Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

12.09.2016 року позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовними вимогами, якими просять визнати за ними як за спадкоємцями за заповітом після смерті батька [PERSON], померлого [INFO], житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], а за кожним на 1/2 частину вказаного будинку, мотивуючи тим, що державним нотаріусом їм відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв'язку з тим, що відповідно до документу, що посвідчує право власності спадкодавця [PERSON], - договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, номер будинку в [ADDRESS]. Право власності спадкодавця за вказаним договором зареєстроване Ізмаїльським МБТІ 16.12.1988 року за №55-132, і під час цієї реєстрації номер спадкового будинку вказаний як [ADDRESS]. А у довідці КП «Ізмаїльське МБТІ» від 06.06.2016р. за №840, номер будинку вказаний як [ADDRESS]. Відомості про підставу зміни номера будинку із [ADDRESS] на номер [ADDRESS] відсутні. Позивачі в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що рішенням Виконкому Ізмаїльської міської Ради депутатів трудівників за №404/11 від 09.08.1957р. вирішено відвести [PERSON] земельну ділянку для індивідуального будівництва житлового будинку по [ADDRESS]. Відповідно до договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідченого Ізмаїльською державною нотаріальною конторою 30.04.1958 року за реєстровим №3-197, [PERSON] відведена земельна ділянка по [ADDRESS] на праві безстрокового користування. Вказане домоволодіння прийнято відповідною комісією виконкому Ізмаїльської міської ради депутатів трудящих згідно акту від 19.03.1969р. На житловий будинок по [ADDRESS] КП «Ізмаїльське МБТІ» видано 03.06.2016р. технічний паспорт. Згідно довідки № 840 від 06.06.2016р. КП «Ізмаїльське МБТІ» [PERSON] є власником житлового будинку по [ADDRESS], на підставі договору про право забудови № 3-197 від 30.04.1958р., зареєстроване Ізмаїльським МБТІ в книгу реєстру за №55-132. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 15.04.2004 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Ізмаїльського міського управління юстиції в Одеській області [PERSON] помер [INFO]. Після смерті [PERSON], згідно ст.1220 ЦК України, відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до заповіту, посвідченого 31.07.1969року нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори [PERSON] заповів своє майно [PERSON] та [PERSON] - в рівних частках. Вказаний заповіт є чинним, що підтверджується Витягом зі спадкового реєстру №45032033 від 10.09.2016 року. Осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту після смерті [PERSON], відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 ст. 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Частиною 1 статті 1234 ЦК України визначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Згідно ч. 1 ст. 1235 ЦК України встановлено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Як встановлено судом, позивачі [PERSON], [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] прийняли фактично, оскільки на день смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, та протягом шести місяців, проживали та були зареєстровані зі спадкодавцем за однією адресою, що підтверджено прибудинковою книгою. На звернення позивачів до державного нотаріуса Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області з приводу видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом, письмовою відповіддю №1560/02-14 від 09.09.2016р. нотаріусом їм було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом, у зв'язку з тим, що відповідно до документу, що посвідчує право власності спадкодавця [PERSON], - договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, номер будинку в [ADDRESS]. Право власності спадкодавця за вказаним договором зареєстроване Ізмаїльським МБТІ 16.12.1988 року за №55-132, і під час цієї реєстрації номер спадкового будинку вказаний як [ADDRESS]. А у довідці КП «Ізмаїльське МБТІ» від 06.06.2016р. за №840, номер будинку вказаний як [ADDRESS]. Відомості про підставу зміни номера будинку із [ADDRESS] на номер [ADDRESS] відсутні. Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до інформаційної довідки Ізмаїльської міської ради Одеської області за №1593 від 17.10. 2016р. згідно до матеріалів інвентаризаційної справи на об'єкт нерухомості по [ADDRESS] станом на 31.12.2012р. власником є [PERSON] на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки від 25.04.1958р.; акту приймання індивідуальних домоволодінь від 19.03.1969р., затверджений рішенням Ізмаїльської міської ради депутатів трудящих ся №182/6 від 04.04.1969р. Як вбачається із матеріалів інвентарної справи будинок за адресою [ADDRESS], було перенумеровано на [ADDRESS], однак відповідне рішення Ізмаїльської міської ради відсутнє. Так, судом встановлено, що на ім'я позивачів спадкодавцем складено заповіт; позивачі прийняли спадщину після померлого, осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту після смерті [PERSON] немає. З огляду на встановлене позивачі обґрунтовано вимагають визнання за ними права власності на спадкове майно. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved