Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

12.06.2019 року [PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить суд стягувати з [PERSON] на її - [PERSON] користь аліменти на утримання малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , утвердій грошовій сумі у розмірі 10 800,00 грн., щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення донькою повноліття. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що з 14.10.2014 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від даного шлюбу, як вказує позивач, [INFO] у них народилася донька - [PERSON] , яка проживає разом з нею і знаходиться на її утриманні. Позивач вказує, що на теперішній час вони з відповідачем припинили спільне проживання, вони не спілкуються, 08.04.2019 року вона звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу. Позивач також зазначає, що після фактичного припинення спільного проживання з відповідачем, відповідач участі у вихованні доньки не приймає та жодної допомоги на її утримання не надає. Крім того, позивач вказує, що відповідач офіційно не працевлаштований, має неофіційний дохід від надання в оренду вантажних автомобілів, у квітні 2019 року відповідач запропонував їй укласти договір про сплату аліментів, де ним була запропонована тверда грошова сума у розмірі 400 доларів США, що за курсом НБУ складає 10800 гривень щомісячно на утримання дитини, однак, в подальшому, відповідач відмовився від підписання договору без пояснення причин. Зважаючи на те, що така сума була запропонована саме відповідачем, позивач вважає, що у відповідача є фінансова можливість сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі 10800 гривень, яка забезпечить належний рівень життя дитини. З урахуванням викладеного, у зв`язку з тим, що матеріальної допомоги на утримання доньки відповідач не надає, позивач звернулася до суду із відповідним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 26.06.2019року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою[PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів. Призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні. У судовому засіданні 03.10.2019 року представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, а також зазначив, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач - [PERSON] про час та місце судового засідання повідомлений належним, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, яке наявне у матеріалах справи, у судове засідання 03.10.2019 року не з`явився, відзив на позовну заяву не надав. 03.10.2019 року відповідач надіслав на електрону адресу суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що він не має юридичною освіти та потребує юридичної допомоги, а його представник знаходиться в іншому судовому засіданні в Одеському апеляційному суді. При цьому, до вказаної заяви відповідачем не було надано жодного доказу на підтвердження викладених у заяві обставин. Судом було відмовлено у задоволенні вказаної заяви, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. З матеріалів справи вбачається, що провадження у справі було відкрито 26.06.2019року, тобто справа перебуває в провадженні суду вже три місяці, у зв`язку з чим, суд позбавлений процесуальної можливості відкладати судові засідання. Неприбуття у судові засідання належним чином повідомленого відповідача розцінюється судом як зловживання процесуальними правами із наміром затягування розгляду справи. Частиною 1 статті 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. При цьому суд зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Згідно з нормами статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. У своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. Приймаючи до уваги неприбуття у судові засідання належним чином повідомленого відповідача, з урахуванням положень 275 ЦПК України, суд позбавлений процесуальної можливості знову відкладати судове засідання, а тому у задоволенні заяви відповідача було відмовлено. Крім того, суд зазначає, що це вже друга заява відповідача про відкладення розгляду справи. Також, суд вказує, що відповідач 08.07.2019 року отримав копію ухвали про відкриття провадження у справі разом з позовною заявою та додатками до неї, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, яке наявне у матеріалах справи (а.с. 23). При цьому, суд також звертається до практики Європейського суду з прав людини, зокрема mutatis mutandis до висновку ЄСПЛ у рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п. 41) стосовно того, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Тобто, на думку суду, у відповідача було достатньо часу для ознайомлення з матеріалами справи та звернення за юридичною допомогою, з урахування того, що про розгляд вказаної справи йому було відомо ще у липні 2019 року. Відповідно до ст.ст. 280, 281 ЦПК України за згодою представника позивача Київським районним судом м. Одеси постановлена ухвала про заочний розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Як встановлено судом у судовому засіданні, позивач - [PERSON] з 14 жовтня 2014 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем - [PERSON] . Від даного шлюбу, [INFO] у них народилася донька - [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про народження (а.с. 5). 08.04.2019 року [PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25.09.2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Однак, зазначене рішення не набрало законної сили. Згідно довідки про склад зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 11.06.2019 року, позивач - [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6). Згідно довідки, посвідченої директором ДП «Моноліт-Сервіс», [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Разом з нею постійно проживає її малолітня донька - [PERSON] , 2015 року народження. Батько дитини за вказаною адресою не проживає (а.с. 7). Таким чином, судом встановлено, що на теперішній час сторони проживають окремо, а їх донька - [PERSON] , [INFO] , проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. При вирішенні спору суд має виходити з положень ст. 8 Закону України „Про охорону дитинства", за якою кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ст. 180, ч.ч.1-2 ст. 181 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Згідно ч.1 ст.183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Відповідно до ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. На думку суду позивачем не надано доказів щодо можливості виплати [PERSON] аліментів у визначеному в позовній заяві розмірі - 10 800,00грн. щомісячно. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що вищезазначеними нормами закону передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, з урахуванням відсутності обґрунтованих заперечень відповідача, а також враховуючи положення ст. 184 СК України, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково, а саме: стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 5 000, 00 гривень, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 12 червня 2019 року й до досягнення [PERSON] повноліття, тобто до [INFO] . Суд роз`яснює сторонам, що відповідно до ч. 1 ст. 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір у розмірі 768,40грн. підлягає стягненню з відповідача до державного бюджету України.

Outcome: partial