Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

15.08.2016 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], яким просили стягнути з останніх в солідарному порядку борг в розмірі 543 770 грн. 15 коп. Свої вимоги мотивували тим, що: -10.01.2006 року відповідач [PERSON] отримав кредит у в розмірі 215 000 грн. 00 коп., зі сплатою відсотків на умовах передбачених договором; -кредит відповідачу надавався для придбання автомобіля марки Mercedes, модель Vito, 2004 року випуску, державний номер [NUMBER]; -відповідно до умов договору, останній зобов'язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами; -10.01.2006 року між Банком та відповідачем [PERSON] укладений Договір поруки, відповідно до якого останній зобов'язувався відповідати з боржником в солідарному порядку за його зобов'язаннями по кредитному договору; -станом на 03.06.2016 року у відповідача виникла заборгованість перед Банком в сумі 543 770,15 грн. Відповідач [PERSON] проти позову заперечував та посилався на те, що: -з розрахунку, наданого банком неможливо встановити, яким чином здійснювався розрахунок боргу, за який період, виходячи з якої відсоткової ставки, скільки коштів сплачено відповідачами; -в розрахунку не враховано суми, які були стягнуті на підставі інших рішень судів, виконавчого напису нотаріуса, не враховано кошти виручені від реалізації предмета застави - автомобіля; -стягнення заборгованості за зазначеним кредитним договором вже було предметом судового розгляду у Заводському районному суді м. Миколаєва у цивільній справі №2-5096/2007, за результатами якого судом ухвалено рішення та стягнуто у солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь АКБ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 166 923,00 грн.; -проте, при зверненні позивача до суду ним не врахована вже стягнута сума заборгованості; -20.06.2006 року ПН ММНО видано виконавчий напис №3023 про стягнення заборгованості за цим же кредитним договором у сумі 220 464,46 грн.; -у ході примусового виконання зазначеного виконавчого напису автомобіль відповідача Mercedes, модель Vito, 2004 року випуску, був реалізований, однак кошти, виручені від його реалізації не були враховані банком при розрахунку заборгованості; -більш того, строк дії договору з 10.02.2006 по 09.01.2012 року, після спливу якого відсотки не нараховуються; -звернувшись до суду із позовом до відповідачів у 2006 році, позивач використав своє право дострокового повернення заборгованості за кредитним договором. Також відповідач просив застосувати до позовних вимог строк позовної давності через його пропуск позивачем. Відповідно до Ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 16.08.2016 року відкрито провадження у даній справі. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 23.09.2016 року цивільну справу №487/4071/16-ц передано за підсудністю до Ленінського районного суду м. Миколаєва. Згідно Ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12.10.2016 року вказану справу призначено до розгляду. 16.01.2017 року Ленінським районним судом м. Миколаєва ухвалено заочне рішення у справі, яке в подальшому Ухвалою від 19.03.2018 року скасовано, а справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 20.04.2017 року Ухвалою справу прийнято до провадження суддею Тихоновою Н.С. та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідно до Ухвали від 26.06.2018 року судом для з'ясування обставин справи у повному обсязі витребувано у ПАТ «Укрсоцбанк», у Заводського ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області, докази по справі. Ухвалами суду розгляд справи неодноразово відкладався. В судове засідання представник позивача не з'явився, повідомлений належним чином, відповідно до заяви, яка міститься в останньому абзаці позовної заяви, просив розглянути справу без участі представника, підтримавши позовні вимоги повністю. Відповідач [PERSON] не з'явився, повідомлений належним чином. Представник відповідача [PERSON] просив відкласти розгляд справи. Відповідно до положень ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Отже, з урахуванням необхідності дотримання строків розгляду справи, передбачених ЦПК України, суд вважає, що клопотання про відкладення не підлягає задоволенню, оскільки матеріали справи містять подані відповідачем відзив на позов, доповнення до відзиву на позов, клопотання про застосування строку позовної давності із численними додатками, що дає можливість розглянути справу на підставі наданих сторонами доказів . Встановивши фактичні обставини, з'ясувавши взаємовідносин, які склались між сторонами, дослідивши надані докази, суд при вирішені справи виходить з такого. 10.01.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та [PERSON] був укладений Договір кредиту № 640/9-САФ03.16-2. Згідно договору Банк надав відповідачу кошти у сумі 215 000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 16,00 % річних. Договір кредиту діє до виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань. При цьому, останній платіж згідно графіку платежів мав бути здійснений [PERSON] 09.01.2012 року. Відповідно до п.1.2 кредит позичальнику надавався для оплати придбаного автомобіля марки Mercedes, 2004 року випуску, синього кольору. Згідно п. 3.3.7 кредитного договору позичальник зобов'язаний сплачувати кредитору проценти в порядку, визначеному умовами цього Договору. Відповідно п. 3.3.8 кредитного договору позичальник зобов'язався своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами та фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному п.1.1 кредитного договору (згідно графіку платежів). Згідно п. 4.1 кредитного договору у разі прострочення позичальником строків сплати відсотків, а також прострочення строків повернення кредиту позичальник сплачує кредиторові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення платежу. Із вказаним Договором кредиту відповідач був ознайомлений, ним договір підписаний. В порушення умов, передбачених кредитним договором, у встановлений строк відповідач грошові зобов'язання перед кредитодавцем не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість. Згідно із положеннями статей 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства, з дотриманням строку (терміну) його виконання, якщо такий встановлено зобов'язанням. Відповідно до наданого позивачем Розрахунку, станом на 03.06.2016 року, заборгованість відповідача перед Банком складала 543 770 грн. 15 коп., а саме: заборгованість за кредитом - 146 747 грн. 48 коп., заборгованість за відсотками - 209 331 грн. 10 коп., пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 71 311 грн. 12 коп., пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 73 705 грн. 94 коп., розмір інфляційних витрат за кредитом - 20 984 грн. 89 коп., інфляційні втрати за відсотками - 21 689 грн. 62 коп. Частиною другою ст. 1054 ЦК України встановлено, що відносини за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 цього Кодексу, яким врегульовано відносини позики. Згідно ч. 2 ст. 1050 вказаного Кодексу, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до положень ст. 536 цього Кодексу за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти у розмірі, встановленому договором. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України). З метою забезпечення [PERSON] виконання зобов'язань із повернення вказаного кредиту 10.01.2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений Договір поруки 640/5-ЗАФ03.16-2, за умовами якого останній зобов'язався перед кредитором відповідати за виконання позичальником умов щодо сплати суми кредиту, відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту №640/9-САФ03.16-2 від 10.01.2006 року. Зміст забезпеченого зобов'язання складала сума заборгованості 215 000,00 грн. з кінцевим терміном повернення до 09.01.2012 року, нараховані відсотки в розмірі 16,0 %, а також можливі штрафні санкції за порушення умов договору кредиту. Статтею 553 цього Кодексу визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки (стаття 554 ЦК України). Відповідач проти позову заперечував та вказував на те, що банком з нього вже була стягнута заборгованість і судовим рішенням, і виконавчим написом нотаріуса. Крім того, позивачем було реалізовано автомобіль відповідача для погашення заборгованості по кредиту. Згідно Заочного Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17.10.2007 року стягнуто з [PERSON] і [PERSON] в солідарному порядку на користь Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» в особі Миколаївської обласної філії суму заборгованості у розмірі 165 241 грн. 50 коп., 1 652 грн. 41 коп. держмита і витрати з інформаційно-технічного забезпечення у сумі 30 грн., а всього 166 923 грн. 91 коп. З матеріалів справи вбачається, що на виконанні у Заводському ВДВС м. Миколаєва у 2007 році перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса №3023 від 20.06.2006 року про стягнення з [PERSON] на користь АКБ СР «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором у сумі 220 464,46 грн. Відповідно до інформації, наданої Заводським відділом державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції [PERSON] від 27.05.2011 року за № 854, на виконанні відділу перебував виконавчий лист по справі № 2-5497/07, виданий 24.01.2008 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення на користь АКІБ "УкрСиббанк" заборгованість в розмірі 207911,77 грн. Відповідно до протоколу від 30.06.2009 року № 159030 автомобіль Mersedes-Bens, модель Vito, державний номер [NUMBER], зареєстрований за [PERSON] на праві власності, державним виконавцем було описано та продано на аукціоні 30.06.2009 року за 126 600 грн. За виключенням винагороди підприємства з реалізації, кошти у розмірі 122 600 грн. було перераховано АКІБ "УкрСиббанку" платіжним дорученням № 1565 від 09.07.09 року. Натомість, позивачем при розгляді справи не надано жодних відомостей про врахування вищевказаних обставин справи при розрахунку заборгованості відповідачів. Зокрема зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач при розрахунку розміру заборгованості не враховував те, що за рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 17.10.2007 року вже стягнуто тіло кредиту у розмірі 146 747, 48 грн., заборгованість за відсотками 3 132,50 грн., пеня за порушення строків повернення кредиту та відсотків за користування ним 13 211,52 грн., існує виконавчий напис про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором в розмірі 220 464,46 грн. Також представник позивача не пояснив суду, яким чином Банком були використані кошти, отримані від реалізації автомобіля відповідача [PERSON] Частиною 1 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на викладене, суд вбачає, що позивачем не доведено обґрунтованість позовних вимог у розмірі, заявленому у позові. Крім того, позивач звернувшись до суду у 2007 році на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом та встановив новий строк виконання зобов'язань за кредитним договором та повернення усієї суми кредитної заборгованості, через що нарахування відсотків після звернення до суду можливе лише на підставі ст. 625 ЦК України. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Слід зауважити, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі. У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року у цивільній справі №310/11534/13-ц. Всупереч наведеного, з розрахунку заборгованості вбачається, що відсотки за користування кредитом, наданим відповідачу [PERSON] нараховувались відповідно до умов кредитного договору, тобто поза межами строку кредитних зобов'язань, через що не підлягають стягненню у розмірі та з підстав визначених позивачем. У зв'язку із цим, інфляційні втрати за відсотками у розмірі 21 689,62 грн. також не підлягають стягненню, оскільки стягнення цих коштів є похідним від суми відсотків, яка у даній справі не підлягає стягненню. Щодо стягнення з відповідачів на користь позивача пені суд зауважує, що вона не підлягає стягненню, так як нараховувалась позивачем на підставі умов договору поза межами строку його дії. Аналізуючи викладені обставини справи, суд вважає, що тіло кредиту, відсотки за користування ним, інфляційні втрати за відсотками, пеня за прострочення повернення коштів, розрахована на підставі умов кредитного договору не підлягають задоволенню. Натомість, суд вбачає, що є підстави для стягнення з відповідачів інфляційних втрат за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 20 984,89 грн., оскільки доказів про виконання рішення суду від 17.10.2007 року про стягнення з них заборгованості в повному обсязі, суду під час розгляду справи не надано. Також, згідно відзиву відповідач просить застосувати до позову строк позовної давності, оскільки позивач у 2007 році використав своє право на повернення кредиту у повному обсязі, та з даним позовом звернувся лише у серпні 2016 року, майже через 10 років. Проте, суд не вбачає підстав для задоволення такої заяви у зв'язку із тим, що позовні вимоги в частині стягнення тіла кредиту, відсотків, пені та інфляційних втрат за відсотками не підлягають задоволенню через їх безпідставність. Як роз'яснено у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування строку позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Щодо вимог про стягнення інфляційних втрат за кредитом суд наголошує на тому, що, по-перше, вони розраховані позивачем в межах строку позовної давності та підлягають стягненню, по-друге, відповідачем [PERSON] не спростовано підстав нарахування позивачем інфляційних втрат на тіло кредитної заборгованості та не надано жодних доказів на підтвердження погашення цієї заборгованості. Таким чином, з урахуванням усіх доказів у сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідачів інфляційних втрат за кредитом у розмірі 20 984,89 грн. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір 1 378 грн. 00 коп., по 689 грн. 00 коп. з кожного.

Outcome: partial