Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-12 00:00:00

28.03.2018 р. позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, вимоги якого в ході розгляду справи було збільшено до Київського національного університету технологій та дизайну про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в загальному розмірі 87 272.15 грн. Обгрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що в період з 28.08 по 31.08.2015 року перебувала в трудових відносинах із Київським національним університетом технологій та дизайну. На посаду доцента кафедри загально-правових дисциплін юридичного факультету КНУТД була переведена за її згодою згідно наказу голови комісії з реорганізації ДВНЗ «Міжгалузева академія управління» ректора Київського національного університету технологій та дизайну [PERSON] від 07.08.2015 року №260 о.с., оскільки до цього часу працювала на посаді декана юридичного факультету МАУ, що підтверджується відповідними записами в її трудовій книжці. Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 27 травня 2015 року № 547-р «Про реорганізацію державного вищого навчального закладу «Міжгалузева академія управління» та відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України від 19 червня 2015 року № 661 року «Про реорганізацію державного вищого навчального «Міжгалузева академія управління» зазначений державний навчальний заклад було реорганізовано шляхом його приєднання до Київського національного університету технологій та дизайну з утворенням на його базі структурного підрозділу Університету. З роботи її було звільнено 31.08.2015 року за власним бажанням відповідно до наказу ректора Київського національного університету технологій та дизайну від 31.08.2015 року № 275 о.с. Відповідно до ч.І ст.47 КЗпП власник або уповноважений ним орган був зобов'язаний в день звільнення не лише видати працівникові належно оформлену трудову книжку, а й провести з ним розрахунок у строки, визначені у ст. 116 КЗпП. Згідно ч.І ст. 116 КЗпП працівникові у день його звільнення мають бути виплачені всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації. Про нараховані працівникові при його звільненні суми, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Однак, всупереч вказаним нормам, незважаючи на її неодноразові вимоги, їй до цього часу не лише не виплачено заробітну плату, а й відмовлено у видачі відповідної довідки про належні їй при звільненні суми. Зазначає, що на момент звільнення відповідач не виплатив заробітну плату в повному обсязі. Факт нарахування заробітної плати підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу Пенсійного фонду України від 06.03.2018 року. Згідно зазначеного витягу у вересні 2015 році їй була нарахована заробітна плата у розмірі 495.38 грн., з якої сплачено соціальний внесок. Отже розмір нарахувань їй заробітної плати Київським національним університетом технологій та дизайну складає 495.38 грн. в період з 28.08. по 31.08.2015 року. Станом на кінець лютого 2018 року індекс інфляції 1.3565. Помноживши розмір заборгованості по заробітній платі 495.38 грн. на зазначений коефіцієнт виходить 671.98 грн., що є сумою компенсації заробітної плати з урахуванням індексу інфляції. При поданні заяви від 22.08.2018 року розрахунок заборгованості по заробітній платі здійснювався виходячи із даних про індекс інфляції на кінець червня 2018 року, який складав 1.3824. В липні зазначений індекс складав 0.993, в серпні - 1.000, у вересні - 1.019, у жовтні - 1.017, у листопаді - 1.014, у грудні 2018 року - 1.008, у січні 2019 року - 1.01, а тому станом на 01.02.2019 року індекс інфляції складає - 1.4514. Відповідно заборгованості по заробітній платі, з урахуванням індексації станом на 01.02.2019 року, має складати вже не 536.32 грн., а 563.09 гривень (387.96 грн. х 1.4514). Розрахунок заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у заяві було здійснено позивачкою станом на 22 серпня 2018 року, тоді він складав 75 070.26 грн. Кількість робочих днів за період з 23 серпня 2018 року по 13 лютого 2019 року додатково склала 120 днів: у серпні - 6 днів, у вересні - 20 днів, у жовтні - 22 дні, у листопаді - 22 дні, у грудні 2018 року - 19 днів, у січні 2019 року - 22 дні, у лютому - 9 днів. Відповідно кількість робочих днів зросла із 774 днів (станом на 22.08.18 року) до 894 днів (станом на 13:02.19 року ), не отриманий заробіток з 75070.26 грн. зріс до 86709.06 грн. (96.99 грн. х 894 дні). Виходячи із викладеного загальна сума, яку має сплатити відповідач позивачці, станом на 13.02.2019 року, складає 87272 гривень 15 копійок, яку позивач і просила стягнути з відповідача на її корисить. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10 квітня 2018 р. відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 16.05.2018 року до канцелярії суду представником відповідача подано письмовий відзив на позов, в яких останній зазначає про те, що заробітна плата позивачу за спірний період була виплачена в повному обсязі шляхом зарахування на картковий рахунок позивача, відкритий в ПАТ КБ «ПриватБанк» [NUMBER]. В судовому засіданні представник позивача в повному обсязі підтримав вимоги позову та просив суд про його задоволення. Зазначив додатково про те, що про номер свого карткового рахунку у ПАТ КБ «ПриватБанк» позивач повідомила працівника бухгалтерії відповідача, а саме [NUMBER]. Це є саме той рахунок, на який у 2015 році їй надходила заробітна плата з попереднього місця роботи. У своєму відзиві відповідач стверджував про те, що заробітна плата була перерахована на картковий рахунок відкритий відповідачем на їм»я позивача у ПАТ КБ «ПриватБанк» [NUMBER], проте інших карток та рахунків на їм»я позивача у даній фінансовій установі ні позивачем ні роботодавцем не відкривалося, що підтверджується відповідною довідкою, що була надана позивачу ПАТ КБ «ПриватБанк». Крім того, представник позивача просив суд про відшкодування йому, як представнику позивача витрати, що пов»язані з його явкою до суду в розмірі 1 956 грн. 64 коп. шляхом стягнення таких витрат з Київського національного університету технологій та дизайну на його користь, на підтвердження понесення таких витрат надав суду оригінали квитків на автобус. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, що викладені у письмовому відзиві на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони знаходились у трудових правовідносинах, що підтверджується копією трудової книжки позивача [PERSON], а саме: - відповідно до наказу №260 о.с. від 07.08.2015 р. (Київського національного університету технологій та дизайну) переведено на посаду доцента кафедри загально-правових дисциплін юридичного факультету за строковим трудовим договором до обрання за конкурсом по 30.06.2016 року -відповідно до наказу №275 о.с. від 31.08.2015 р. звільнено з посади за власним бажанням ст. 38 КЗпП України (а.с. 8). Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Сама по собі відсутність грошових коштів у роботодавця не свідчить про відсутність вини підприємства у невиплаті заробітної плати та не виключає його відповідальності. Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, які знайшли відображення у довідці, виданій позивачу [PERSON] ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м.Києві від 24.02.2018 р. у четвертому кварталі 2015 року їй була нарахована КНУТД заробітна плата у розмірі 495.38 гривні, яка як пояснив в судовому засіданні представник відповідача була виплачена позивачу. (а.с. 9-10). В судовому засіданні представником відповідача було надано суду відомості зарахування заробітної плати співробітників за жовтень 2015 року, в яких зазначено про те, що на картковий рахунок відкритий відповідачем на їм»я позивача у ПАТ КБ «ПриватБанк» [NUMBER] було перераховано 387.96 грн. в рахунок заробітної плати позивачу у справі. Представник позивача в судовому засіданні наполягав на тому, що такий картковий рахунок ні позивач ні роботодавець не відкривали на ім»я позивача в даній фінансовій установі. Так, згідно довідки від 28.11.2017 року виданої позивачу з 19.05.2015 року по 14.11.2017 року позивач у ПАТ КБ «ПриватБанк» має карту [NUMBER] на яку останнє зарахування заробітної плати було 19.06.2015 року в сумі 1658.88 грн. (призначення - зарплата МАУ). За період з 20.06.2015 року по 28.11.2017 року зарахувань на карту не було. Інших карток/рахунків на ім»я позивача в даний період не відкривалося (а.с. 14). Компенсація громадянам доходів у разі їх несвоєчасної виплати здійснюється відповідно до Закону України від 19.10.2000 № 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" (зі змінами). Порядок проведення такої компенсації затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 (зі змінами). Сума компенсації нараховується у разі нарахованих, але своєчасно не виплачених грошових доходів. Нараховується і виплачується компенсація в тому самому місяці, в якому виплачується заборгованість. Пунктом 4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 (із змінами), визначено, що у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства. Згідно п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 середній заробіток обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними зберігався заробіток або зберігався частково, виключаються з розрахункового періоду. Таким чином, факт нарахування заробітної плати позивачці підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу Пенсійного фонду України від 06.03.2018 року. Згідно зазначеного витягу у вересні 2015 році їй була нарахована заробітна плата у розмірі 495.38 грн., з якої сплачено соціальний внесок. Отже розмір нарахувань їй заробітної плати Київським національним університетом технологій та дизайну складає 495.38 грн. в період з 28.08. по 31.08.2015 року. Станом на кінець лютого 2018 року індекс інфляції 1.3565. Помноживши розмір заборгованості по заробітній платі 495.38 грн. на зазначений коефіцієнт виходить 671.98 грн., що є сумою компенсації заробітної плати з урахуванням індексу інфляції. При поданні позивачкою заяви від 22.08.2018 року розрахунок заборгованості по заробітній платі здійснювався виходячи із даних про індекс інфляції на кінець червня 2018 року, який складав 1.3824. В липні зазначений індекс складав 0.993, в серпні - 1.000, у вересні - 1.019, у жовтні - 1.017, у листопаді - 1.014, у грудні 2018 року - 1.008, у січні 2019 року - 1.01, а тому станом на 01.02.2019 року індекс інфляції складає - 1.4514. Відповідно заборгованості по заробітній платі, з урахуванням індексації станом на 01.02.2019 року, має складати вже не 536.32 грн., а 563.09 гривень (387.96 грн. х 1.4514). Розрахунок заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у заяві було здійснено позивачкою станом на 22 серпня 2018 року, тоді він складав 75 070.26 грн. Кількість робочих днів за період з 23 серпня 2018 року по 13 лютого 2019 року додатково склала 120 днів: у серпні - 6 днів, у вересні - 20 днів, у жовтні - 22 дні, у листопаді - 22 дні, у грудні 2018 року 19 днів, у січні 2019 року - 22 дні, у лютому - 9 днів. Відповідно кількість робочих днів зросла із 774 днів (станом на 22.08.18 року) до 894 днів (станом на 13:02.19 року), не отриманий заробіток з 75070.26 грн. зріс до 86709.06 грн. (96.99 грн. х 894 дні). Отже, вимоги позивача про стягнення на її користь заборгованості по недоплаченій заробітній платі, з урахуванням індексу інфляції, у розмірі 563 грн. 09 коп., а також стягнення заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 86 709.06 грн. є обґрунтованими та підлягають стягненню з відповідача. Розрахунок наданий позивачем суду сумнівів у суду не викликає. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. З вищезазначених норм слідує, що суди повинні належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі «Бочан проти України» від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки позов є обґрунтованим. Щодо поданої представником позивача заяви про відшкодування витрат, що пов»язані з явкою до суду, то судом було встановлено наступне. Представник позивачки [PERSON] брав участь у судових засіданнях, які відбулися 06.07.2018 року, 09.10.2018 року, 26.10.2018 року, 27.11.2018 року, 13.02.2019 року. Як зазначив в судовому засіданні представник позивачки, позивачкою здійснено відшкодування йому, як представнику витрат, пов'язаних з переїздом з м. Чернігова до м. Києва та в зворотному напрямку в наступному розмірі: 06.07.2018 року - 200 гривень, 09.10.2018 року - 259.16 гривень, 26.10.2018 року- 259.16 гривень, 27.11.2018 року - 259.16 гривень, 13.02.2019 року з м. Чернігова до м. Києва компенсовано у розмірі 129.58 гривень. Загальна вартість витрат, пов'язаних з переїздом представника на судові засідання 06.07.2018 року, 09.10.2018 року, 26.10.2018 року, 27.11.2018 року та 13.02.2019 року на час подачі заяви про відшкодування таких витрат складає 1107.06 гривень. На підтвердження понесення таких витрат представник позивача надав суду оригінали квитків на проїзд за маршрутом Чернігів-Київ-Чернігів. Відповідно до ч.2 ст. 138 ЦПК України представникові позивача, у випадку ухвалення на користь позивача судового рішення, має бути сплачена відповідачем компенсація за відрив від звичних занять пропорційно до розміру мінімальної заробітної плати. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07.12.2017 року розмір мінімальної погодинної заробітної плати у 2018 році складала 22.41 грн. за одну годину, а згідно ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» від 23.11.2018 року - 25.13 грн. за одну годину. Представник позивача надав суду орієнтовний розрахунок витрат часу на одну поїздку в судове засідання та участь у судовому засіданні, що складає 7,5 години (0.5год.) час поїздки від дому до маршрутного таксі на Київ, 2 год. час поїздки від Чернігова до Києва, 1год. час поїздки громадськимтранспортом від станції метро «Лісова» до Деснянського районного суду м. Києва і аналогічно у зворотному напрямку, участь у судовому засіданні (0.5год). Оскільки засідань в 2018 році було чотири (з них - перенесено одне), то витрати часу складають 29.5 годин х 22.41 грн. = 661.10 грн. В 2019 році було одне засідання, відповідно витрати часу складають 7.5 годин х 25.13 грн. = 188.48 грн.Виходячи із викладеного відшкодуванню підлягають витрати, що пов'язані з явкою представника до суду в розмірі 1 956.64 грн. Судові витрати, відповідно до ст. 141 ЦПК України, необхідно покласти на відповідача, стягнути з останнього на користь держави судовий збір у розмірі 872 грн. 72 коп. На підставі викладеного, ст.ст. 116, 117 КЗпП України, ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 95, 128, 141, 223, 247, 280-282, 354, 430 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved