Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-23 00:00:00

[PERSON] у поданій ним до суду в порядку окремого провадження заяві просить встановити факт смерті його батька [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], який помер 30 квітня 2017 року у с. Сніжне Черноморського району Автономної республіки Крим, тобто на тимчасово окупованій території, що унеможливлює реєстрацію смерті органами державної реєстрації актів цивільного стану. Встановлення зазначеного факту необхідно для державної реєстрації смерті [PERSON] задля реалізації права на спадкування. Заявник та представник заявника [PERSON] у судовому засіданні підтримали заявлені вимоги за наведених у позовній заяві підстав. Від заінтересованої особи Костянтинівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області матеріали справи містять відмову у державній реєстрації смерті [PERSON] за № 15.18-60-2768 від 23.10.2017 р. (а.с.14). Дослідивши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що заява підлягає задоволенню за таких підстав. За вимогами ч.1 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" відомості про смерть підлягають обов'язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Тобто державна реєстрація акту смерті є обов'язковою. Згідно з ч.2 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" державна реєстрація актів цивільного стану проводиться відповідно до цього Закону, Цивільного та Сімейного кодексів України та інших актів законодавства органами державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до п.8 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], є сином [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвом про народження заявника [PERSON] V-HO №484587 (копія на а.с.10). 30 квітня 2017 року [PERSON] помер на тимчасово окупованій території України у с. Сніжне Черноморського району АР Крим. Наведене нижче законодавче врегулювання доводить неможливість здійснення заявником державної реєстрації смерті батька. Так, статтею 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води цих територій визначена як тимчасово окупована. Відповідно до статті 1 зазначеного Закону тимчасово окупована територія України є невідємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. У відповідності до ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» - державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч.1). Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом (ч.2). Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків (ч.3). Встановлення звязків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України (ч.4). На підтвердження факту смерті [PERSON] на території с. Сніжне Черноморського району АР Крим заявником надані суду копії таких документів, як: - «Свидетельство о смерти» рос. «Барилова Николая Васильевича», [INFO], датою смерті за яким зазначено 30.04.2017 р. , місцем смерті рос. «с. Снежное, Черноморский район, Республіка Крим» (а.с.11); «Справка о смерти» №165 від 04.05.2017 р., видана Черноморським районним відділом запису актів цивільного стану (за формою, затвердженою постановою Уряду окупаційної влади Російської Федерації), згідно з якою рос. «Барилов Николай Васильевич», [INFO], 30 квітня 2017 року помер. місцем смерті зазначене рос. «с. Снежное, Черноморский район, Республіка Крим» (а.с.23); роздруківку фото могили [PERSON] з кладовища (а.с.12-13), а також послався на пояснення допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], які підтвердили факт смерті 30.04.2017 р. [PERSON] у с. Сніжне Чорноморського району Автономної республіки Крим. Враховуючи специфіку даної категорії справ з позиції доказування факту, що має юридичне значення, за умови що такий факт стався на тимчасово окупованій території України, судом врахована також позиція Міжнародного суду ООН та практика Європейського суду з прав людини. Так, стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки» - документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Зазначена позиція знаходить своє підтвердження у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії». У даному висновку зазначено, що держави члени ООН зобовязані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки у Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосована до таких дій, як наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суду з прав людини (надалі ЄСПЛ) послідовно розвиває цей принцип («намібійські винятки») у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v.Turkey, 18.12.1996, & 45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cuprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. Republik of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що Консультативний висновок Міжнародного суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобовязання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de _facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території де згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ) . Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cuprus v. Turkey, 10.05.2001 & 96). За логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cuprus v. Turkey, 10.05.2001 & 92). Спираючись на сформульований підхід, ЄСПЛ та Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться перед ефективним контролем іншої Договірної сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. Republik of Moldova and Russia, 23.02.2016 & 142). Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлює обовязковість прецедентів Європейського суду для національних судів України та впроваджую в українське судочинство практику європейських стандартів прав людини Згідно зі ст.17 цього Закону суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Отже, з огляду на норми українського законодавства, Конституції України, практики Міжнародного суду та Європейського суду з прав людини, при розгляді справи про встановлення факту, що має юридичне значення (народження або смерті особи), суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження або смерті особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів. При цьому необхідно розуміти та врахувати, що можливості заявника по збору доказів народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України є істотно обмеженими, у той час як встановлення цього юридичного факту має істотне значення для реалізації цілої низки особистих та майнових прав людини. З огляду на викладене, ту обставину, що для проведення державної реєстрації смерті [PERSON] є об'єктивні перешкоди, суд вважає що заявлені вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved