Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Пийтерфолівська сільська рада Виноградівського району про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивачка [PERSON] є власником будинку, розташованого за адресою: с. Дівичне, вул. Зелена, 35, Виноградівського району, право власності на будинок набула 21.02.1997 року. 03.01.1987 року, позивачка уклала шлюб з відповідачем, який почав проживати з позивачкою у її будинку, як член сім'ї позивачки, та був зареєстрований за вказаною адресою. 21.01.1997 року шлюб між позивакою та відповідачем було розірвано. 29.08.1998 року сторони знову уклали шлюб. 12.01.2016 року шлюб між сторонами та відповідачем було повторно розірвано. Після чого позивачка неодноразово просила відповідача покинути займане ним приміщення належного позивачці будинку. Відповідач продовжує проживати в будинку позивачки, зловживає алкогольними напоями. На даний момент з відповідачем в будинку без дозволу позивачкипроживає його співмешканка. Такі обставини та той факт, що відповідач відмовляється покинути безпідставно займане приміщення створює суттєві порушення права власності, яке є непорушним. Відповідач займає приміщення без жодних на те законних підстав та відмовляється покинути займане ним приміщення. В даний момент відносини між позивачкою та відповідачем стали настільки ворожими, що це може загрожувати її майну, здоров'ю та добробуту сім'ї позивачки. Позивачка [PERSON], будучи належним чином повідомлена про день, час і місце розгляду справи в судове засідання не з»явилася, однак її представник [PERSON], подала до суду письмову заяву про розгляд спраи за їх відсутності та про те, що вимоги позову підтримує повністю. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, хоча про час і місце судового засідання повідомлялася судом належним чином- судовою повісткою, заяв та клопотань про причини своєї неявки або про перенесення слухання справи суду не надав, крім того виклик до суду відповідача було здійснено через оголошення в газеті «Новини Закарпаття»від 23.05.2017 року за №36(4651), а відтак суд вважає за можливе справу розглянути у його відсутності в порядку ст.ст.224-226 ЦПК України з винесенням заочного рішення, проти чого не заперечує позивач. Між тим, судом відповідно до вимог ст.122 ч.3 ЦПК України на стадії відкриття провадження у даній цивільній справі було зроблено запит до Виноградівського РВ ГУ ДМС України в Закарпатській області щодо зареєстрованого місця проживання відповідача, і відповідно до листа якого за №Р-3-24 від 13.04.2017р., встановлено, що відповідач [PERSON]С, є зареєстрованою саме за адресою с.Форголань(кол.Дівичне) вул.Зелена 6, (ця-ж адреса зазначена в позові та судовій повістці). Нормою ст.74 ч.5 абзац 4 ЦПК України передбачено, що у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином, у зв»язку з чим суд, ухвалює рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст.224-226 ЦПК України. За приписами ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, особа на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору і зобовязана належно довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст.10, 11, 57-61); про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 212-215). Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст.6) встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов»язків. Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. При здійсненні правосуддя (ст.4 ЦПК) у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Завданнями цивільного судочинства (ст.1 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.10,11,59,60,61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов»язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Представник третьої особи Малокопанської сільської ради Виноградівського району, будучи належним чином повідомлений в судове засідання не з»явився. Суд дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] є власником будинку, розташованого за адресою: с. Дівичне, вул. Зелена, 35, Виноградівського району, право власності на будинок набула 21.02.1997 року. 03.01.1987 року, позивачка уклала шлюб з відповідачем, який почав проживати з позивачкою у її будинку, як член сім'ї позивачки, та був зареєстрований за вказаною адресою. 21.01.1997 року шлюб між позивакою та відповідачем було розірвано. 29.08.1998 року сторони знову уклали шлюб. 12.01.2016 року шлюб між сторонами та відповідачем було повторно розірвано. Після чого позивачка неодноразово просила відповідача покинути займане ним приміщення належного позивачці будинку. Відповідач продовжує проживати в будинку позивачки, зловживає алкогольними напоями. На даний момент з відповідачем в будинку без дозволу позивачкипроживає його співмешканка. Такі обставини та той факт, що відповідач відмовляється покинути безпідставно займане приміщення створює суттєві порушення права власності, яке є непорушним. Відповідач займає приміщення без жодних на те законних підстав та відмовляється покинути займане ним приміщення. В даний момент відносини між позивачкою та відповідачем стали настільки ворожими, що це може загрожувати її майну, здоров'ю та добробуту сім'ї позивачки. Оскільки будинок належить до приватної власності, то відносини стосовно користування жилим приміщенням визначено Цивільним кодексом України. Згідно ст. 15 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.Стаття 41 Конституції України закріплює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності (ч. 1). Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (ч. 2). Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч.4). " Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦПК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідачі перешкоджають позивачці користуватися своїм майно, без жодних на те законних підстав займають приміщення літньої кухні, обмежуючи її право користування. Відповідачу право на користування житловим приміщенням було надано відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповіднр до закону. На даний момент відповідач не входить до складу моєї сім'ї, тобто обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту припинена, окрім того є інші істотні обставини: неможливість проживання за однією адресою через поведінку відповідача та наявність необхідності використання займаного приміщення для проживання власника будинку. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Враховуючи наведене вважаю за необхідне звернути увагу на правову позиції висловлену Верховним Судом України в постанові № 6-158цс14 від 05 листопада 2014 року: «Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.» В даному випадку з моменту розірвання шлюбу сімейні відносини з відповідачем були припинені, а тому і його право на користування житлом втрачено. Ст. 3 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визначено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. В свою чергу, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть (ст. 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"). Відповідно до ст. 11 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація місця проживання та місця перебування особи здійснюється відповідним органом спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації в Автономній Республіці Крим, областях, містах, районах, районах у містах, а також у містах Києві та Севастополі. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 386 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності є непорушним. Статтею 55 Конституції України визначено, що - «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом.. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань». Підсумовуючи вищевикладене, можна чітко зробити висновок про те, що відповідач [PERSON] у відповідності до чинного законодавства повністю втратив право на користування належним позивачу [PERSON] житловим будинком, але в зв'язку з тим, що вона не бажає знятись з реєстрації в добровільному порядку, тому позивач змушений звернутись за захистом своїх прав до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved