Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач) про вселення та зобовязання не чинити перешкод (далі позовна заява-1 або позов-1), мотивуючи його тим, що під час перебування у шлюбі з відповідачем вона набула право власності на квартиру [ADDRESS] А в смт Черняхів Черняхівського району Житомирської області (далі квартира). Позивачу належить ? частка квартири. Позивач бажає проживати у квартирі, а тому просить вселити її до квартири та зобов'язати відповідача видати їй ключ від квартири та не чинити спротив у користуванні нею. В свою чергу, відповідач звернувся до суду з позовом до позивача про визнання договору міни дійсним та визнання права власності на ? частини квартири (далі позовна заява-2 або позов-2), мотивуючи його тим, що в період шлюбу між позивачем та відповідачем відповідачу як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та інваліду ІІ групи, зв'язаної з ЧАЕС, було видано ордер на квартиру, яку позивач та відповідач приватизували в 1993 році. 12.07.1994 позивач та відповідач розлучилися та з того часу проживали окремо. Позивач добровільно виїхала з квартири, знялася з реєстрації в квартирі. Крім того, між позивачем та відповідачем було укладено договір міни, посвідчений розпискою, що вона передає відповідачу ? частку в квартирі, а відповідач віддає позивачу свою частку майна, що було нажито під час шлюбу. Відповідач стверджує, що відбулося повне виконання договору міни його сторонами, але позивач по цей час ухиляється в оформленні його нотаріально. З огляду на це відповідач просить визнати договір міни за розпискою дійсним та визнати за ним право власності на ? частину квартири, що належала позивачу. Ухвалою Черняхівського районного суду Житомирської області від 12.01.2015 (а.с. 44) позовні заяви було об'єднано в одне провадження. Позивач в судовому засіданні позов-1 підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити. В свою чергу, позивач проти задоволення позову-2 заперечила та просила відмовити у його задоволенні повністю. Відповідач, представник відповідача [PERSON] (довіреність від 21.11.2013, а.с. 15) та представник відповідача [PERSON] (довіреність від 21.11.2013, а.с. 15) в судовому засіданні проти задоволення позову-1 заперечили та просили відмовити у його задоволенні повністю. В свою чергу, відповідач та представники відповідача позов-2 підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити. За наслідками з'ясування і аналізу обставин справи, пояснень сторін, представників відповідача, дослідження та оцінки наявних в матеріалах справи доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до наступних висновків. Позивач є власником квартири, що підтверджується рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 27.05.2010 у справі № 2-276/10, яке набрало чинності 08.09.2010 (а.с. 23, 24). Дана обставина згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню (далі рішення від 27.05.2010). Крім того, дана обставина визнана особами, які беруть участь у справі, а тому не підлягає доказуванню також відповідно до ч. 1 ст.\~61 ЦПК України. Рішенням від 27.05.2010 судом вирішено, зокрема, відновити дію свідоцтва про право власності на квартиру №\~358 від 28.12.1993, виданого на ім'я позивача та відповідача. В свою чергу, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 25.12.1993 № 358 (далі свідоцтво) (а.с. 27) за позивачем та відповідачем визнано право спільної власності на квартиру. Розмір часток у праві власності на квартиру в свідоцтві не визначено. Водночас, оскільки позивач у позові-1 та відповідач у позові-2 визнають, що позивачу належить ? частка в квартирі, суд приходить до висновку, що дана обставина сторонами не заперечується, а тому згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Відповідач у позові-2 стверджує, що між позивачем та відповідачем було укладено договір міни, згідно з яким позивач передала відповідачу ? частку в квартирі, а відповідач віддав позивачу свою частку майна, що було нажито під час шлюбу. У підтвердження укладення вказаного договору міни відповідач посилається на розписку позивача від 01.11.1994 (а.с. 26). Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки, як стверджує відповідач, договір міни було укладено 01.11.1994 шляхом оформлення позивачем розписки від 01.11.1994, суд приходить до висновку, що до підстав укладення договору міни підлягають застосуванню положення Цивільного кодексу Української РСР від 18\~липня 1963 року (далі ЦК УРСР). Згідно зі ст. 242 ЦК УРСР до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін. В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Згідно з ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. З аналізу вказаних положень ЦК УРСР суд приходить до висновку, що договір міни ? частини квартири, укладений між позивачем та відповідачем, може бути визнаний дійсним виключно у разі, якщо буде доведено, що позивач ухиляється від нотаріального оформлення вказаного договору. Водночас, в матеріалах справи відсутні докази ухилення позивача від нотаріального посвідчення договору міни (будь-які письмові звернення відповідача до позивача з цього приводу тощо). При цьому, відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Крім того, з аналізу змісту розписки позивача від 01.11.1994 суд приходить до висновку, що вона не може вважатися договором міни, укладеним між позивачем та відповідачем, з огляду на наступне. Згідно зі ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Як вже було зазначено вище, відповідно до ст. 242 ЦК УРСР до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін. В свою чергу, однією з істотних умов договору купівлі-продажу є ціна (ст. 228 ЦК УРСР). В розписці позивача від 01.11.1994 відсутнє зазначення ціни, за яку здійснюється відчуження належної позивачу частки у квартирі, відсутнє зазначення будь-якої компенсації на користь позивача, як то передача їй іншого майна. На звороті розписки наведено перелік майна, у тому числі квартира в цілому, водночас відсутні підписи позивача та відповідача. А тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для висновку, що шляхом написання розписки позивача від 01.11.1994 між сторонами було укладено договір міни. З огляду на те, що в матеріалах справи відсутні докази ухилення позивача від нотаріального оформлення договору міни, непогодження при написанні вказаної розписки ціни, за яку здійснюється відчуження належної позивачу частки у квартирі, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову-2. Даний висновок відповідає практиці Верховного Суду України (див.: Рішення від 18 серпня 2010 року, реєстраційний № в ЄДРСР: 11066743). Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені, зокрема, положеннями ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають, зокрема, право власника використовувати житло для власного проживання. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України від 11 грудня 2003 року N 1382-IV\~"Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Відповідно до абз. 5 ст. 3 вказаного закону місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово. З огляду на це суд приходить до висновку, що позивач має право самостійно обирати місце її проживання. Водночас, оскільки право власності є непорушним та власнику гарантується право використовувати належне йому житло для власного проживання, проживання відповідача в квартирі не може бути перешкодою для захисту прав позивача на її власне проживання в квартирі, оскільки власникам гарантуються рівні умови здійснення їх прав. Вказані висновки відповідають практиці Верховного Суду України (див.: Ухвала від 10 березня 2011 року, реєстраційний № в ЄДРСР: 14222660, Ухвала від 18 вересня 2008 року, реєстраційний № в ЄДРСР: 2352191). З огляду на це суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову-1. При цьому, судом враховується, що положеннями ст. 358 ЦК України визначено умови здійснення права спільної часткової власності. Крім того, положеннями ст. 365 ЦК України передбачено підстави припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. З огляду на це суд приходить до висновку, що позивач та відповідач можуть домовитися про порядок володіння та користування квартирою. У разі недосягнення згоди спір може бути переданий ними на вирішення до суду. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивачем при поданні позову-1 сплачено судовий збір в сумі 243,60 грн., що підтверджується квитанцією від 12.11.2014 (а.с. 1). При цьому, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову-1 повністю. А значить, судові витрати по сплаті судового збору підлягають присудженню позивачеві з відповідача у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved