Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» про визнання недійсним кредитного договору № 21.03.2019-100003666 від 21.03.2019 р. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 21 березня 2019 року між сторонами було укладено кредитний договір № 21.03.2019-100003666, за умовами якого протягом трьох днів з дати підписання цього договору кредитор надає позичальнику фінансовий кредит у розмірі 5 000 грн. терміном повернення до 04.04.2019 року включно, строк користування кредитом 14 календарних днів з дати надання кредиту, проценти за користування кредитом 1 400 грн., що становить 28 % в процентному значенні за 14 календарних днів користування кредитом. Позивач вказує, що при укладенні зазначеного кредитного договору були порушені її права, як споживача, згідно норм Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про захист персональних даних», у зв`язку з чим у досудовому порядку нею неодноразово направлялись листи про припинення порушень з боку відповідача, проте такі вимоги були залишені без задоволення, через що змушена звернутись до суду. Позивач зазначає, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту відповідач не ознайомив її з умовами кредитування, не надав їй повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору. Свій підпис про отримання такої інформації вона не ставила. Вона не тільки не мала часу прочитати кредитний договір, а й не могла це зробити через дрібний шрифт договору. Забороняється, як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів для прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Позивач стверджує, що в порушення пункту 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» відповідачем в договорі зазначено третейське застереження викладене у пунктах 10.1-10.3 кредитного договору. Також в порушення норми ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є несправедливим пункт 1.4 кредитного договору яким встановлена сплата кредитору процентів в розмірі 1 400 грн. за 14 днів користування кредитом, чим визначено сплату непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції (послуг) у разі невиконання зобов`язань за договором, що є підставою для визнання пунктів договору недійсними. Пункт 8.2 кредитного договору передбачає розірвання договору лише в односторонньому порядку кредитором, тобто лише в інтересах відповідача, що має дискримінаційну ознаку. Договір не містить умов про відповідальність відповідача. Пункт 9.4 договору, яким начебто позивач надає свою однозначну, безумовну та безвідкличну згоду на обробку будь-яких персональних даних, є незаконним та суперечить абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних». Позивач вважає, що порушення наведених норм чинного законодавства є підставою згідно ст. ст. 203, 215 ЦК України для визнання кредитного договору недійсним. У позовній заяві позивач просить розглянути справу без її участі. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 31.03.2021 року відкрите провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи в судове засідання (а.с. 21, 22). 14.04.2021 року до суду надійшов відзив на позов, у якому відповідач ТОВ «Споживчий кредит» в особі представника Шкромиди Ю.В. просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на їх незаконність та необґрунтованість. Зазначено, що істотні умови кредитування чітко, зрозуміло і неоднозначно вказані в кредитному договорі, виділені жирним шрифтом, позивач сама підтвердила, що отримала всю необхідну інформацію у обсязі і формі, встановлених Законом України «Про споживче кредитування». Позивачем не вказано жодної з підстав для визнання кредитного договору недійсним. З позивачем договір укладений на строк до одного місяця, тому він не є договором споживчого кредитування, у зв`язку з чим правовідносини не регулюються Законом України «Про захист прав споживачів». В договорі наявні всі умови, які повністю відповідають чинному законодавству (а.с. 43-49). 16.04.2021 року до суду надійшов зустрічний позов, у якому відповідач ТОВ «Споживчий кредит» просить стягнути з [PERSON] заборгованість та штраф за кредитним договором № 21.03.2019-100003666 у розмірі 8 900 грн. і судовий збір. Вимоги зустрічного позову обґрунтовано тим, що 21.03.2019 року ТОВ «Споживчий кредит» видав відповідачу [PERSON] за вказаним кредитним договором кредит у розмірі 5 000 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером № 735 від 21.03.2019 року, чим виконав свої зобов`язання своєчасно та в повному обсязі. До теперішнього часу відповідач [PERSON] не сплатила позивачу ТОВ «Споживчий кредит» заборгованості, чим порушила свої зобов`язання. Відповідно пункту 5.4 договору відповідач повинна сплатити позивачу штраф у розмірі 42 240 грн., проте позивач просить стягнути частину штрафу в сумі 2 500 грн. (а.с. 28-30). Ухвалою суду від 05.05.2021 року задоволено клопотання представника відповідача ТОВ «Споживчий центр» Шкромиди Ю.В. про прийняття зустрічного позову; зустрічний позов ТОВ «Споживчий центр» до [PERSON] про стягнення коштів за кредитним договором прийнято до спільного розгляду із первісним позовом [PERSON] до ТОВ «Споживчий центр» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору; вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом; здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче судове засідання на 14.06.2021 року о 12 год. 30 хв. (а.с. 64). Ухвалою суду від 20.07.2021 року підготовче провадження закрите та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні (а.с. 79). Відзив на зустрічний позов [PERSON] не подавала. В судове засідання учасники справи не з`явились, будучи належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомлено. 12.07.2021 року до суду від представника ТОВ «Споживчий центр» Шкромиди Ю.В. надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача - позивача за зустрічним позовом (а.с. 75). Згідно норми пункту 1 частини 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. З урахуванням зазначеного суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін по справі на підставі наявних у справі доказів. Відповідно частини 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 21 березня 2019 року між кредитором ТОВ «Споживчий центр» та позичальником [PERSON] було укладено кредитний договір № 21.03.2019-100003666 (далі - кредитний договір, а.с. 32, 33). Відповідно пункту 1.4 кредитного договору, протягом трьох днів з дати підписання цього договору кредитор надає позичальнику фінансовий кредит у розмірі 5 000 грн. терміном повернення до 04.04.2019 року включно, строк користування кредитом 14 календарних днів з дати надання кредиту, проценти за користування кредитом 1 400 грн., що становить 28 % в процентному значенні (фіксована незмінювана процентна ставка) за 14 календарних днів користування кредитом; графік платежів: сума кредиту у розмірі 5 000 грн. та проценти у розмірі 1 400 грн. до 04.04.2019 року включно. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Відповідно норми ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди За положеннями ст. ст. 626, 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В обґрунтування вимог позивач за первісним позовом, серед іншого, посилається на порушення відповідачем норм частин2, 4 ст. 11; пункту 2 частини 2 ст. 19; пункту 3 частини 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»; пунктів 8, 9 частини 1 ст. 6; частин 2, 3, 4 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», у зв`язку з чим згідно ст. ст. 203, 215 ч. 1 ЦК України просить визнати недійсним кредитний договір. За приписами частин 1, 3-5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. До відносин споживчого кредитування Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування" (ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка набрала чинності з 10.06.2017 року). Згідно пункту 1 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про споживче кредитування" (у редакції на час укладення спірного договору) цей Закон не поширюється на договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця. Відповідно пунктів 8, 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: порядок зміни і припинення дії договору; права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. За нормою частин 2, 3, 4 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (у редакції на час укладення спірного правочину), фінансова установа до укладення з клієнтом договору про надання фінансової послуги додатково надає йому інформацію про: 1) фінансову послугу, що пропонується надати клієнту, із зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, якщо інше не передбачено законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг; 2) умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість; 3) порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи в результаті отримання фінансової послуги; 4) правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з фізичною особою внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги; 5) механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги; 6) реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо), а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів; 7) розмір винагороди фінансової установи у разі, коли вона пропонує фінансові послуги, що надаються іншими фінансовими установами. Інформація, що надається клієнту, повинна забезпечувати правильне розуміння суті фінансової послуги без нав`язування її придбання. Фінансова установа під час надання інформації клієнту зобов`язана дотримуватися вимог законодавства про захист прав споживачів. Позивач за первісним позовом зазначає, що під час укладання кредитного договору були порушенні її права, як споживача, через не ознайомлення з умовами кредитування, не надання інформації про умови кредиту до підписання договору, спонукання відповідачем до швидкого підписання договору кредиту, також кредитний договір містить несправедливі умови. Однак, такі доводи позивача [PERSON] не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи і спростовуються наявними у справі доказами та змістом спірного правочину, виходячи з наступного. Кредитний договір між сторонами укладений 21.03.2019 року в письмовій формі та підписаний сторонами. Розділом 11 кредитного договору, зміст якого виділено шляхом підкреслення тексту, позивач за первісним позовом підтвердила, що інформація, зазначена у частині 2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» їй надана, примірник цього договору отримала. Для прийняття усвідомленого рішення позичальником та задля зручності надання інформації кредитор ТОВ «Споживчий кредит» до укладення договору надав позивачу всю необхідну інформацію у обсязі та формі, встановлених законом України «Про споживче кредитування». З урахуванням наведеного, суд вважає, що відповідач за зустрічним позовом не обмежував права позивача у доступі до інформації, що стосується правил надання фінансових послуг, а також права позивача, як споживача щодо можливості ознайомитись з умовами кредитного договору. Судом встановлено, що укладений між сторонами спірний правочин містить всі істотні умови договору, у тому числі предмет договору, умови надання і повернення кредиту, права кредитора та позичальника, відповідальність сторін, строк дії договору, інші умови договору. Позивач вважає, що умови пункту 8.2 кредитного договору, яким передбачено право кредитора розірвати договір в односторонньому порядку у разі порушення позичальником положень цього договору, мають дискримінаційні ознаки. Натомість, розділом 6 кредитного договору визначені права позичальника, у тому числі достроково розірвати договір. Також пунктом 8.3 договору обумовлено, що позичальник має право відмовитися від договору у порядку, визначеному законодавством. Згідно пункту 2 ч. 1, ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, передбачено ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Так, відповідно частин 1, 2, пункту 5 частини 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, суд з`ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, і настання певних юридичних наслідків. Позивач також зазначає про несправедливі умови пункту 1.4 кредитного договору, яким встановлено сплату позичальником за користування кредитом процентів у розмірі 1 400 грн. за 14 календарних днів за користування кредитом в сумі 5 000 грн., що становить в процентному значенні 28 % (фіксована незмінювана процентна ставка). Однак, суд не приймає до уваги такі доводи позивача за первісним позовом, як підставу для задоволення позову, оскільки вказаним пунктом передбачено порядок нарахування саме процентів за користування кредитними коштами, що не являється нарахуванням неустойки за кредитним договором, відповідно до ст. 549 ЦК України. За приписами частини 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Отже, розмір процентів сторонами було погоджено умовами кредитного договору. Також позивач за первісним позовом посилається на те, що відповідачем порушені норми встановлені п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», оскільки кредитний договір містить третейське застереження. Відповідно пункту 10.1 кредитного договору, всі вимоги, які виникають при виконанні даного договору або у зв`язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, крім справ у спорах щодо захисту прав споживачів, підлягають розгляду в постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду. Враховуючи зміст вказаного третейського застереження, його умови містять обмеження, зокрема заборонено вирішення між сторонами спору у третейському суді стосовно захисту прав споживачів, що відповідає вимогам пункту 14 частини 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди». Ще позивач за первісним позовом вказує на незаконність пункту 9.4 кредитного договору, яким порушені норми абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних». Згідно пункту 9.4 кредитного договору, позичальник цим надає свою однозначну, безумовну та безвідкличну згоду на обробку будь-яких його персональних даних, включаючи, але не обмежуючись збиранням, реєстрацією, накопиченням, зберіганням, адаптуванням, зміною, поповненням, використанням і поширенням (розповсюдженням, реалізацією, передачею), знеособленням, знищенням відомостей про позичальника без будь-яких обмежень та з будь-якою метою. Відповідно пунктів 5, 11 частини 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», на які посилається позивач, суб`єкт персональних даних має право: пред`являти вмотивовану вимогу володільцю персональних даних із запереченням проти обробки своїх персональних даних; відкликати згоду на обробку персональних даних. За нормою ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних», згода суб`єкта персональних даних - це добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. Положеннями ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних» серед іншого визначено, що мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних. Обробка персональних даних здійснюється відкрито і прозоро із застосуванням засобів та у спосіб, що відповідають визначеним цілям такої обробки. Первинними джерелами відомостей про фізичну особу є: видані на її ім`я документи; підписані нею документи; відомості, які особа надає про себе. Обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Відповідні документи з персональними даними позичальника необхідні для укладення кредитного договору з банківською (фінансовою) установою. Статтею 11 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що підставами для обробки персональних даних є: 1) згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; 2) дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; 3) укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних; 5) необхідність виконання обов`язку володільця персональних даних, який передбачений законом. Позивачем та відповідачем у розділі 9 кредитного договору погоджено умови про конфіденційність інформації та документів стосовно укладеного правочину. Зокрема, пунктом 9.1 кредитного договору обумовлено, що сторони зобов`язані дотримуватися суворої конфіденційності стосовно цього договору, його змісту, всієї інформації та документів, що стосуються договору, і вони не можуть передавити та/або розголошувати таку конфіденційну інформацію третім особам без попередньої письмової згоди іншої сторони. Згідно пункту 6 частини 1 ст. 3-1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», захист прав споживачів фінансових послуг ґрунтується на принципі забезпечення захисту персональних даних споживачів фінансових послуг. Позивачем за первісним позовом не надано доказів щодо порушення відповідачем законодавства стосовно використання персональних даних позивача. Також суду позивачем [PERSON] не надано жодних доказів, що вона зверталась до відповідача після укладення договору з вимогами про припинення будь яких порушень з боку відповідача, на що вказує позивач у первісному позові. Таким чином, суд приходить до висновку, що підстави для визнання недійсним кредитного договору відсутні, до укладення спірного правочину позивач за первісним позовом була ознайомлена з умовами кредитування, суду не доведено введення відповідачем позивача в оману щодо істотних умов договору, наявність несправедливих умов договору, позивач погодилась на отримання кредитних коштів саме на таких умовах, що визначені договором, волевиявлення позивача на отримання кредиту було вільним, умови кредитного договору не суперечать нормам чинного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). За правилами ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. На підтвердження виконання умов кредитного договору про надання [PERSON] кредитних коштів у розмірі 5 000 грн. позивачем за зустрічним позовом ТОВ «Споживчий кредит» надано копію видаткового касового ордеру від 21.03.2019 року (а.с. 34). Відповідно пункту 5.4 кредитного договору, у випадку невиконання/неналежного виконання позичальником грошових зобов`язань за договором кредитор залишає за собою право нарахування штрафу, розмір якого щодня зростає на 2%, починаючи від 2% у перший день невиконання. Максимальний розмір штрафу встановлюється законом. З матеріалів справи встановлено, що відповідач за зустрічним позовом не виконала взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, у визначений договором строк отриманий кредит та проценти за користування кредитними коштами позивачу не сплатила, чим порушила умови кредитного договору. Розмір штрафу, згідно умов пункту 5.4 кредитного договору, за період заявлених вимог прострочення з 05.04.2019 року по 29.09.2020 року, що включає 330 днів, становить суму 42 240 грн. При цьому ТОВ «Споживчий кредит» заявляє до стягнення штраф у розмірі 2 500 грн., що складає 50% від суми позики. За правилами ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За наведених обставин з [PERSON] слід стягнути на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором, зокрема: основну суму боргу за кредитом у розмірі 5 000 грн., відсотки за користування кредитом у розмірі 1 400 грн. та штраф у розмірі 2 500 грн., що загалом складає 8 900 грн. З урахуванням вищевикладеного, первісний позов не підлягає до задоволення, оскільки не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи. Зустрічний позов слід задовольнити. Відповідно частини 1 ст. 141 ЦПК України, у порядку розподілу між сторонами судових витрат суд стягує з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача за зустрічним позовом сплачений останнім судовий збір в дохід держави у розмірі 2 270 грн.

Outcome: approved