Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

27 серпня 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він з дружиною [PERSON] та сином [PERSON] доглядали одиноку жінку, [PERSON], яка 30.06.1999 року склала заповіт та заповіла все своє майно в рівних частинах йому та його дружині. Після смерті [INFO] [PERSON] залишилася квартира [ADDRESS]. Прийняттям спадщини займалась його жінка [PERSON], він до нотаріальної контори з приводу прийняття спадщини не звертався. На-прикінці 2013 року він випадково дізнався, що дружина самостійно подарувала 05.03.2010 року спірну квартиру донці, [PERSON], яка 17.10.2011 року продала її [PERSON] Навесні 2014 року він також дізнався, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вищезазначену квартиру 09.07.2001 року було оформлено лише на ім»я його дружини. Позивач вважає , що оскільки оформлення свідоцтва про право на спадщину та укладення подальших договорів відбулись без його відома, то його право спадкування та власності на спадкове майно порушені. За вказаних обставин просив суд визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 09.07.2001 року Третьою Херсонською державною нотаріальною конторою по спадковій справі № 809/2000 за № 2-1445, визнати недійсним договір дарування укладений між [PERSON] та [PERSON] 05.03.2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №415, в частині відчуження ? квартири [ADDRESS], визнати недійсним договір купівлі-продажу укладений між [PERSON] та [PERSON] 17.10.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 2601, в частині відчуження ? частини квартири [ADDRESS], визнати за ним, [PERSON], право власності в порядку спадкування за заповітом на ? частину спірної квартири. Своєю заявою від 13.01.2015 року адвокат [PERSON] просить визнати в цілому недійсним вищезазначене свідоцтво про право на спадщину. Позивач та його адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити. Позивач пояснив суду, що разом з дружиною доглядали [PERSON], вона зробила їм заповіт, після смерті поховали її. Через деякий час переїхали жити в квартиру, прописали їх на три місяці, але весь час там проживали до 2010 року. Всіма документами завжди займалась дружина та він був впевнений що він теж хазяїн. Коли дружина без нього оформила квартиру на доньку [PERSON], а та потім її продала та гроші привласнила, відтоді він узнав, що нотаріус зробила помилку в свідоцтві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутності в зв»язку зі станом здоров»я. В своїх письмових поясненнях повідомила, що оформленням документів для прийняття спадщини від її імені займалась донька [PERSON], чоловік документами на квартиру ніколи не цікавився, квартиру вона переписала доньці за її проханням. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явилась, про час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Відповідач [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити у задоволенні позову. Представник Третьої Херсонської державної нотаріальної контори Збутевич О.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що оспорюване свідоцтво про право на спадщину видане з дотриманням діючого на той час законодавства. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, покази свідків, дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне. [PERSON], що мешкала в [ADDRESS] та була власницею цієї квартири, 30 червня 1999 року зробила розпорядження, яким все своє майно в рівних частинах заповіла подружжям [PERSON] та [PERSON]. [INFO] [PERSON] померла. 15.12.2000 року [PERSON] звернулась до Третьої херсонської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. В заяві також зазначила, що [PERSON] також є спадкоємцем. На підставі заяви та заповіту державним нотаріусом Третьої Херсонської державної нотаріальної контори Голодюк О.М. 09 липня 2001 року було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім»я [PERSON]. Спадкове майно складається з квартири [ADDRESS]. Згідно із ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивач оспорює дійсність свідоцтва про право на спадщину видане на час дії Цивільного Кодексу України 1963 року. Позивач вказує, як на підставу визнання свідоцтва про право на спадщину, його необізнаність про оформлення спадщини тільки на дружину. Вказані твердження спростовуються матеріалами справи. Так, встановлено, що при отриманні [PERSON] свідоцтва про право на спадщину в нотаріальній конторі 09.07.2001 року був присутній також позивач. Дане свідоцтво зареєстроване в реєстрі за № 2-1445, цього ж дня слідуюча нотаріальна дія зареєстрована за реєстровим № 2-1446, а саме заповіт, який посвідчений державним нотаріусом Третьої Херсонської державної нотаріальної контори Голодюк О.М. від імені позивача [PERSON] Вказані обставини дають підстави зробити висновок, що [PERSON] був обізнаний про оформлення квартири на свою дружину, при цьому заяви про прийняття спадщини він не подавав, заперечень щодо прийняття спадщини в цілому дружиною не надав. В зв»язку з чим суд критично відноситься к доводам позивача про те, що він наприкінці 2013 року випадково дізнався, що правовстановлюючий документ на спірну квартиру був оформлений тільки на дружину, яка без його на те згоди подарувала квартиру дочці [PERSON] Відповідно до ст.257 ЦК України встановлено трирічний строк позовної давності та суд вважає, що позивач без поважних причин пропустив зазначений строк. Крім того, позивач вказує на невідповідність оспорюваного свідоцтва вимогам ст. 67, 68 ЗУ « Про нотаріат» та п.109 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом МЮУ від 14 червня 1994 року за № 18/5 в редакції 17.10.2000 року. Стаття 67 Закону України « Про нотаріат», в редакції від 29.11.2000 року, яка діяла на час видачі свідоцтва, передбачає, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім'я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Стаття 68 вказаного закону регулює порядок видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Відповідно статті 69 Закону державний нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна. Спадкова справа, копія якої надана суду державним нотаріальним архівом, містить документи на виконання вимог ст. 69 ЦК (1963р). Відповідно до п.109 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 14.06.1994р, свідоцтво про право на спадщину видається за заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім'я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. При цьому в кожному свідоцтві зазначається все спадкове майно і перелічуються всі спадкоємці та визначається частка спадщини спадкоємця, якому видається свідоцтво про право на спадщину. Згідно з положеннями статтей 549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (ст. ст. 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках. Відповідно п.113 зазначеної Інструкції свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути зокрема довідка житлово-експлуатаційної організації,правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця. Так, судом встановлено, що відповідно довідки, яка міститься в матеріалах спадкової справи, виданої ЖБК « Україна» 05.05.2001 року, [PERSON] був зареєстрований у спірній квартирі з 02.03.2001 року строком на три місяці, тобто після смерті спадкодавця. Інших доказів факту прийняття спадщини на момент видачі свідоцтва позивачем надано не було. Свідок [PERSON] суду показала, що вона є відповідальною особою за збір коштів для утримання їх будинку, їй було відомо, що був заповіт на подружжя [PERSON], але вони постійно проживали в селі, приїзжали до квартири раз в місяць на один-два дні, їй це достовірно відомо, так як кожен місяць вона їх спостерігала біля під»їзду та чекала їх прибуття. Потім в квартирі постійно проживала їх онука. Судом критично оцінюються покази свідка [PERSON], який показав, що позивача часто бачив в м.Херсоні, був в спірній квартирі декілька раз, свідок [PERSON] є сином позивача та зацікавлений в задоволенні позову. Згідно ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до роз'яснень, які містяться в абз. 3 п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Оскільки позивач не звертався до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, факту прийняття спадщини в порядку ст.. 549 ЦК 1963р. нотаріусом не встановлено, таким чином свідоцтво про право на спадщину було видане державним нотаріусом згідно вимог Закону України „Про нотаріат" та «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" і ст.ст. 549,554 ЦК України 1963р, факту порушення права позивача при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом в судовому засіданні не встановлено, тому підстав для визнання оспорюваного свідоцтва недійсним немає і вимоги позивача щодо визнання недійним та скасування свідоцтва про право на спадщину не підлягають задоволенню, а від так і вимоги щодо визнання недійними договору дарування та купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed