Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

[PERSON] 30 жовтня 2017 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на її користь на утримання неповнолітньої дитини та на утримання її особисто до досягнення дитиною 3-річного віку. Позивач у своєму позові посилалася на те, що 27 грудня 2013 року між нею та відповідачем по справі було укладено шлюб, який був зареєстрований у відділі РАЦС Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві актовий запис №1748. Від шлюбу у них народилася дитина\~- донька [PERSON], 16.04.2016, що на даний момент проживає разом з нею. З початку липня 2017 року сторони разом не проживають за відсутності взаєморозуміння та психологічного непорозуміння в сімї, оскільки шлюбні стосунки не склалися. Питання розірвання шлюбу у сторін виникло ще раніше. Спільне господарство не ведеться, спорів про розподіл спільного нажитого майна немає. Відповідач ухиляється від надання коштів на утримання дитини та на її особисте утримання, що в даному випадку й стало підставою звернення до суду. Також з позовної заяви вбачається, що дохід відповідача постійний, аліменти на інших дітей він не виплачує. В наданій суду заяві позивач просить справу розглядати за її відсутності та задовольнити її вимоги, викладені в прохальній частині, тобто стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання їх неповнолітньої дитини до досягнення вказаною дитиною повноліття в розмірі 1/3 всіх видів заробітку, доходу відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дітей відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Крім того, просить стягувати з відповідача на свою користь 1/4 всіх видів заробітку. Окрім того допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дитини за один місяць. Відповідач [PERSON], належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засіданні не зявився, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність, покладається на розсуд суду. Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 169 ЦПК України ухвалити рішення в судовому засіданні за відсутності сторін на загальних засадах, передбачених главою 7 розділу III ЦПК України, оскільки правова позиція відповідача щодо визнання позовних вимог суду відома з наданої заяви. Справа розглянута відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу технічними засобами. Дослідивши матеріали справи, врахувавши думку сторін, викладену в наданих суду заявах, оцінивши надані докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. \~\~\~\~\~\~Судом встановлено, що між позивачкою\~[PERSON] та відповідачем по справі\~[PERSON] 27 грудня 2013 року було укладено шлюб, який був зареєстрований у відділі РАЦС Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві актовий запис №1748, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб І-БК №237061(а.с.7) . Від шлюбу у сторін народилася дитина - донька [PERSON], 16.04.2016, що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини І-КИ №589072 (а.с.8). На даний момент дитина проживає разом з позивачкою, та цього факту відповідач не заперечує. З початку липня 2017 року сторони разом не проживають за відсутності взаєморозуміння та психологічного непорозуміння в сімї, оскільки шлюбні стосунки не склалися. Питання розірвання шлюбу у сторін виникло ще раніше. Спільне господарство не ведеться, спорів про розподіл спільного нажитого майна немає. Відповідач ухиляється від надання коштів на утримання дитини та на утримання позивачки, що в даному випадку й стало підставою звернення до суду. Також з позовної заяви вбачається, що дохід відповідача постійний, аліменти на інших дітей він не виплачує. Цим фактам відповідач також не заперечує. Відповідач не позбавлений батьківських прав відносно дитини доньки [PERSON], 16.04.2016, він не звільняється від обовязку щодо утримання дитини відповідно до ч. 2 ст. 166 Сімейного Кодексу України. \~\~\~\~\~Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». \~\~\~\~\~Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовні моральний розвиток (ч. 2ст. 150 Сімейного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав :а виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. \~\~\~\~\~\~Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до положень ст. ст. 1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини заповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. \~\~\~\~\~\~На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Пунктом 17 Постанови Пленуму ВСУ „Про застосування судами окремих норм СКУ при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів №3 від 15.05.2006р. передбачено, що суд при визначені розміру аліментів, повинен врахувати: стан здоровя, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. \~\~ Судом встановлено, що сторони є батьками неповнолітньої [PERSON], 16.04.2016, ця неповнолітня дитина свого постійного доходу не має, знаходиться на утриманні своєї матері, яка на теперішній потребує матеріальної допомоги від відповідача, тому суд вважає можливим стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання вказаної дитини [PERSON], 16.04.2016 до досягнення нею повноліття щомісячно. В той же час, відповідно до ч.3 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження», загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. З таких обставин, загальна сума стягнень за двома вимогами, заявленими у даному позові не може перевищувати ? від усіх доходів відповідача, у звязку з чим позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на утримання неповнолітньої дитини має бути стягнуто аліменти не у розмірі 1/3 від всіх видів доходу відповідача щомісячно, як це просить позивачка, а у розмірі ? від всіх видів доходу відповідача щомісячно. Також, суд вважає, що з відповідача на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку, слід стягнути аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача. При цьому суд враховує ті обставини, що відповідач зараз працює, має доходи і певне матеріальне становище, інших стягнень за виконавчими документами з відповідача не проводиться. Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.27,46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що сторони в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним належним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. При таких обставинах суд вважає доведеними обставини позову, а тому можливим їх часткового задоволення з зазначених вище підстав. Доходячи до такого висновку, суд враховує й сталу практику Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року): суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно ж до рішень Європейського суду з прав людини «Хант проти України» та «Олссон проти Швеції» між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які у залежності від природи та важливості можуть переважати над інтересами батьків. Відповідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Згідно ч. 2ст. 191 СК України суд може присудити аліменти і за минулий час. \~\~\~\~\~\~Враховуючи вимоги ст. 191 СК України, суд вважає необхідним стягувати аліменти з відповідача на користь позивачки на утримання неповнолітньої дитини з 30 жовтня 2017 року, тобто з дати подачі позову до суду. \~\~\~\~\~\~На підставі п. 7 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення. \~\~\~\~\~\~Зважаючи на вищевикладене, слід дійти висновку про можливим допустити негайне виконання судового рішення в частині стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини за один місяць. Обговорюючи питання щодо розподілу судових витрат, з огляду на те, що позивачка при предявленні позову була звільнена від сплати судового збору, то на підставі ст. 4 Закону України «Про судовий збір», суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1280 грн. (640 грн. + 640 грн. = 1280 грн.), оскільки це мінімальний розмір судового збору за кожною з позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial