Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-09 00:00:00

28 липня 2017 року позивач звернулась з позовом до суду та просить ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість за аліментами в розмірі 67 634, 80 гривень, позбавити відповідача батьківських прав щодо [PERSON], [INFO], внести відповідну зміну в актовий запис та стягнути з відповідача судові витрати. Свої вимоги мотивувала тим, що вона перебувала у шлюбних відносинах з відповідачем [PERSON], в період якого народився син [PERSON], [INFO]. Позивач вказує на те, що на теперішній час припинені будь-які відносини з відповідачем, останній повністю ухиляється від виховання та матеріального забезпечення дитини, не цікавиться станом його здоров'я, всі матеріальні витрати по догляду за сином їй доводиться оплачувати самостійно. Більш того, стверджує, що відповідач за нотаріально посвідченим договором зобов'язався сплачувати аліменти у розмірі 1500 гривень щомісяця, однак свої зобов'язання виконує не належним чином, в результаті чого утворилась заборгованість по сплаті аліментів, яка становить 67 634, 80 гривень. Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та представник третьої особи Служби у справах дітей Одеської міської ради у судове засідання не з'явились, про час та місце його проведення сповіщались належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв та клопотань про відкладення слухання справи від них до суду не надійшло. При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, який сповіщений про розгляд справи належним чином, від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача. Відповідно до ст. 225 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Суд, вислухавши пояснення позивача, її представника та свідка, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Правовідносини між сторонами врегульовані Сімейним Кодексом України. У судовому засіданні встановлено, що 05 березня 2010 року Першим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що було складено актовий запис за № 72. В період вказаного шлюбу [INFO] року у сторін народився син [PERSON], що підтверджується копією Свідоцтва про народження Серії [NUMBER] виданим 27 жовтня 2011 року Першим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 366. У судовому засіданні позивач повідомила, що перед пологами вона протягом трьох місяців перебувала на зберіганні в пологовому будинку, куди її чоловік навідався лише один раз і майже одразу після народження сина шлюбні стосунки з відповідачем були припинені, причиною цього є різні погляди на життя, а також виникаючі між ними сварки та розбіжності по найважливішим життєвим питанням, втрачено почуття любові та поваги. Доказом цього є Договір про спільне виховання та утримання сина, що був укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коротюк О.В., реєстраційний № 1080. У відповідності до п. 4 даного Договору, за домовленістю Батьків, даним договором встановлюється обов'язок Батька сплачувати на утримання дитини аліменти в розмірі 1 500 гривень щомісячно шляхом видачі цієї суми Матері на руки або перерахуванням на відкритий нею картковий рахунок. Кошти виплачуються, починаючи з наступного місяця після реєстрації розірвання і повинні сплачуватися Батьком не пізніше 20 числа кожного поточного місяця за наступний місяць. Подружні стосунки між сторонами не склались, в результаті чого рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 квітня 2013 року, у справі № 2602/5190/12, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до вимог ст.164 ч.1 п.2 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Як роз'яснено у пунктах 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. У судовому засіданні судом встановлено, що батько дитини [PERSON] самоусунувся від виховання та утримання свого сина, не надає жодної матеріальної допомоги на його утримання, не цікавиться його життям та розвитком, не піклується про фізичний, духовий і моральний розвиток. Як встановлено вище, відповідач по справі [PERSON] не займається вихованням сина, повністю усунувся та ухиляється від виконання батьківських обов'язків, не виявляє до нього будь-якої батьківської уваги та турботи, більш того, надав нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини на постійне місце проживання до Ізраілю (а.с.12). Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У судовому засіданні в якості свідка було допитано [PERSON], що є близькою знайомою позивача, яка повідомила, що відповідач від виконання своїх батьківських обов'язків відмовляється, нехтує ними, реально маючи можливість виконати їх, не утримує сина, не виховує його, не спілкується і не вживає активних дій для спілкування, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, не цікавиться здоров'ям та його життям. Більш того, вигнав дружину та сина з квартири і вона була вимушена за допомогою друзів шукати житло та їжу. За таких обставин, суд приходить до висновку, що у судовому засіданні доведено той факт, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків відносно свого малолітнього сина [PERSON], [INFO], а тому він повинен бути позбавлений батьківських прав відносно нього. При вирішенні спору по суті суд враховує те, що відповідач будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи у судове засідання не з'явився, доводи позивача жодним чином не спростував. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 155 СК України встановлено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, а батьківські права не можуть здійснюватися в супереч інтересам дитини. Згідно вимог ст.157 СК України питання виховання дітей вирішуються батьками спільно. Суд, оглянув матеріали справи, заслухавши пояснення позивача її представника та свідка, приходить до висновку про те, що відповідач, дійсно, ухиляється від участі у вихованні та забезпеченні дитини. Згідно ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Норми Конвенції про права дитини, говорять про те, що кожна дитина має право на захист зі сторони держави від всіх форм фізичного або психологічного насильства, образи, відсутності піклування або недбайливого ставлення, грубого звернення або експлуатації. При вирішенні даного спору велике значення, на думку суду, мають не матеріальні обставини, а почуття та емоції. Тому неможливо прийняти рішення суто механічно, лише враховуючи розмір грошових коштів, які витрачаються батьками на дитину. До обставин, що мають істотне значення відносяться умови, які кожен з батьків може створити для виховання й розвитку дитини. Велике значення має кількість часу, який кожен з батьків може та бажає приділити дитині. Відповідно до вимог Сімейного законодавства України ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно ст.50 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. При прийнятті рішення по справі судом також береться до уваги, що Європейський суд з прав людини (Справа "Савіни проти України" (Заява N 39948/06) у своєму рішенні від 18.12.2008 року наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Закон України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року у ст. 111 передбачає, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Крім того діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ст.114 наведеного вище Закону). Такі ж положення містяться у Конвенції ООН про права дитини, де зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вимоги позивача в частині позбавлення батьківських прав відповідача підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованість за аліментами в розмірі 67 634, 80 гривень, суд зазначає наступне. Як зазначалось вище між позивачем та відповідачем була домовленість про сплату Батьком аліментів у розмірі 1500 гривень щомісячно. Позивач посилаючись на виписку по рахунку № 257432-2017/0719 в період з 05.03.2015 року по 19.07.2017 року, відкритого в АБ «Південний» , стверджує, що в період дії договору, тобто з 01.06.2012 року по дату подачі позову, тобто за 60 місяців відповідач повинен був сплатити 90 000 гривень, однак в порушення вказаної умови відповідачем сплачено лише 977,50 дол. США, що станом на 14.04.2015 року за офіційним курсом НБУ дорівнювало 22 369, 20 гривень. Однак, вирішуючи дане питання суд виходить з того, що в Договорі про спільне виховання та утримання дитини сторони домовились, що по-перше кошти виплачуються, починаючи з наступного місяця після реєстрації розірвання і повинні сплачуватися Батьком не пізніше 20 числа кожного поточного місяця за наступний місяць, а по-друге кошти сплачуються шляхом видачі цієї суми Матері на руки або перерахуванням на відкритий нею картковий рахунок. Отже, невірним є розрахунок заборгованості по аліментам починаючи з 01 червня 2012 року, натомість як шлюб було розірвано 09 квітня 2013 року, та доказів реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС суду надано не було. Окрім того, позивачем не надано належним та допустимих доказів того, що відповідач не сплачував аліменти на руки, що встановлено у Договорі про спільне виховання та утримання дитини. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Частиною 2 ст. 3 ЦПК України зазначено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. У силу ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. У зв'язку з вищевикладеним, на підставі повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з'ясування фактичних обставин, оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення заборгованості по аліментам задоволенню не підлягають, через їх недоведеність. Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Також у відповідності до ч. 3 ст. 166 Сімейного кодексу України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. В даному випадку між сторонами в позасудовому порядку досягнуто згоди щодо терміну сплати та розміру аліментів, позивач не наполягала на їх стягненні, а від так суд дане питання не розглядає. Більш того, у відповідності до ст.. 189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. У разі невиконання одним із батьків свого обов'язку за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У зв'язку з частковим задоволенням позову, на користь позивача з відповідача [PERSON] підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 640 грн. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: partial