Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом, в якому просить: позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] померла її донька [PERSON], яка перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем , і від якого у них, [INFO], народилася дитина [PERSON]. Позивач вказує на те, що з дворічного віку дитина разом з її донькою мешкали у належному їй житловому будинку, і саме вона надавала матеріальну допомогу на утримання онуку, доглядала за ним та приймала участь у його вихованні. Після смерті доньки дитина продовжує мешкати з нею та знаходиться на її матеріальному забезпеченні. Що стосується відповідача, позивач пояснила, що він з 2003 року вихованням дитини не займається та матеріальної допомоги на її утримання не надає, ніде не працює, а отже взагалі позбавлений можливості допомагати дитині. Саме з урахуванням викладених обставин, позивач просить її позов задовольнити у повному обсязі. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили його задовольнити повністю. Відповідач в судове засідання не з'явився, але надав суду письмову заяву, в якій зазначає, що позов визнає у повному обсязі і просить справу розглядати без його участі. (а.с.27) Представник служби у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради, позов не підтримала, обґрунтовуючи тим, що комісія з питань захисту прав дитини прийняла висновок, про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Прокурор в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що заявлені позовні вимоги не відповідають інтересам дитини. Вислухавши думку сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Так під час розгляду справи встановлено, а також підтверджено матеріалами справи, що [INFO] померла її донька [PERSON], яка перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем , і від якого у них, [INFO], народилася дитина [PERSON]. (а.с.11,12) Позивач, обґрунтовуючи позов зазначає, що відповідач ніякої матеріальної допомоги дитині не надає, у часті у її вихованні не приймає. Як зазначила позивач у судовому засіданні її донька та відповідач після народження дитини на протязі одного року мешкали у батьків відповідача, а потім фактично розірвали шлюбні відносини і почали проживати окремо, а згодом у них з'явилися інші сім'і. Позивач в судовому засіданні також зазначила, що відповідач останнього разу запрошував свого сина до себе до дому влітку 2015 року і надав йому кошти у розмірі 1000 грн. Відповідно до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав органу опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради від 11.12.2015 року [PERSON] не заперечуючи проти позбавлення його батьківських прав пояснив, що на даний час не має можливості надавати матеріальну допомогу сину, має неофіційний заробіток, працює за межами міста, тому і не може бачитися з сином тривалий проміжок часу. Малолітній [PERSON] пояснив, що бажає залишатися проживати з бабусею, з батьком бачиться рідко, знайомий зі своїми меншими братами по лінії батька, бажає спілкуватися з ними та батьком. З огляду на викладені обставини, орган опіки та піклування вважав, що позбавлення батьківських прав [PERSON] недоцільно та не відповідає інтересам дитини. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 164 СК України мати, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною. Пунктами 15,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007р. №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно зі ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та встановлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Органом опіки та піклування подається суду письмовий висновок щодо розв'язання спору, складений на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Під час розгляду справи, з пояснень позивача встановлено, що після народження дитини у 2006 році батько приймав участь у її вихованні, здійснював за нею догляд, спілкувався з дитиною. У 2015 році відповідач надавав дитині матеріальну допомогу у розмірі 1000 грн. та запрошував сина до себе до дому, де він спілкувався з його теперішньою дружиною та дітьми. Відповідач працює далекобійником і постійно знаходиться за межами міста. Позивач також пояснила, що ставлення батька до дитини як і ставлення дитини до батька добре. Аналізуючи встановлені судом взаємин сторін і вимоги закону, що регулюють дані правовідносини, суд приходить до висновку, що між сторонами дійсно склалися стосунки, за яких батьки уникали спілкування між собою після фактичного припинення шлюбних відносин, що опосередковано вплинуло на стосунки відповідача з сином. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008р. по справі "Савіни проти України" зазначається "що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і сааме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини." Позивачкою не було надано суду переконливих доказів того, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків і вирішення даного спору можливе тільки у разі позбавлення його батьківських прав. Разом з тим, суд враховує і ту обставину, що батько розуміє свій обов'язок щодо участі у вихованні та утриманні дитини, після народження дитини проявляв до неї турботу та любов, виховував її, та зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, приходить до висновку, що рішення суду про позбавлення відповідача батьківських прав в даному випадку є передчасним, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до п. 18 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України вказано, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, з урахуванням її характеру, особи батька, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Outcome: dismissed