Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-14 00:00:00

22 лютого 2021 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до Сватівського районного суду Луганської області із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що [PERSON] звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву №б/н від 07.07.2011 року. Відповідач [PERSON] підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Тарифами", які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/, складає між нею та банком договір, про що свідчить її підпис у заяві. Відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 8000,00 грн. Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідач в порушення норм закону та умов договору зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала. Заборгованість відповідача станом на 18.01.2021 року за кредитними договором б/н від 07.07.2011 року складає 24959,56 грн., з яких: 7972,58 грн. - заборгованість за тілом кредита; в т.ч.: 0,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредита; 7972,58 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредита; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 16986,98 грн. заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн.- заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 0,00 грн. - нарахована пеня; 0,00 грн. - нараховано комісії. Тому позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 07.07.2011 року у сумі 24959,56 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2270,00 грн. В добровільному порядку відповідач не погашає борг, тому позивач змушений звернутись до суду з даним позовом. У відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] зазначила, що зазначений у пункті 1.1.7.31 Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку строк позовної давності у 50 років, які сторони начебто погодили, не можливо прийняти до уваги, оскільки долучені банком Умови та правила надання банківських послуг не підписані нею та позивачем не надано доказів, які б підтверджували ту обставину, що саме вони є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови та Правила малися на увазі, при підписанні заяви про приєднання до Правил та Умов надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк» (згідно постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №342/180/17 від 03 липня 2019 р.). Умови, в яких встановлено збільшену позовну давність, не містять її підпису, а відтак ці Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору сторін про збільшення позовної давності. Тому до даних правовідносин не може бути застосована договірна позовна давність, й керуватися у даному випадку необхідно правилами загальної позовної давності. Вказані висновки також були висловлені у правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-757цс15 від 01 липня 2015 року. У довідці позивача термін дії картки, виданої відповідачу закінчується останнього дня квітня 2016 року. Таким чином строк позовної давності закінчився 30.04.2019 року, тоді як позивач звернувся до суду лише 08.04.2021, тобто з пропуском встановленого законом трирічного строку позовної давності. Також вказала, що відповідно до виписки по рахунку відповідача остання використовувала кредитні кошти 30.08.2014 у розмірі 180,00 грн. - «Дитячий світ, Подарунки/Іграшки», всі інші платежі з 2014 року нею не здійснювалися. Тому операції зазначені банком як «автоматичне списання коштів, автоматическое погашение просроченной задолженности» банком, не можуть враховуватись як переривання строку позовної давності. Також, будь-яких доказів на підтвердження поважності причин пропуску звернення до суду позивачем не надано. Таким чином, позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, а тому вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача процентів. Вважає, що оскільки позивачем пропущено строк позовної давності, просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі в зв`язку зі спливом строку позовної давності. Представник позивача надав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що відповідачем було підписано заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Умови та Правила надання банківських послуг, Правила та Тарифи разом із заявою позичальника складають між сторонами кредитний договір. Відповідач отримав кредиту картку та користувався нею, а також частково сплачував заборгованість за кредитом. Щодо строку позовної давності зазначає, що відповідно до п. 1.1.7.31 Умов та Правил надання банківських послуг строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років, тому вважає, що позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності. У судове засідання представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» - Маякова І.Ю., яка діє на підставі довіреності, не з`явилася, на електронну адресу суду направила заяву про розгляд справи без участі представника позивача, на підставі наявних у справі доказів. На позовних вимогах наполягає, проти застосування строку позовної давності заперечує, не вважає його пропущеним. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі (а.с.129). Суд, дослідивши в судовому засіданні надані докази, оцінивши їх у сукупності, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, та заперечення відповідача, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 07.07.2011 року [PERSON] звернулась до АТ КБ «Приватбанк з метою отримання банківських послуг, в зв`язку з чим підписала заяву б/н від 07.07.2011 (а.с.19,82). 14.06.2018 року відбулась державна реєстрація та змінено повне та скорочене найменування позивача з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (скорочена назва - ПАТ КБ «Приватбанк») на Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (скорочена назва - АТ КБ «Приватбанк»). Відповідач, при підписанні анкети - заяви, підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у Заяві. При цьому, в анкеті - заяві не зазначено, яку саме карту «Платіжна карта кредитка «Універсальна», «Зарплатна карта», «Карта GOLD» бажає оформити клієнт, розмір кредитного ліміту у заяві не вказаний, а також не вказані відсотки за користування кредитом, розмір штрафу за невиконання кредитних зобов`язань тощо. Згідно з довідкою АТ КБ «Приватбанк» на підставі кредитного договору б/н, укладеного між банком та відповідачем [PERSON] , останній видавалися наступні картки: - 27.09.2012 картка № [NUMBER] з терміном дії до 04/16 (а.с.18,81). Відповідно до довідки АТ КБ «Приватбанк» за картою на ім`я [PERSON] змінювався кредитний ліміт наступним чином: 27.09.2012 - 300 грн., 02.03.2013 - 2000 грн., 03.07.2013 - 4000 грн., 02.08.2013 - 8000 грн., 14.01.2020 - 0 грн.(а.с.17,80). З розрахунку заборгованості за договором б/н від 07.07.2011 вбачається, що на думку позивача станом на 18.01.2021 відповідач має заборгованість у загальній сумі 24959,56 грн., яка складається з наступного: 7972,58 грн. - заборгованість за тілом кредита, 16988,98 грн. - заборгованість по простроченим відсоткам (а.с.74). Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у відповідності ЦПК України випадках. Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів, тип процентної ставки та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 вказано, що з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, слід зауважити, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту і Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»). Так, в анкеті-заяві, яка була підписана відповідачем 07.07.2011, зазначені лише анкетні дані відповідача; при цьому, в анкеті - заяві не зазначено, яку саме карту «Платіжна карта кредитка «Універсальна», «Зарплатна карта», «Карта GOLD» бажає оформити клієнт, розмір кредитного ліміту у заяві не вказаний, а також не вказані відсотки за користування кредитом, розмір штрафу за невиконання кредитних зобов`язань тощо, тобто, на думку суду, сторони не досягли згоди щодо істотних умов договору. Додані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна» відповідачем [PERSON] не підписані, тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору між сторонами АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII (в редакції станом на час підписання відповідачем анкети-заяви), в аспекті повідомлення споживача про зміст конкретних Умов та Правил надання банківських послуг, Тарифів та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. На підставі вищевказаних норм права та висновків Верховного Суду, суд зазначає, що надані банком Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи не є частиною укладеного між сторонами договору, адже вони не були підписані відповідачем. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору, зі складовими якого він взагалі не був ознайомлений. На думку суду, в заяві, яка була підписана відповідачем 07.07.2011, основні умови договору, як то термін дії договору, розмір відсотків за користування грошовими коштами та неустойки за невиконання договірних зобов`язань сторонами погоджені не були. При цьому, з урахуванням висновків, які викладені у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року по справі № № 569/13606/17-ц, суд зауважує, що строк дії кредитної картки, яка була видана відповідачу у зв`язку із підписанням анкети-заяви від 07.07.2011, закінчився у квітні 2016 року, про що також у відповіді на відзив вказав представник позивача (а.с.154). В анкеті-заяві від 07.07.2011 сторонами не було визначено строку, протягом якого можуть нараховуватися відсотки за користування коштами, у зв`язку із чим суд вважає, що такі відсотки могли нараховуватися відповідачу лише протягом строку дії кредитної картки, виданої у зв`язку із підписанням анкети заяви від 07.07.2011. Такий висновок суду відповідає принципам добросовісності, розумності та справедливості, які є засадами цивільного законодавства та мають застосовуватися у всіх цивільних правовідносинах. Отже, договірні відсотки за користування коштами могли нараховуватися відповідачу лише до 30 квітня 2016 року. Посилання представника позивача на те, що відповідно до п. 1.1.7.31 Умов та Правил надання банківських послуг строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років є неспроможними, адже суду не було надано доказів того, що відповідач [PERSON] була повідомлена про зміст конкретних Умов та Правил надання банківських послуг, Тарифів та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Правові висновки Верховного Суду, на які посилається представник позивача у відповіді на відзив, втратили свою актуальність, адже всі вони були сформовані до прийняття постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Зі змісту виписки по рахунку відповідача, а також зі змісту наданого позивачем розрахунку вбачається, що станом на 18.01.2021 загальний розмір заборгованості відповідача за процентами складав 16986,98 грн., однак позивачем не надано суду доказів, які б свідчили про розрахунок цих відсотків (період нарахування, на яку суму вони нараховані, в якому процентному співвідношенні). Саме по собі посилання у позові про розмір відсотків, без їх доведеності перед судом у передбаченому порядку, не зазначення періоду їх обрахування, розміру за користування кредитними коштами, вказує на невиконання банком вимог ст. 12,81 ЦПК України, тому розцінюється судом як не доведення вимог в цій частині та відсутність підстав для задоволення вимог банку про стягнення відсотків. Отже, слід відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 16986,98 грн. Стосовно вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, суд зазначає наступне. З виписки по рахунку відповідача, наданого позивачем, вбачається, що відповідач станом на 18.01.2021 отримала від позивача та не повернула тіло кредиту у розмірі 7972,58 грн. Разом з тим, як зазначено судом вище, відсотки, які були нараховані відповідачу у розмірі 16986,98 грн., що не передбачено підписаною відповідачем заявою від 07.07.2011 року, нараховувалися та списувалися позивачем необґрунтовано. Отже, суми коштів, які були внесені відповідачем в рахунок погашення своїх зобов`язань не повинні були зараховуватися в рахунок погашення відсотків. Ці суми коштів мали зараховуватися в рахунок погашення боргу зі сплати фактично отриманих грошових коштів. Як вбачається з виписки за особовим рахунком станом на 21.01.2021 позивачем було необґрунтовано зараховано в рахунок погашення боргу зі сплати відсотків загальну суму в розмірі 19880 грн. 16 коп., а саме: 0,02 грн.+ 0,62 грн. + 0,61 грн.+ 0,31 грн. + 101,89 грн. + 99,93 грн. + 2,83 грн.+ 88,52 грн.+ 2,56 грн.+ 90,82 грн. + 0,17 грн.+ 167,82 грн. + 193,30 грн.+ 1,19 грн. + 285,12 грн.+ 6,97 грн. + 257,93 грн.+ 4,63 грн.+ 398,15 грн.+ 15,93 грн.+ 306,29 грн.+ 8,13 грн. + 187,91 грн.+ 0,17 грн.+ 215,07 грн. + 421,90 грн.+ 17,46 грн.+ 402,32 грн. + 39,76 грн. + 416,70 грн. + 68,41 грн.+ 97,60 грн.+ 418,36 грн.+ 377,96 грн.+ 120,34 грн.+ 416,26 грн. + 170,77 грн.+ 412,16 грн.+ 251,23 грн.+ 425,13 грн.+ 316,39 грн. + 412,79 грн.+ 364,57 грн.+ 442,00 грн.+ 425,64 грн. + 512,07 грн. + 426,59 грн.+ 412,89 грн.+ 569,24 грн.+ 425,42 грн.+ 668,87 грн.+ 412,81 грн. + 730,98 грн. + 425,65 грн.+ 847,55 грн.+ 424,95 грн.+ 945,25 грн. + 397,92 грн. + 984,52 грн. + 423,40 грн. + 1162,89 грн. + 411,30 грн. + 1243,22 грн. Отже, станом на час розгляду цієї справи відповідач виконав свій обов`язок щодо повернення фактично отриманих коштів на користь позивача. Таким чином, відсутні правові підстави для стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № б/н від 07.07.2011 року, оскільки використані відповідачем кошти повернуті позивачеві повністю. Щодо доводів відповідача про сплив строку позовної давності та застосування положень статті 267 ЦК України, суд зазначає наступне. За змістом статей 256,261 і 267 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18). Враховуючи, що суд дійшов висновку про необхідність відмовити в позові АТ КБ «Приватбанк» з підстав його необґрунтованості, тому клопотання відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності у позові, поданому до суду 22.02.2021 року, про стягнення заборгованості за договором кредиту № б/н від 07.07.2011 року, укладеного між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] , - не підлягає розгляду. Оскільки в позові відмовлено, тому відсутні підстави для відшкодування позивачу понесених судових витрат зі сплати судового збору.

Outcome: dismissed