Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину № 1037 від 24.05.2021 року та скасування запису про реєстрацію права власності. Позов обґрунтовує тим, що [INFO] померла рідна тітка позивача [PERSON] . Позивач 18 лютого 2021 року звернулася до нотаріуса Шмигельського Ю.П., який завів спадкову справу. В телефонному режимі нотаріус повідомив [PERSON] про те, що право власності на будинковолодіння [PERSON] буде оформлено на позивача, а на земельну ділянку № 6822181600:04:016:0009 вже видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я [PERSON] . Згідно заповіту [PERSON] заповіла [PERSON] земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 3,0057 га, яка знаходиться на території Великопузирківської сільської ради. Позивач просить визнати свідоцтво про право на спадщину недійсним в зв`язку з тим, що особа, яка склала і посвідчила заповіт не була наділена повноваженнями для вчинення нотаріальних дій. Також позивач просила скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію за [PERSON] земельної ділянки. У судовому засіданні представник позивача подану заяву підтримав та просив її задовольнити на підставах, які в ній викладені. Відповідач у судовому засіданні заперечила щодо задоволення заявлених позовних вимог, просила відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши представника позивача та позивачку, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що рідна тітка позивачки [PERSON] померла [INFO] згідно з свідоцтвом про смерть, виданим виконавчим комітетом Сахновецької сільської ради Ізяславського району Хмельницької області, актовий запис № 17. За життя [PERSON] 21 лютого 2013 року заповіла належну їй земельну ділянку № 6822181600:04:016:0009 сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 3,0057 га, яка знаходиться на території Великопузирківської сільської ради, що стверджується заповітом, складеним секретарем Великопузирківського виконкому Шевчук О.В. на користь [PERSON] та зареєстрованим Великопузирківською сільською радою Ізяславського району Хмельницької області у реєстрі за №11. За заявою [PERSON] від 18 лютого 2021 року приватним нотаріусом Ізяславського районного нотаріального округу Хмельницької області Шмигельським Ю.П. заведена спадкова справа №40-2021 до майна померлої [PERSON] . Тим же нотаріусом 24 травня 2021 року за заявою [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку № 6822181600:04:016:0009 сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 3,0057 га, яка знаходиться на території Великопузирківської сільської ради. 21 лютого 2013 року складений заповіт секретарем Великопузирківського виконкому Шевчук О.В,. на користь [PERSON] та зареєстрований Великопузирківською сільською радою Ізяславського району Хмельницької області у реєстрі за №11. Згідно рішення Великопузирківської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області № 3 від 22 серпня 2012 року [PERSON] обрано секретарем Великопузирківської сільської ради. В рішенні сільської ради відсутні відомості, що [PERSON] має право вчиняти нотаріальні дії. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Частиною 1 статті 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу, відповідно до ст.1262 ЦК України, право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Згідно ст.1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Згідно чинного на час відкриття спадщини законодавства, спадкоємцем, що прийняв спадщину, вважається особа, яка постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, ця особа не заявила про відмову від спадщини, а також спадкоємцем, що прийняв спадщину, є особа, яка на час відкриття спадщини не проживала постійно із спадкодавцем, однак у шестимісячний строк з часу відкриття спадщини подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.3 ст.1268, ч.1 ст.1269 ЦК України). Положеннями ст. 1270 ч.1 Цивільного кодексу України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до приписів ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Згідно з ч.1 та ч. 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 1233 ЦК України встановлено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частиною 1 та частиною 2 ст. 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до ч. 1-3 ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Підпунктом 5 пункту «б» ч.1 ст. 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад віднесено вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання. Відповідно до ст. 37 Закону України «Про нотаріат» у сільських населених пунктах уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії: 1) вживають заходів щодо охорони спадкового майна; 2) посвідчують заповіти (крім секретних); 3) видають дублікати посвідчених ними документів; 4) засвідчують вірність копій (фотокопій) документів і виписок з них; 5) засвідчують справжність підпису на документах; 6) видають свідоцтва про право на спадщину; 7) видають свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя. Дії, передбачені п.п. 6 і 7 ч. 1 цієї статті, вчиняють уповноважені посадові особи органу місцевого самоврядування, які мають вищу юридичну освіту, досвід роботи у галузі права не менше трьох років, пройшли протягом року стажування у державній нотаріальній конторі або приватного нотаріуса, завершили навчання щодо роботи з єдиними та державними реєстрами, що функціонують в системі Міністерства юстиції України, та склали іспит із спадкового права у порядку, встановленому Міністерством юстиції України. Відповідно до ст. 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, реєстрація актів цивільного стану (за винятком виконавчих органів міських (крім міст обласного значення) рад). Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування визначено порядок посвідчення заповіту. П.1.2. розділу I цього порядку зазначено, що нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. Відповідно до п. 2.3 розділу II Порядку при вчиненні нотаріальної дії посадові особи органів місцевого самоврядування встановлюють особу, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, у порядку, визначеному ст. 43 Закону України "Про нотаріат". У разі, якщо за фізичну особу, яка внаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати заповіт чи заяву, підписується інша фізична особа, посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу громадянина, що бере участь у нотаріальній дії, і особу громадянина, який підписався за нього. Копія документа, за яким встановлюється особа, долучається до примірника документа, який залишається у справах органу місцевого самоврядування. Згідно з п. 2.11 розділу II Порядку посвідчення заповітів, засвідчення вірності копій (фотокопій) документів і виписок з них, засвідчення справжності підпису на документах, видача дубліката посвідченого документа здійснюються шляхом вчинення посвідчувальних написів на відповідних документах, які підписуються посадовою особою органу місцевого самоврядування і скріплюються гербовою печаткою відповідного органу місцевого самоврядування. Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 № 925/1265/16 (12-158гс18) зазначено: право або інтерес позивача, який вважає себе постійним користувачем земельної ділянки, може бути порушено внесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про наявність права власності (користування) іншої особи. При цьому рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (користування) (частина друга статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Ураховуючи вищевикладене, видане на ім`я [PERSON] свідоцтво про право на спадщину слід визнати недійсним та скасувати його, скасувавши рішення запис про їх державну реєстрацію права власності. Вирішуючи, відповідно до ст.141 ЦПК України, питання розподілу між сторонами судових витрат по справі, суд враховує понесені позивачкою та документально підтверджені судові витрати по оплаті судового збору 2270 гривень та вважає доцільним вищевказані судові витрати стягнути з відповідачки в користь позивачки.

Outcome: approved