Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-14 00:00:00

30 вересня 2013 року представник [PERSON] за угодою адвокат [PERSON] звернувся до Хмільницького міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору довічного утримання, укладеного 05 січня 1999 року між [PERSON] та [PERSON] Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON], являється спадкоємцем 2/3 часток майна [PERSON], яка померла [INFO] року. 05 січня 1999 року [PERSON], власником будинковолодіння [ADDRESS] в м. Хмільнику, було укладено з [PERSON] договір довічного утримання, відповідно до якого [PERSON] передала у власність [PERSON] 59/100 вказаного житлового будинку. Того ж дня між [PERSON] та відповідачем було укладено договір дарування 41/100 частки зазначеного будинку. Вважаючи дії [PERSON] незаконними, оскільки ними порушується право позивача на спадкове майно, та оскільки з 12 березня 1993 року по день смерті [PERSON] надавались соціальні послуги територіальним центром соціального обслуговування м. Хмільник як одинокій непрацездатній особі, таким чином [PERSON] взяті нею зобов'язання по утриманню [PERSON] виконувались неналежним чином, просив визнати договір довічного утримання недійсним. 17 грудня 2013 року представником позивача на стадії закінчення з'ясування обставин та перевірки їх доказами в порядку ч. 2 ст. 27 ЦПК України було збільшено розмір позовних вимог, відповідно до яких він просив стягнути з відповідача судові витрати по справі та надав квитанції на підтвердження витрат на правову допомогу на загальну суму 5000 грн. В задоволенні клопотань позивача, заявлених на зазначеній стадії процесу, щодо приєднань до матеріалів справи заяв зі змістом про зміну підстав позову та виклик свідків йому було відмовлено усними ухвалами, через невідповідність їх вимогам ч. 2 ст. 27 ЦПК України, ч. 2 ст. 31 ЦПК України щодо стадії процесу, на якій такі права можуть бути реалізовані. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, посилаючись на те, що оскільки [PERSON] з 1993 року по день смерті надавались соціальні послуги, які включали в себе прибирання, придбання ліків та продуктів, ремонтні послуги та ін., [PERSON] неналежним чином виконувала обов'язки за договором довічного утримання від 05 січня 1999 року, оскільки останню утримувала держава, яка платила працівникам територіального центру, крім того [PERSON] певний час проживала в Хмельницькій області, що, на думку представника позивача, перешкоджало їй належним чином виконувати обов'язки по утриманню [PERSON] Звернув увагу на порушення відповідачем закону при отриманні у власність земельних ділянок, вважав, що дії відповідача спрямовані на усунення від спадкування спадкоємців за заповітом. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] проти позову заперечила, просила відмовити в його задоволенні, пояснивши, що з дитинства жила поруч з [PERSON], вважала її своєю бабусею, умови договору довічного утримання нею виконувались повністю, проживання в іншій місцевості цьому не перешкоджало, адже кожні вихідні вона приїжджала до [PERSON] допомогти їй, крім того, вона здійснила поховання [PERSON] та всі необхідні ритуали, по цей час вона доглядає могили родичів [PERSON] та зазначила, що стосунки між її сім'єю та сім'єю позивача завжди були неприязні. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечив, посилаючись на те, що права позивача не порушені, оскільки частина будинку, яка відійшла до [PERSON] за договором довічного утримання, в спадкову масу після смерті [PERSON] не увійшла, відтак спадкоємці за заповітом на неї претендувати не можуть, також послався на те, що неналежне виконання договору не може бути підставою визнання його недійсним, а може бути підставою для розірвання договору стороною, або особою, на користь якої він укладений. Крім того, зазначив, що відповідач належним чином виконувала договір довічного утримання, [PERSON] не зверталась до суду про його розірвання і не оскаржувала його іншим чином. Звернув увагу на те, що договір про надання територіальним центром допомоги [PERSON] було укладено на 12 місяців, тобто він припинив свою дію за п'ять років до укладання оскаржуваного договору довічного утримання. Представник третьої особи [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надавши заяву про розгляд справи у відсутності представника територіального центру, щодо позовних вимог поклалась на розсуд суду. Представник третьої особи адвокат [PERSON] проти задоволення позову заперечив, просив відмовити в його задоволенні, оскільки інтереси позивача договором не порушено. В судове засідання 15 січня 2014 року не з'явився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутності. Судом, який в порядку ч. 4 ст. 10 ЦПК України, сприяючи всебічному та повному розгляду обставин справи, в тому числі роз'яснивши особам, які беруть участь у справі, їх права, зокрема порядок та строки надання доказів, можливість заявляти клопотання, порядок зміни підстави позову, беручи до уваги, що позивач та відповідач користувались правовою допомогою професійних адвокатів, заслухавши пояснення відповідача, представників сторін, дослідивши докази по справі, встановлено наступні обставини. 10 березня 1993 року [PERSON] звернулась з заявою про прийняття її на надомне обслуговування до відділу соціального забезпечення, на підставі чого між нею та територіальним центром було укладено договір на обслуговування одиноких непрацездатних громадян, відповідно до умов якого [PERSON] була прийнята на обслуговування територіального центру соціальної допомоги міста строком на 12 місяців (а. с. 15-16). При цьому було проведено медичний огляд [PERSON].(а. с. 19) та обстежено її матеріально-побутові умови (а. с. 20). Згідно довідки № 90 від 31 липня 2013 року [PERSON] перебувала на обліку та обслуговуванні в відділенні соціального обслуговування з 12 березня 1993 року по [INFO] року (а. с. 13). Зазначене також підтверджується показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], соціальних працівників, які надавали послуги [PERSON] відповідно до переліку послуг, зазначених в договорі. Згідно листа № 100 від 23 серпня 2013 року, територіальний центр соціального обслуговування м. Хмільника фінансується за рахунок коштів міського бюджету, працівники центру отримують заробітну плату (а. с. 38-39). 05 січня 1999 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, зареєстрований за № 17, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], відповідно до умов якого [PERSON] передала у власність [PERSON] 59/100 частин жилого будинку з відповідною часткою господарчих будівель, за адресою [ADDRESS]. [PERSON], зобов'язалась повністю утримувати [PERSON], забезпечуючи її харчуванням, одягом, необхідною допомогою і зберегти у її безкоштовному користуванні одну жилу кімнату, розміром 13, 4 кв. м., зазначену у плані літ. 2-2. (а. с. 36-37). [PERSON] страждала рядом захворювань, в тому числі суглобів, що підтверджується довідкою Хмільницької ЦРЛ № 01-05-08/1182 від 29 серпня 2013 року (а. с.23) [INFO] року [PERSON] померла (а. с. 10). Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 04 серпня 2010 року встановлено факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON], [PERSON]. 02 серпня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] в Хмільнику. З договору вбачається, що 41/110 відчужуваного будинку отримано [PERSON] на підставі договору дарування від 05 січня 1999 року, а 59/100 - на підставі оскаржуваного договору довічного утримання (а. с. 46). [PERSON] набув право власності на дві земельні ділянки за адресою [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу земельних ділянок від 02 серпня 2010 року (а. с. 40, 47). Оскільки договір довічного утримання було укладено 05 січня 1999 року, набуття права власності набувачем за договором довічного утримання регулюється ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст.ст. 425-427 ЦК УРСР 1963 року, в редакції, чинній на час укладення договору, за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або його частину, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, необхідної допомоги. Згідно ст. 47 ЦК УРСР договір довічного утримання повинен бути нотаріально посвідчений. Вимоги щодо реєстрації договору в порядку ст. 227 ЦК УРСР [PERSON] були виконані 21 січня 1999 року. Таким чином [PERSON] набула права власності на відчужену [PERSON] частину будинку за договором довічного утримання в січні 1999 року, з забороною відчуження майна за життя відчужувача на підставі ч. 1 ст. 427 ЦК УРСР. Згідно ч. 2 ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Оскільки дія договору довічного утримання припинилась зі смертю [PERSON], [INFO] року, [PERSON] набула права власності на спірне майно в 1999 році, майно, передане [PERSON] [PERSON] до складу спадщини не увійшло. Крім того, позивачами не надано доказів того, що [PERSON] являється спадкоємцем після смерті [PERSON] за заповітом та прийняла спадщину. Надане суду рішення про встановлення родинних відносин підтверджує наявність родинних відносин між позивачем та [PERSON] та не містить даних щодо наявності заповіту, на який посилається позивач. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Оскільки договір довічного утримання прав позивача не порушує та не обмежує, підстави для задоволення позову відсутні. Надання [PERSON] соціальних послуг не являється свідченням неналежного виконання відповідачем договору довічного утримання, крім того, договір про надання послуг укладався в 1993 році на 12 місяців, тобто на час укладення договору довічного утримання, строк його дії закінчився. Витрати міського бюджету на надання соціальних послуг [PERSON] не відносяться до прав та інтересів позивача. Крім того, згідно роз'яснень, наданих в пп. б п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року N 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними", невиконання або неналежне виконання угоди (в тому числі договору довічного утримання) не може бути підставою для визнання її недійсною. У цьому разі сторона вправі вимагати розірвання договору або застосування інших встановлених наслідків, а не визнання угоди недійсною. Зазначена позиція Пленуму Верховного Суду кореспондується з п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", де зазначено, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, що виникають з правочину, має значення для наслідків його недійсності, а не для визнання його недійсним. Інші підстави визнання договору недійсним не були підставами позовних вимог. Набуття [PERSON] права власності на інше майно, в т. ч. земельні ділянки, не являються предметом розгляду справи. Судові витрати позивача підтверджуються квитанцією про сплату судового збору (а. с. 1) та квитанціями щодо надання правової допомоги № 3, 4,5, 6 та становлять 5 114 грн. 71 коп. та на підставі ч. 1 ст.88 ЦПК України залишаються за позивачем. На підставі ст. ст.47, 227, 425, 426, 427 ЦК УРСР 1693 р., ст. 15, 1218, 1220 ЦК України,

Outcome: dismissed