Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-24 00:00:00

09 вересня 2014 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Веселівська сільська рада Межівського району Дніпропетровської області про визнання заповіту недійсним. В обґрунтування позову позивачі зазначили, що 10 березня 2014 року в с. Веселе Межівського району Дніпропетровської області у віці 68 років померла [PERSON] їхня рідна мати. Задовго до смерті та на момент самої смерті [PERSON] постійно проживала [INFO] разом з [PERSON], який постійно доглядав, допомагав матері та утримував її. Після смерті матері організацію її поховання та всі витрати, повязані з цим, поніс [PERSON] До складу спадщини після смерті [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 874652, виданого 07 вересня 2006 року головою Межівської районної державної адміністрації, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010612400588, входить земельна ділянка (пай № 281) площею 5,1341 га., кадастровий номер 1222682200:01:001:0151, яка знаходиться на території Веселівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та на підставі свідоцтва про право особистої власності, виданого 01.08.1991 року Межівським райвиконкомом, житловий будинок, розташований за адресою: вул. Леніна, 50 с. Веселе Межівського району Дніпропетровської області. Вони звернулися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця, оскільки у відповідності до ст. 1261 ЦК України належать до першої черги спадкоємців за законом. Однак, після подання ними заяви про прийняття спадщини до нотаріуса, їм стало відомо, що до нотаріуса звернулася [PERSON] і подала заяву про прийняття спадщини, надавши нотаріусу копію заповіту, складеного [PERSON] 17 вересня 2013 року, посвідченого секретарем виконкому Веселівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 129, у відповідності до якого [PERSON] на випадок своєї смерті все належне їй майно, де б воно не перебувало та з чого б воно не складалося, усі майнові права та обовязки, що будуть їй належати на день смерті, заповіла [PERSON]. На скільки їм відомо, 17 вересня 2013 року [PERSON] у Веселівську сільську раду для складання заповіту не відвідувала, а з [PERSON] мати почала спілкуватися приблизно за рік до смерті, а перед цим вони більше 20 років не спілкувалися взагалі. [PERSON] у [PERSON] бувала рідко, не надавала їй жодної допомоги, тим більше не утримувала її матеріально та не доглядала за нею в останні роки її життя. Таким чином, на їхню думку, у [PERSON] не було жодних підстав, причин, мотивів чи внутрішніх переконань складати заповіт на користь [PERSON], а тому вони вважають, що даний заповіт був складений під впливом обману, помилки або ж у момент його вчинення [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Позивачі просять суд визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] на користь [PERSON], посвідчений секретарем виконкому Веселівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області 17 вересня 2013 року, зареєстрований в реєстрі за № 129. Позивачі та їхній представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити у повному обсязі. Відповідачка та її представник проти задоволення позову заперечували. Представник третьої особи Веселівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області проти позову заперечує. Заслухавши учасників судового процесу, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 10 березня 2014 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 557206, виданим виконавчим комітетом Веселівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області, актовий запис № 5 (а.с.14). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 87 4652, виданого 07.09.2006 року, площею 51341 га., житловий будинок, розташований за адресою: вул. Леніна, 50 с. Веселе Межівського району Дніпропетровської області (а.с.11,12). Позивачі [PERSON] та [PERSON] є синами померлої, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-КИ № 304818, виданим Межівським р/б РАГС Дніпропетровської області, актовий запис № 16 та свідоцтвом про народження серії ІІ-АВ № 157086, виданим Межівським р/б РАГС Дніпропетровської області, актовий запис № 39 (а.с.9, 10), а отже спадкоємцями першої черги за законом. У вересні 2014 року позивачі звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, але їм стало відомо, що заповітом від 17 вересня 2013 року, посвідченим секретарем виконкому Веселівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області [PERSON], спадкодавець [PERSON] все своє майно заповіла [PERSON] Як вбачається з матеріалів справи, предметом позовних вимог [PERSON] та [PERSON] як спадкоємців померлої [PERSON] є визнання складеного нею 17.09.2013 року на користь [PERSON] заповіту недійсним з підстав передбачених ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України. Ст. 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ст. 1257 ЦК України, заповіт складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено. Що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Заповіт, як вид одностороннього правочину (дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків) повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, серед яких, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ст. 202, ч.2 ст. 203 ЦК України). Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні ч. ч. 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Частиною 1 ст. 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна, фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Оскільки заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів, то за позовом заінтересованої особи, заповіт може бути визнаний судом недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч. 2 ст. 1257 ЦК України). Отже вирішуючи даний спір суд повинен встановити психічний стан заповідача в момент вчинення заповіту, тобто чи розуміла остання значення своїх дій та чи могла керувати ними в цей момент. Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаним заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Статтею 1251 ЦК України передбачено, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Згідно зі ст. 1 ЗУ «Про нотаріат», у населених пунктах, де немає нотаріусів, нотаріальні дії передбачені ст. 37 цього Закону вчиняються уповноваженими на це посадовими особами органів місцевого самоврядування. А саме: у населених пунктах, де немає нотаріусів. Уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії: посвідчують заповіти (крім секретних); видають дублікати посвідчених ними документів. Статтями 38, 42, 59 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» та п. 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів передбачено, що у населених пунктах,де немає державних нотаріусів, нотаріальні дії вчиняють посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад, на яких такий обовязок покладено рішенням виконавчого комітету відповідної ради. Секретар сільської ради - це посадова особа органу місцевого самоврядування і відповідно до ст. 37 Закону України "Про нотаріат", Інструкції про порядок здійснення нотаріальних дій нотаріусами України, Інструкції про порядок здійснення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, яка затверджена Наказом Міністерства юстиції України № 22/5 від 25.08.1994 року. В судовому засіданні встановлено і дані обставини не заперечуються сторонами оскільки вони є загальновідомими для позивачів та відповідачки, так як всі вони є жителями с. Веселе, що секретарем Веселівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області на той час був [PERSON] відповідно до цього станом на 17 вересня 2013 року мав повноваження щодо посвідчення заповітів відповідно до ст. 1251 ЦК України, зважаючи на дані обставини, суд вважає за необхідне визнати їх загальновідомими. У відповідності до ч.2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказуванню. З матеріалів справи вбачається, що спадкодавець [PERSON] 17 вересня 2013 року склала заповіт, про що свідчить її власноручний підпис (а.с.13). Пунктом 16\~\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"\~\~роз'яснено, правила\~\~статті 225 ЦК\~України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове\~\~потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину\~\~\~\~\~суд відповідно\~\~\~до \~статті 145 ЦПК\~\~України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються\~\~з\~\~урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до\~статті 212 ЦПК України. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті\~\~\~\~225 ЦК України, частини другої статті\~\~\~\~1257 ЦК\~України суд відповідно до статті 145 ЦПК\~України за клопотанням\~\~\~хоча б\~\~однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Відповідно до абз.2 п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений під впливом фізичного або психічного насильства або особою, яка через стійкий розлад здоровя не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і ( або ) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. У відповідності до п. 6 [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до ч.2 ст. 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225 ЦК України, ст. 231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підстави припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Суд не має права давати оцінку медичн6им документам, які потребують спеціальних знань. Судом за клопотанням позивачів було призначено посмертну судово-психіатричну експертиза. Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 11 [PERSON] за життя, тобто на момент складення заповіту 17 вересня 2013 року будь-яким психічним захворюванням не страждала. За своїм психічним станом у період часу вона могла розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с.87-89). Таким чином, позивачами не наведено достатніх доказів для визнання заповіту недійсним, оскільки в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження, що на момент складання заповіту волевиявлення померлої [PERSON] не було вільним і не відповідало її волі. У відповідності до ч.1 ст. 56 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України. З матеріалів справи слідує, що при складенні заповіту було додержано встановлені законом вимоги щодо його оформлення, та посвідчено уповноваженою на те посадовою особою секретарем виконкому Веселівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області [PERSON] (а.с.13). Отже, при складенні заповіту особу заповідача [PERSON] було встановлено, дієздатність її перевірено, форму та порядок посвідчення заповіту додержано. Посилання позивачів та їхнього представника на ті обставини,що вказаний заповіт був складений секретарем виконкому Веселівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області [PERSON] в приміщенні Веселівської сільської ради за адресою: с. Веселе Межівського району Дніпропетровської області вул. Капустіна, буд.4 о 15 год. 30 хв., як це вказано в самому заповіті (а.с.13), а підписаний [PERSON] за місцем її проживання: [INFO] є порушенням закону «Про нотаріат» і даний заповіт необхідно визнати недійсним. Суд вважає такі доводи хибними, так як [PERSON] була особою похилого віку і у звязку зі станом здоровя їй було тяжко пересуватися, дані обставини не заперечуються сторонами, за її проханням даний заповіт було підписано нею особисто за її місцем проживання [INFO], дані обставини підтвердив свідок [PERSON], таким чином суд вважає, що це не є підставою для визнання заповіту недійсним . Відповідно до ч. 2 ст. 41 ЗУ «Про нотаріат» нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, чи приміщення виконавчого комітету сільської, селищної ради народних депутатів. В окремих випадках, коли громадянин не може зявитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням. Даючи правову оцінку свідченням свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], суд вважає їх такими, що не підтверджують фактичних обставин справи, що розглядається судом, а свідчать лише про обізнаність останніх про особисте життя померлої [PERSON]. Отже, дослідженими по справі доказами в їх сукупності спростовується той факт, що в момент складання [PERSON] оспорюваного заповіту її волевиявлення не було вільним і не відповідало її внутрішній волі, а також що даний заповіт було складено в порушенні вимог чинного законодавства. Також суд приймає до уваги невідповідність статей цивільного кодексу на які посилаються позивачі при зверненні у своєму позові до суду (ст. ст.183, 365 ЦК України) тим правовідносинам, які підлягали розгляду судом.

Outcome: dismissed