Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

31 липня 2020 року [PERSON] звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя (а.с. 2-7). Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2020 року позовну заяву [PERSON] про поділ майна подружжя передано за підсудністю до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (а.с.25-26). Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 18 вересня 2020 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.30). Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с.31). До суду 02 жовтня 2020 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с.32). 05 жовтня 2020 року ухвалою суду відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та стягнення матеріальної компенсації вартості частки спільного майна та витребувано у регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області належним чином завірену копію договору купівлі-продажу автомобіля Mitsubishi Lancer, реєстраційний номер [NUMBER] , 2008 року випуску, від 14 липня 2020 року № 02236, укладеного [PERSON] , та копії документів, на підставі яких цей договір був укладений та зареєстровано право власності на нового власника, а також відомості про суб`єкта господарювання, яким був складений та засвідчений договір купівлі-продажу автомобіля № 02236 від 14 липня 2020 року (а.с. 33-34). 19 жовтня 2021 року витребувана інформація надана суду (а.с. 37-41). 08 лютого 2021 року позивачем подано заяву про забезпечення позову, (а.с. 63-65), яка ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2021 року задоволена (а.с. 70-72), а 23 листопада 2021 року постановою Дніпровського апеляційного суду ухвала суду від 25 лютого 2021 року скасована. 22 березня 2021 року на адресу суду надійшла уточнена позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , фізичної особи-підприємця [PERSON] , третя особа: Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Дніпропетровській області про визнання недійсним договору комісії, визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, скасування державної реєстрації права власності, визнання транспортного засобу спільним майном подружжя, визнання права власності на частину транспортного засобу (а.с. 83-95), яка ухвалою суду від 13 квітня 2021 року залишена без руху (а.с. 106-107) та після усунення виявлених недоліків 27 квітня 2021 року ухвалою суду прийнята до розгляду (а.с. 116-117). 31 серпня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду (а.с. 143-144). Позивач в судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи була повідомлена належним чином, 02 грудня 2021 року надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності на задоволення позовних вимог наполягала. Відповідачі та третя особа в судове засідання не з`явилися про день та час слухання справи повідомлялися, причин не явки суду не повідомили. Правом на надання відзиву не скористалися. Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Стислий виклад позиції позивача В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що 24 вересня 2011 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області складено актовий запис № 132 від 24 вересня 2011 року. Під час перебування у шлюбі за спільні кошти в 2013 році ними було придбано автомобіль Mitsubishi Lancer, реєстраційний номер [NUMBER] , колір чорний, VIN номер кузова [NUMBER] , 2008 року випуску, який є їх спільно сумісним майном. Однак позивачу стало відомо, що 14 липня 2020 року [PERSON] продав спірний транспортний засіб своєму другу без її відома та дозволу, що суперечить нормам чинного законодавства, тому просила визнати недійсним договір № 02236 від 14 липня 2020 року укладений між фізичною особою підприємцем [PERSON] та [PERSON] на продаж транспортного засобу Mitsubishi модель Lancer реєстраційний номер [NUMBER] , та визнати недійсним договір купівлі - продажу транспортного засобу № 02236 від 14 липня 2020 року укладений між фізичною особою підприємцем [PERSON] та [PERSON] про продаж транспортного засобу Mitsubishi модель Lancer реєстраційний номер [NUMBER] , скасувавши державну реєстрацію права власності на спірний транспортний засіб за [PERSON] . Оскільки транспортний засіб було придбано в період шлюбу за спільні кошти позивач просила визнати транспортний засіб Mitsubishi модель Lancer реєстраційний номер [NUMBER] , колір чорний, VIN номер кузова [NUMBER] , 2008 року випуску спільним майном подружжя та право власності на Ѕ частину транспортного засобу за нею та на Ѕ за [PERSON] (а.с.83-85). Фактичні обставини встановленні судом 24 вересня 2011 року між [PERSON] та позивачем укладено шлюб, який зареєстровано Виконавчим комітетом Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області за актовим записом № 132 (а.с. 9 зворот) В 2013 році було придбано транспортний засіб Mitsubishi модель Lancer реєстраційний номер [NUMBER] , колір чорний, VIN номер кузова [NUMBER] , 2008 року випуску та зареєстровано за [PERSON] (а.с. 12). Згідно звіту ринкова вартість Mitsubishi модель Lancer реєстраційний номер [NUMBER] , колір чорний, VIN номер кузова [NUMBER] , 2008 року випуску становить 187 864,40 грн. (а.с.13-15). Відповідно до договору комісії №02236 від 14 липня 2020 року укладеного між [PERSON] та ФОП [PERSON] , останній зобов`язався вчинити дії щодо продажу автомобіля Mitsubishi модель Lancer реєстраційний номер [NUMBER] , колір чорний, VIN номер кузова [NUMBER] , 2008 року випуску (а.с. 97). Згідно договору купівлі - продажу транспортного засобу № 02236 від 14 липня 2020 року укладеного між ФОП [PERSON] та [PERSON] , останній придбав транспортний засіб Mitsubishi модель Lancer реєстраційний номер [NUMBER] , колір чорний, VIN номер кузова [NUMBER] , 2008 року випуску, за 90 000 грн. (а.с.98) Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст.41 Конституції України, ч.1 ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції" право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у його постанові від 03 червня 2015 року, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. За правилами статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована та один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). У відповідності до положень ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Як зазначає п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3, ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з пунктом 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. Той самий юридичний зміст містить норма, викладена у статті 63 Сімейного кодексу України: «дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності». Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно. Розпоряджання майном, що є, у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Також, згідно з ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її. його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як визначено ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.2 ст.369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним з подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. До засад цивільного законодавства, визначених ст.3 ЦК України, відноситься, зокрема, добросовісність. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників (ч.2 ст.369 ЦК України). Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого подружжя. Верховний Суд України при розгляді аналогічних справ неодноразово робив висновок щодо такого застосування норм права (правові позиції у справах за №6-7цс15 від 08.04.15., №1622цс15 від 07.10.15., №6-1568цс15 від 21.10.2015., №6-1912цс15 від 27.01.16., №6-1743цс16 від 05.07.2017. та у справі № 726/1606/17 від 20 .12 .2020 року ). Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Транспортний засіб Mitsubishi модель Lancer реєстраційний номер [NUMBER] , колір чорний, VIN номер кузова [NUMBER] , 2008 року випуску придбано під час шлюбу за спільні кошти, тому є спільною сумісною власністю подружжя та належить по Ѕ частині. Як зазначила позивач, [PERSON] та [PERSON] , який є стороною оспорюваного договору купівлі-продажу автомобіля Mitsubishi модель Lancer реєстраційний номер [NUMBER] , при його укладенні діяли недобросовісно, оскільки [PERSON] знав чи не міг не знати про те, що автомобіль належать подружжю на праві спільної сумісної власності, і що [PERSON] не отримав згоди на продаж зазначеного автомобіля у позивача [PERSON] . Відповідачі [PERSON] та [PERSON] не спростували зазначений позивачем факт, правом на надання відзиву не скористалися. Оцінюючи надані у справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, підсумовуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України"). Крім того, в силу ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 4 571,31 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved