себе відповідачеві було відомо ще в 2005 році і вона проти цього не заперечувала. Крім того, відповідач до нотаріальної контори після смерті матері взагалі не зверталася до цього часу. В зв'язку із скасуванням рішення суду, яким було визначено позивачеві додатковий строк на прийняття спадщини і на підставі якого їй було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 01.07.2006 року, позивач просить суд встановити факт прийняття нею спадщини після смерті матері, [PERSON], яка померла [INFO] та визнати за нею право власності на 127/1000 ід. частин житлового будинку, які складають квартиру [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] до початку розгляду справи по суті подала зустрічну позовну заяву до [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини та визнання за нею права власності на 127/1000 ідеальних частин житлового будинку, які складають квартиру [ADDRESS], яка залишилася після смерті її батьків в зв'язку із тим, що [PERSON] незаконно оформила право власності на спадщину без її участі. Зазначила, що вона після смерті батька [PERSON], який помер [INFO], своєчасно звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, тому просить задовольнити заявлену зустрічну позовну заяву. У судове засідання позивач, та її представник не з'явились, час та місце судового розгляду було з ними узгоджено в минулому судовому засіданні, причини неявки суду не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності чи відкладення судового розгляду не надали. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним [PERSON] та її представник [PERSON] проти відкладення судового розгляду заперечували, посилаючись на тривалий строк розгляду справи. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов'язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади. У відповідності до статті 157 ЦПК України, суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. Як вбачається із матеріалів справи спір між сторонами триває з 06.11.2013 року, справа розглядалася неодноразово, в провадженні судді Сіренко Н.С. перебуває з 05.02.2016 року, за клопотанням сторін неодноразово розгляд справи відкладався або оголошувалися перерви. Враховуючи думку однієї із сторін по справі та зазначені вище обставини справи і вимоги чинного законодавства, відкладення розгляду справи суд не вважає доцільним. В судовому засіданні відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним [PERSON] та її представник [PERSON] проти заявлених [PERSON] вимог заперечили та просять суд відмовити в їх задоволенні за безпідставністю, вказуючи на те, що після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO], спадщину фактично прийняв її батько [PERSON], який помер [INFO], а вона прийняла спадщину після його смерті, звернувшись із заявою до нотаріальної контори. Зазначила, що про судове рішення про визначення позивачеві додаткового строку для прийняття спадщини їй стало відомо лише в 2013 році після отримання витягу із спадкової справи. Тому просить задовольнити зустрічну позовну заяву [PERSON] Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. За змістом ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ст.ст. 59, 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст.61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Із матеріалів справи вбачається, що позивач за первинним позовом [PERSON] порушила у суді спір про визнання за нею в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO], та після смерті чоловіка останньої - [PERSON], який помер [INFO], тобто між сторонами виникли правовідносини щодо прийняття спадщини, яка відкрилася до 01.01.2004 року. Відповідно до п.4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Враховуючи зазначене та фактичні обставини справи суд визначає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню чинне на той час законодавство, а саме, відповідні правила ЦК УРСР 1963 року. Згідно зі статтею 525 цього Кодексу часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Відповідно до частини першої статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст. 549 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] є матір'ю позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) та відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]), тобто позивач та відповідач є сестрами по лінії матері (т.1 а.с.9,138,171). [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 05.10.1964 року (т.1 а.с.226). Як вбачається із копії спадкової справи №533(2005) 20.10.1992 року [PERSON] купила 127/1000 частин жилого будинку в [ADDRESS], які становлять квартиру № 6 за вказаною адресою (т.1 а.с.139). Згідно ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. [INFO] [PERSON] померла. У встановлений законодавством шестимісячний строк заяв про прийняття спадщини або відмову у її прийнятті від спадкоємців не надходило. Згідно даних адресно-довідкового сектора Управління ДМС України в Житомирській області [PERSON] та [PERSON] постійно були зареєстровані в [ADDRESS] (а.с.241-244). Враховуючи вимоги чинного на час відкриття спадщини законодавства, спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння майном. Судом встановлено і сторонами не заперечується, що [PERSON] після смерті дружини [PERSON] продовжував проживати у спірній квартирі [ADDRESS], заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті дружини в нотаріальну контору не подавав, а отже прийняв спадщину фактично. Таким чином твердження [PERSON], що вітчим [PERSON] спадщину не прийняв, оскільки він не звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, спростовуються наведеним вище та не заслуговують на увагу. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті у визначений законом шестимісячний термін 12.09.2003 року до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулася його дочка [PERSON], на підставі чого було заведено спадкову справу щодо майна померлого [INFO], а із заявою про видачу свідоцтва про право на спадкове майно остання звернулася 28.10.2013 року (т.1 а.с.216-224). Згідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування і в даному випадку факт прийняття спадщини [PERSON] шляхом звернення до нотаріальної контори у визначений законом строк із заявою про прийняття спадщини не може спростовуватися показами свідків щодо факту вступу в управління та володіння спірною квартирою [PERSON] та проведенням останньою в квартирі ремонту. Як вбачається із матеріалів справи 01.07.2006 року позивач [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] на 127/1000 ід. частин житлового будинку, які складають квартиру [ADDRESS]. В той же час, рішення Радомишльського районного суду Житомирської області, яким було визначено [PERSON] додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини і на підставі якого останній було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спірну квартиру скасоване (т.2 а.с.24-26,58). Отже, судом встановлено, що після смерті [PERSON] спадщину прийняв її чоловік [PERSON], який проживав разом з нею, а після смерті останнього спадщину прийняла його дочка [PERSON] шляхом подання державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно ст. 560 ЦК УРСР 1963 року,спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Тобто звернення до нотаріальної контори за отриманням свідоцтва про право на спадщину є правом, а не обов'язком спадкоємців. Цивільним законодавством встановлено шестимісячний термін на прийняття спадщини, в той же час не передбачено обмежувального строку звернення спадкоємців до нотаріальної контори за отриманням свідоцтва про право на спадщину. Тому твердження [PERSON] про те, що [PERSON] не прийняла спадщину спростовуються оглянутими в судовому засіданні належними та допустимими доказами, а саме копією спадкової справи (т.1 а.с.216-224). Отже, виходячи з вищезазначених норм законодавства, [PERSON] як спадкоємець, який прийняв спадщину, є власником спадкового майна з моменту відкриття спадщини - з [INFO]. Згідно із п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (яка діяла на час виниклих правовідносин) свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути довідка виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця. В той же час не заслуговують на увагу оглянуті в судовому засіданні довідки, видані виконкомом Радомишльської міської ради від 17.03.2016 року та акт обстеження соціального стану (т.2 а.с.56,57) та від 18.05.2015 року (а.с.227, 229) так як органом, який видав вказані довідки, зазначені суперечливі обставини, а саме: в довідці від 17.03.2016 року вказано, що [PERSON] здійснювала догляд за матір'ю [PERSON] та вітчимом [PERSON] до їх смерті та проводила їх поховання, а в виданій за рік до цього 18.05.2015 року цим же органом довідка видана про те, що [PERSON] здійснювала догляд за матір'ю [PERSON] та батьком [PERSON] до їх смерті та проводила їх поховання (т.1 а.с.227,229, т.2 а.с.56,57). Те, що позивач за первісним позовом [PERSON] сплачувала комунальні послуги не є підставою для визнання за нею права власності на нерухоме майно, так як оплата спожитих послуг є обов'язком споживача. Наявність саме у неї правовстановлюючих документів на квартиру, ощадних книжок, які належали її матері також не є беззаперечним доказом того, що вітчим [PERSON], який помер [INFO] спадщину після смерті своєї дружини [PERSON], яка померла [INFO], не прийняв. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] оформила право власності на спадкове майно безпідставно, так як нею пропущено строк звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, а рішення суду про визначення їй додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини від 23.11.2005 року скасоване ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.11.2015 року, а отже позовні вимоги [PERSON] про встановлення факту прийняття нею спадщини та визнання права власності на квартиру суд вважає безпідставними. Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Щодо заявлених у зустрічній позовній заяві вимог [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини останньою та визнання за нею права власності на спадкову квартиру суд зазначає наступне. Факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті її батька [PERSON], який помер [INFO], підтверджено дослідженими у судовому засіданні належними та допустимими доказами, а саме копією спадкової справи щодо майна померлого [PERSON], а отже зазначена вимога підлягає задоволенню. При розгляді цієї справи, суд враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом України в постанові від 06.02.2013 року в справі № 6-167цс12, згідно якої «прийняття спадщини як за заповітом так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину». Воля спадкоємця [PERSON] знайшла своє вираження в поданій нею до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини за законом після смерті батька [PERSON], який в свою чергу успадкував майно після смерті своєї дружини [PERSON] шляхом фактичного вступу в управління та володіння майном. Заяву [PERSON] про застосування строку позовної давності до вимог [PERSON] за зустрічним позовом про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на квартиру суд вважає безпідставною, так як згідно ст. 257, 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки від дня, коли особа довідалася про порушення свого права. Матеріалами справи підтверджуються твердження [PERSON] про те, що вона дізналася про своє порушене право у жовтні 2013 року після звернення до нотаріальної контори (т.1 а.с.12, 222), а спростовуючих цю обставину доказів [PERSON] не надала. Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику в справах про спадкування", згідно якогоза наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. В той же час позивачем не надано доказів відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Отже, у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові. Суд, проаналізувавши встановлені обставини по справі, оцінивши надані в силу положень ст. 60 ЦПК України докази в їх сукупності, оскільки позивач прийняла спадщину шляхом фактичних дій (подання державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини), але не оформила права на спадщину, правових підстав для задоволення позовної вимоги про визнання права власності на спірну квартиру не вбачає, позаяк судом не встановлено жодних перешкод для здійснення позивачем свого права на спадкування.

Outcome: partial