Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом до відповідача, в якому просить стягнути з відповідача на її користь середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 19302,33 грн. Позов обґрунтовує тим, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем і була звільнена з роботи з 02.01.2014 року. Проте, у день звільнення з нею не було проведено розрахунку, повідомлення про розмір невиплаченого заробітку та нараховані розрахункові кошти вона не отримувала. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], підтримав позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку, позовні вимоги в частині стягнення суми завданої моральної шкоди просить залишити без розгляду. Представник відповідача позов визначав частково. Не заперечив щодо стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірах, вказаних у позовній заяві. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] з 1984 року працювала на різних посадах в медсанчастині нафтовиків (промислових підприємств) м. Дрогобича, перереєстрованої за рішенням міськвиконкому в 2001 році в Дрогобицьку міську лікарню № 2, а з 01.01.2005 року в Дрогобицьку міську лікарню №5. З 31 грудня 2004 року працювала у Дрогобицькій районній лікарні № 5 на посаді фельдшера здоров пункту ВАТ «АКЗ» ( ПАТ «Дрогобицький завод автомобільних кранів») та наказом №1 від 02 січня 2014 року головного лікаря Дрогобицької районної лікарні № 5 її було звільнено з роботи за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. Крім цього, встановлено, що в день звільнення 02.01.2014 року, з позивачкою не було проведено розрахунку, її не повідомляли про розмір нарахованих сум. Доказів протилежного відповідачем суду не представлено. Статтями 47, 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Отже, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обовязок провести зі звільненим працівником повний розрахунок виплатити всі суми, що належать йому. \~З рішення Апеляційного суду Львівської області від 02 вересня 2014 року вбачається, що з Дрогобицької районної лікарні №5 на користь [PERSON] було вирішено стягнути 15\~700 грн. заробітної плати за період з 01.11.2012 року по 31 грудня 2013 року, 4650 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 1000 грн. на відшкодування заподіяної моральної шкоди. Однак, станом на день звернення до суду (28.10.2015 року), Дрогобицьке районне територіальне медичне обєднання не виплатило [PERSON] вищевказану заборгованість. Статтею 117 \~КЗпП України передбачено, що вразi невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звiльненому працiвниковi сум у строки, зазначенi в статтi 116 цього Кодексу, при вiдсутностi спору про їх розмiр пiдприємство, установа, органiзацiя повиннi виплатити працiвниковi його середнiй заробiток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Крім цього, п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" передбачено, що суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні розміру відшкодування необхідно враховувати розмір спірної суми, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника та інших обставин справи. Таким чином судом встановлено, що позивач за період з 02.09.2014 року по 22.10.2015 року не отримала розрахункових коштів в сумі 19302,33 грн., проти чого представник відповідача не заперечив, а тому позов в частині стягнення на користь позивачки заборгованості по заробітній платі у вказаному розмірі підлягає до задоволення. Разом з тим, оскільки відповідачем станом на час постановлення судового рішення не проведено остаточного розрахунку з позивачем, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку визначається судом станом на час звернення до суду. Так, при розмірі середньоденної заробітної плати позивачки 46,51 грн., строку заборгованості з 02.09.2014 року по 22.10.2015 року (з часу постановлення Апеляційним судом Львівської області рішення), який становить 415 днів, суд вважає за необхідне стягнути в користь позивачки 19302,33 грн. середнього заробітку за затримку розрахунку. Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому на підставі ст. 88 ЦПК України, ст. 4 Закону України "Про судовий збір" з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави в сумі 1218,00 грн.

Outcome: approved