Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-15 00:00:00

26 серпня 2015 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» Міністерства енергетики і вугільної промисловості України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Він посилався на те, що перебував в трудових відносинах з відповідачем по справі - Державним підприємством «Вугільна Компанія «Краснолиманська», а останнім часом з 10 жовтня 2011 року - заступником директора по виробництву з зайнятістю 50% та більше робочого часу на підземних роботах. Наказом № 2370/к від 10 липня 2015 року він звільнений з посади за прогул з 26 грудня 2014 року. Вважає звільнення незаконним, а причини, що викладені в наказі про звільнення,- не відповідають дійсності. Він був відсутнім на роботі з 26 грудня 2014 року, але з поважних причин. 5 вересня 2014 року у робочий час на державному підприємстві «Вугільна компанія «Краснолиманська» відбулися події за участю полку патрульної служби міліції особливого призначення «Дніпро-1», після яких змінено керівництво державного підприємства. У ході цих подій він отримав черепно-мозкову травму. Факт отримання ушкодження здоров'я був відображений в акті №6 за формою Н-1 про нещасний випадок на виробництві, затверджений 16 лютого 2015 року. 19 березня 2015 року він був оглянутий первинно МСЕК і встановлено втрату ним професійної працездатності на 25% з 16 березня 2015 року по 1 квітня 2016 року. Після отримання травми він перебував на лікуванні у лікарні з 5 вересня 2014 року по 25 грудня 2014 року. 16 грудня 2014 року до закінчення лікування і листів непрацездатності він направив на підприємство заяву про надання йому відпустки. Вказана заява була отримана керівництвом підприємства і тому він вважав, що вона задоволена і він перебуває у відпустці. 25 та 26 березня 2014 року він отримав від заступника директора по кадрам листи, в яких йому пропонувалось надати докази поважності причин його відсутності на роботі з 6 вересня 2014 року. У відповідь він направив листа, де пояснив причини відсутності, додавши усі листи непрацездатності. Проте, його намагання потрапити на підприємство були безрезультатними через те, що озброєна охорона не пропускала його на територію підприємства. У зв'язку з погіршенням стану здоров'я він з 14 квітня по 23 квітня 2014 року знову перебував на стаціонарному лікуванні і після його закінчення продовжив курс амбулаторного лікування по 30 квітня 2015 року. Отже, він вважає, що підприємством для нього були створені такі умови, за яких він не зміг виконувати свої трудові обов'язки . Тому підстав для звільнення за пунктом 4 статті 40 КЗпП України у відповідача не було. Незаконним звільнення йому була заподіяна моральна шкода, для компенсації якої потрібна сума у 10000 грн. Просив поновити його на роботі, стягнути середній заробіток час вимушеного прогулу і відшкодувати моральну шкоду в сумі 10000 грн. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21 грудня 2015 року в задоволені позовних вимог [PERSON] до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про задоволення його позовних вимог. Він вважає, що суд безпідставно відмовив в задоволені його позовних вимог, наданим сторонами доказам дав неправильну правову оцінку і ухвалив незаконне рішення. Суд не врахував, що на підприємстві були озброєні люди і він не міг потрапити на територію підприємства. Цей факт підтверджений показами свідків. Крім того, територія підприємства охороняється, вхід лише за пропусками. Він же свій пропуск залишив на підприємстві і йому він не був повернутий. Ним за два роки використано лише 12 днів щорічної відпустки, 83 дні - невикористані. Вперше він звернувся на підприємство з заявою про надання відпустки 16 грудня 2014 року. Враховуючи, що він не отримав відмови, він вважав, це питання вирішеним. 25 та 26 березня 2015 року він отримав від підприємства листа з пропозицією пояснень його відсутності. Він направив письмові пояснення, до яких додав ще одну заяву про відпустку (зазначена дата 23 грудня 2014 року). Саме повторно направлена заява від 23 грудня 2014 року містила резолюцію [PERSON], який на той час був генеральним директором підприємства. . Суд не витребував копію його первинної заяви у відповідача, зробивши висновки та оцінку доказам, які не були дослідженні в судовому засіданні та відсутні в матеріалах справи. Він мав право на перенесення відпустки буз узгодження з графіком відпусток на підставі п.1 ч.2 ст. 80 КЗпП України, за якою щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена у разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому законом порядку. Факт його перебування на лікарняному підтверджений наданими листами непрацездатності. Йому присвоєне почесне звання «Заслужений шахтар України», він нагороджений відзнакою шахтарської слави 1, 2,3 ступенів, тому розраховував на надання йому відпустки в зручний для нього час , враховуючи стан його здоров'я та його трудові заслуги. Суд вказаних фактів не врахував. В засіданні апеляційного суду позивач [PERSON] та його представник апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити. Представник державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення, виходячи з наступного. Розглядаючи справу, суд встановив і це підтверджене матеріалами справи та поясненнями сторін, що позивач [PERSON] перебував в трудових відносинах з відповідачем по справі Державним підприємством «Вугільна Компанія «Краснолиманська». На підставі наказу від 10 жовтня 2011 року №1996 к він був прийнятий на роботу тимчасово на посаду заступника директора по виробництву з 10.10.20111 року на час відпустки [PERSON], а наказом від 15 листопада 2011 року №2222/к переведений на цю посаду безстроково з 15 листопада 2011 року з зайнятістю 50% та більше робочого часу на підземних роботах. Цей факт підтверджений копією трудової книжки позивача, що на аркуші справи 96-105 і наданими представником підприємства копіями наказів за номерами 1996 та 2222. 16.02.2015 року відповідачем було складено акт про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, за формою Н-1, за яким 05.09.2014 року [PERSON] отримав черепно-мозкову травму, струс головного мозку, багаточисельні забої, гематоми, садни м'яких тканин обличчя, які заподіяні внаслідок протиправних дій інших осіб, а саме нанесення ударів в область обличчя та голови фотокамерою (а.с. 10-12). Після цього позивач тривалий час перебував на лікуванні, що підтверджується листками непрацездатності (а.с. 66-70). Наказом № 2370К від 10.07.2015 року [PERSON] звільнено року з займаної посади з 26.12.2014 за вчинені прогули з 26.12.2014 року за статтею 40 п. 4 КЗпП України (а.с. 73). Звертаючись в суд з позовом про поновлення на роботі, позивач [PERSON] посилався на те, що він з 26 грудня 2014 року перебував у відпустці на підставі заяви, що підписана керівником підприємства [PERSON] Він направляв заяви про надання відпусток, відповідач не направив йому негативної відповіді, тому він вважав, що він був у відпустці. Крім того, він не міг потрапити на підприємство з поважних причин через відсутність у нього перепустки, яку він залишив на підприємстві 5 вересня 2014 року у день його побиття. Територія підприємства охоронялась озброєними людьми, які приймали участь у його викраденні у вересні 2014 року і вивезенні з місця проживання для посилення тиску на нього як одного з керівників підприємства. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача посилався на те, що [PERSON] з 26 грудня 2014 року не виходить на роботу без поважних причин. Наказів про його відпустку не виносилося через те, що він на підприємство не прибував і це питання в порядку, передбаченому законом, не вирішував. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] не працює з 26 грудня 2014 року без поважних причин. Тому його звільнення з роботи не суперечить закону. З вказаним висновком суду першої інстанції погодитися не можливо через те, що він не відповідає вимогам закону і матеріалам справи. Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Пленум Верховного Суду України у пункті 24 своєї постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснив, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Отже, прогулом вважається невихід на роботу без поважних причин. З наказу в.о. генерального директора ДП «Вугільна Компанія «Краснолиманська» № 2370К від 10.07.2015 року вбачається, що позивача звільнено з займаної посади з 26 грудня 2014 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин (а.с.9). Апеляційний суд вважає, що невихід [PERSON] на роботу з 26 грудня 2014 року був обумовлений поважними причинами, тому його відсутність на робочому місці не є прогулом . Судом встановлено, що невиходу [PERSON] на роботу передували певні події, які вплинули на його подальшу поведінку. 29 серпня 2014 року Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська ухвалив рішення по справі за позовом [PERSON] до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про поновлення на роботі, яким позовні вимоги [PERSON] задовольнив і поновив його на посаді генерального директора вказаного державного підприємства. Суд також вирішив , що вказане рішення підлягає негайному виконанню. 1 вересня 2014 року постановою заступника начальника відділу державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції Донецької області було відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 29 серпня 2014 року і підприємству наданий строк для самостійного виконання рішення суду до 7 вересня 2014 року. 5 вересня 2014 року, до закінчення строку, наданого підприємству для добровільного виконання рішення суду про поновлення [PERSON] на роботі, під час виконання [PERSON] трудових обов'язків і його перебування у кабінеті директора о 10 годині 20 хвилин до кабінету директора увійшла група невідомих осіб, серед яких були представники державної виконавчої служби і дільничні міліціонери міста Родинське [PERSON] і [PERSON] Менеджер з реклами [PERSON] почала зйомку подій, що відбувались навколо виконання рішення суду про поновлення [PERSON] на посаді генерального директора підприємства. Один з присутніх там невідомих осіб намагався відібрати фотокамеру, застосовуючи до жінки фізичну силу. [PERSON] став її захищати і у відповідь двоє невідомих осіб стали його бити фотокамерою, що відібрали у [PERSON] Внаслідок вказаного побиття [PERSON] отримав черепно-мозкову травму і у зв'язку з цим з 5 вересня 2014 року по 23 грудня 2014 року перебував на лікуванні у лікарні. 26 грудня 2014 року він мав приступити до роботи. Факт отримання [PERSON] при вказаних ним обставинах травми на виробництві був розслідуваний відповідною комісією підприємства і за результатами розслідування був складений акт №6 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, що затверджений головним інженером державного підприємства 16 лютого 2015 року (а.с.10-12). 19 березня 2015 року [PERSON] був оглянутий МСЕК і згідно довідці № 124312 серії 10ААА на період з 16 березня 2015 року по 1 квітня 2016 року у нього виявлена втрата професійної працездатності на 25% у зв'язку з травмою на виробництві від 5 вересня 2014 року. Цей факт підтверджений довідкою МСЕК і не оспорюється представником підприємства. 5 вересня 2014 року Красноармійським МВ ГУМВС України в Донецькій області в Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстрована заява [PERSON] про завдання йому двома невідомими особами тілесних ушкоджень на робочому місці, реєстраційний номер 12014050410002031 від 5 вересня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого статтею 124 ч.1 КК України. Розпочато досудове розслідування (а.с.15). За повідомленням слідчого СВ Красноармійського МВ ГУМВС України в Донецькій області від 1 жовтня 2014 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань, реєстраційний номер 120140504100002259 зареєстрована заява [PERSON] про кримінальне правопорушення : 29 вересня 2014 року о 13 годині невстановлені особи озброєні автоматами у масках за адресою місто Родинське вулиця Шахтарська, 10/9 незаконно затримали та утримують у невстановленому місці [PERSON] - позивача по справі (а.с.16). Розпочато досудове розслідування. Як пояснив сам [PERSON] 29 вересня 2014 року з метою морального тиску на генерального директора державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» [PERSON] він був викрадений представниками полку патрульної служби міліції особливого призначення «Дніпро-1» з власної квартири і в кайданках під прицілом автоматів в кузові автомобіля НІССАН» з державними номерами АЕ 7697 НМ доставлений на блокпост , що розташований між населеними пунктами Першотравневе і Піски у безпосередній близькості до Донецького аеропорту без спеціальних засобів індивідуального захисту від артилерійських обстрілів. Перебуваючи на лікуванні в лікарні, [PERSON] 16 грудня 2014 року направив генеральному директору підприємства письмову заяву про надання йому відпустки за період роботи 2012-2014 роки з 22 грудня 2014 року у зв'язку з сімейними обставинами, що склалися. Представник підприємства підтвердив факт отримання такої заяви від [PERSON] у грудні 2014 року і копії її надав апеляційному суду. Проте, питання про надання або відмову у наданні відпустки підприємством вирішено не було. Як пояснив представник відповідача для вирішення такого питання була необхідна явка [PERSON] на підприємстві. Одночасно, підприємство не повідомило [PERSON] про ненадання йому чергової відпустки відповідно до його заяви. В засіданні апеляційного суду представник відповідача підтвердив також факт отримання підприємством повторної заяви [PERSON] від 23 грудня 2014 року, в якій той просив надати йому відпустку у зв'яжу з певними обставинами з 26 грудня 2014 року, тобто з дати закінчення його лікування і виходу на роботу. Дослідивши вказану заяву, суд встановив, що на ній міститься віза директора державного підприємства [PERSON] « Ок. Оформити». Вказана резолюція вчинена генеральним директором 24 грудня 2014 року. З довідок підприємства, що на аркушах справи 109, 114 видно, що на час звільнення [PERSON] дійсно мав невикористану відпустку у 83 дні. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача посилався на те, що вказану заяву [PERSON] вони прийняти до уваги не могли через те, що станом на грудень 2014 року обов'язки генерального директора підприємства виконував головний інженер-перший заступник генерального директора відповідно до посадової інструкції останнього. Апеляційний суд не може погодитися з запереченнями представника відповідача. Судом встановлено, що відповідно до наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 1 жовтня 2014 року за №148-к/к виконуючим обов'язки генерального директора державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» з 2 жовтня 2014 року до укладання контракту був призначений працівник цього ж підприємства - заступник генерального директора з питань охорони праці [PERSON]. Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 6 жовтня 2014 року за №149- к/к [PERSON] призначений з 6 жовтня 2014 року генеральним директором вказаного державного підприємства на умовах укладеного контракту. І тільки наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 17 квітня 2015 року за № 52- к/к повноваження генерального директора державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» [PERSON] були припинені з 20 квітня 2015 року відповідно до пункту 5 статті 41 КЗпП України. Контракт від 6 жовтня 2014 року укладений з [PERSON] вважається припиненим на підставі підпункту «г» пункту 25 цього контракту ( з інших підстав, передбачених законодавством). Отже, станом на 23-24 грудня 2014 року - час оформлення [PERSON] заяви про відпустку з 26 грудня 2014 року генеральний директор [PERSON] не був позбавлений своїх посадових повноважень, очолював адміністрацію підприємства і не був позбавлений права вирішувати питання щодо надання відпусток своїм підлеглим. В обґрунтування своєї позиції щодо прав та обов'язків [PERSON] представник відповідача надав апеляційному суду окрім наказів Міністерства енергетики та вугільної промисловості України про призначення і припинення повноважень [PERSON] довідку про відмітки табельного номеру 72 - [PERSON] В цієї довідки видно, що з 1 грудня 2014 року такі відмітки відсутні. Проте, ця довідка не є доказом позбавлення [PERSON] його посадових прав та обов'язків Генерального директора і, зокрема, права вирішувати питання про надання відпустки [PERSON] з 26 грудня 2014 року. Відповідно до частин 10 та 11 статті 10 Закону України від 15.11.1996, № 504/96-ВР "Про відпустки" черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Аналогічна норма міститься і в статті 79 КЗпП України. З приведеної норми Закону видно, що питання про надання працівникові щорічної відпустки дійсно вирішуються спільно працівником і адміністрацією підприємства. Проте, цією ж нормою закону передбачається обов'язок підприємства письмово повідомити працівника про надання йому відпустки. Аналогічно має вирішуватися питання про відмову працівникові у наданні щорічної відпустки з дати поза межами графіку відпусток. Розглядаючи справу, суд встановив, що жодної відповіді про відмову у наданні відпустки [PERSON] від підприємства не отримував, навіть на його заяву від 23 грудня 2014 року з резолюцією генерального директора підприємства про задоволення його просьби. Цей факт дійсно давав [PERSON] право вважати, що питання про надання йому відпустки вирішено позитивно. Враховуючи конкретні обставини справи, що передували невиходу [PERSON] на роботу, факт його побиття і викрадення, заподіяння стійкої втрати здоров'я внаслідок побиття на виробництві, наявність згоди генерального директора підприємства на відпустку в обумовлений в заяві [PERSON] строк, висновок суду першої інстанції про те, що [PERSON] з 26 грудня 2014 року не виходив на роботу без поважних причин суперечить обставинам справи і встановленим доказам. [PERSON] не виходив на роботу з дозволу адміністрації підприємства в особі генерального директора [PERSON], що не є прогулом без поважних причин. До того ж після 26 грудня 2014 року він позбавлений був можливості з'явитися на підприємстві через відсутність у нього відповідної перепустки, яка після його побиття 5 вересня 2014 року залишилась на підприємстві і не була йому повернута адміністрацією підприємства. Судом же встановлено, що підприємство охоронялось озброєною охороною і доступ до підприємства осіб без перепустки не допускався. У квітні 2015 року потрапити на підприємство [PERSON] також не зміг саме з цієї причини. Про порушення прав та інтересів внаслідок не допуску на територію підприємства [PERSON] виклав в своїй заяві від 28 квітня 2015 року Красноармійському МВ НУМВС України в Донецькій області. Відомості про кримінальне правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 172 КК України внесені старшим слідчим цього відділу до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29 квітня 2015 року за № 12015050410001078 (а.с.18). Розглядаючи справу, суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, зробив висновки , які не відповідають обставинам справи, не застосував норми матеріального права, що мали бути застосовані, неправильно вирішив спір. Відповідно до статті 309 ЦПК України ці порушення є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог. Позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню і він підлягає неволенню на роботі в та саму посаду. Відповідно до частини 1,2 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Судом встановлено, що у зв'язку з незаконним звільнення з роботи [PERSON] перебував у вимушеному прогулі 289 робочих днів. Згідно довідки державного підприємства від 7 березня 2016 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» складає 748.98 грн. Тому за час вимушеного прогулу відповідач має сплатити позивачу: 748.98 грн. х 289 = 216544грн. 22 коп. Саме цю суму апеляційний суд стягує з відповідача на користь позивача. Відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 1.5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати. У даному випадку ця сума дорівнює 1318 грн. Звертаючись в суд з позовом про відшкодування моральної шкоди, позивач посилався на те, що така шкода йому заподіяна незаконним звільненням. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Апеляційний суд вважає доведеним факт заподіяння позивачу незаконним звільненням моральної шкоди. Дійсно, позивач не працює з вини відповідача понад рік, інших джерел існування крім заробітної плати не має. Для відновлення порушених прав та інтересів він вимушений звертатися до суду. Ці втрати дійсно призвести до втрати ним нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За таких умов факт заподіяння позивачу моральної шкоди є очевидним і не потребує доказуванню будь - якими засобами доказування. Визначаючи розмір компенсації моральних страждань, апеляційний суд вважає, що важливим у даному випадку є факт відновлення судом порушених прав та інтересів позивача шляхом ухвалення рішення про поновлення позивача на роботі. Тому, виходячи з принципу розумності та справедливості апеляційний суд стягує з відповідача на користь позивача 5 тисяч гривень на відшкодування моральної шкоди, заподіяної порушенням його прав та інтересів. Відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь держави має бути стягнутий судовий збір в розмірі 1 мінімальної заробітної плати, що дорівнює 1318 грн. Тому загальна сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь держави дорівнює 2636 грн. З матеріалів справи видно, що при подачі апеляційної скарги [PERSON] сплатив судовий збір в сумі 535.92 грн. Відповідно до статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому сплачені позивачем 535.92 грн. необхідно стягнути з відповідача на його користь.

Outcome: partial