Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ «ВФ Україна» про припинення в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно обтяження у вигляді арешту на все належне позивачці нерухоме майно, накладеного на підставі постанови державного виконавця №438600 від 16.11.2006 року, винесеної у виконавчому провадженні №2391284, відкритому на підставі судового наказу №2-н-38 від 15.02.2006 року, виданого Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області. Позовні вимоги мотивовані тим, що під час оформлення в нотаріальній конторі спадкового майна [PERSON] стало відомо, що на все належне їй нерухоме майно накладено арешт. Так, на виконанні Прилуцького відділу державної виконавчої служби у Прилуцькому районі Чернігівської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) знаходився судовий наказ №2-н-38 від 15.02.2006 року, виданий Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області про стягнення з [PERSON] на користь ЗАТ «Український мобільний зв`язок» боргу у розмірі 850,26 грн. 16.11.2006 року державним виконавцем у виконавчому провадженні АСВП №39810380, відкритому на виконання вказаного судового наказу, було винесено постанову ан №438600 про арешт майна боржника, якою накладено арешт на все майно боржника [PERSON] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження №228176536 від 15.10.2020 року на все належне майно [PERSON] 22.11.2006 року накладено обтяження у виді арешту нерухомого майна на підставі постанови ан №438600, виданої 16.11.2006 року Державною виконавчою службою у місті Прилуки та Прилуцькому районі. Згідно з відповіддю Прилуцького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) №19.14-32/43031 від 26.11.2020 року по виконавчому провадженню було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 1999 року), у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а заходи, що вчинялись щодо розшуку такого майна, виявились безрезультатними. Крім цього, у відповіді зазначено, що станом на 26.11.2020 року виконавчі документи, боржником по яких є [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , на виконанні у відділі не перебувають. Проте у знятті арешту з нерухомого майна [PERSON] було їй відмовлено, оскільки у зв`язку з поверненням виконавчого листа стягувачу, виконавче провадження завершене і за роз`ясненнями державного виконавця арешт може бути знятий виключно судом. Оскільки наявність обтяження на успадковане майно порушує право власності позивачки, а сааме: позбавляє її можливості вільно розпоряджатись цим майном, то вона вимушена звернутись за захистом до суду. 02.09.2021 року від ПрАТ «ВФ Україна» до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача просив закрити провадження у даній справі, оскільки у даному випадку позивачем обрано неправильний спосіб судового захисту. У підготовче судове\~засідання\~позивачка та її представник не з`явилися, проте останній завчасно подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, судові витрати покласти на позивачку, а розгляд\~справи провести за відсутності сторони позивача у підготовчому засіданні (а.п.34). Представник відповідача також не з`явився в судове засідання, проте подав до суду заяву, згідно з якою позовні вимоги визнав та просив справу розглянути за його відсутності (а.п.29).\~ Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі\~неявки в\~судове засідання\~всіх учасників\~справи,\~фіксування судового\~процесу за\~допомогою звукозаписувального\~технічного засобу\~не здійснюється. Згідно ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.\~ Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження №228176536 від 15.10.2020 року на все належне позивачці майно 22.11.2006 року накладено обтяження у виді арешту нерухомого майна на підставі постанови ан №438600, виданої 16.11.2006 року Державною виконавчою службою у місті Прилуки та Прилуцькому районі (а.п.10), що підтверджується також Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (а.п.12-13). Згідно з копією відповіді Прилуцького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) №19.14-32/43031 від 26.11.2020 року по вказаному виконавчому провадженню було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2) ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 1999 року), у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а заходи, що вчинялись щодо розшуку такого майна, виявились безрезультатними. Крім цього, у відповіді зазначено, що станом на 26.11.2020 року виконавчі документи, боржником по яких є [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , на виконанні у відділі не перебувають (а.п.11), що також підтверджується витягами з Автоматизованої системи виконавчого провадження (а.п.14, 15). Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, у відповідності до ч.1 ст.15 ЦК України, та кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у відповідності до ч.1 ст.16 ЦК України. Згідно зі\~ст.41\~Конституції України\~кожен має\~право володіти,\~користуватися і\~розпоряджатися своєю\~власністю,\~результатами своєї\~інтелектуальної,\~творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п.2 ч.1 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 1999 року) виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві, зокрема якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Згідно з ч.1 ст.55 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 1999 року) арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, зокрема винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Відповідно до частини другої вказаної статті державним виконавцем за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов`язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника. Згідно з ч.1, 2 ст.38 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 1999 року) у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку з завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.\~ Відповідно до ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 1999 року) у всіх інших випадках по незакінчених виконавчих провадженнях арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. На підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 2016 року) виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Відповідно до частини третьої вказаної статті у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається. Згідно з ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 2016 року) у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з п.1 ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності ряду умов, однією з яких є та, що реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Відповідно до ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Згідно з п.1 ч.2 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили. Таким чином, з огляду на все викладене вище, оцінюючи в сукупності досліджені в судовому засіданні докази, судом достовірно встановлено, що виконавче провадження, на підставі якого було накладено арешт на все майно [PERSON] , на даний час вже є завершеним, а вона не являєть боржником ні у завершеному виконавчому провадженні, ані у будь-якому іншому, що підтверджується офіційною інформацією з Єдиного державного реєстру боржників та Автоматизованої системи виконавчого провадження. В свою чергу, дії щодо припинення обтяження в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно має право вчинити державний реєстратор на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, а тому позов [PERSON] беззаперечно підлягає задоволенню. На підставі викладеного та ст.4, 15, 16, 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України, Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,

Outcome: approved