Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

30 вересня 2020 року позивач [PERSON] , звернулася до суду з позовом до Державного підприємства "Білгород - Дністровський морський торговельний порт" про стягнення заборгованості по заробітній платі, просить суд: стягнути з відповідача на її користь заборгованість із заробітної плати, а також моральну шкоду. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 15.03.2012 року її було прийнято інженером відділу маркетингу і логістики служби вантажної і комерційної роботи в ДП «Білгород-Дністровський морський торгівельний порт». З 03.04.2015 року її переведено начальником служби вантажної та комерційної роботи, де вона працює по теперішній час. Заробітна плата їй нараховувалась, але не виплачувалась у повному обсязі. Всупереч вимогам закону відповідач нерегулярно виплачує їй заробітну плату, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 46860, 28 грн. Вона неодноразово зверталась до відповідача в усному та письмовому порядку з вимогою про виплату їй заборгованості по заробітній платі, проте відповідач її вимоги проігнорував. З урахуванням усього вищевикладеного, вона і звернулась до суду за захистом своїх порушених трудових прав. 05 жовтня 2020 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду по вказаній справі було відкрито спрощене позовне провадження з викликом, повідомленням сторін та вона призначена до судового розгляду по сутті. /л.с. 12/ Позивач в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала та просить суд їх задовольнити з підстав наведених у позові, вказуючи, що має на утриманні дитину з інвалідністю, яку потрібно лікувати. Представник відповідача в судовому засіданні з позовними вимогами погодилася частково, згодна з невиплатою заробітної плати, щодо стягнення моральної шкоди заперечує, оскільки підприємство у важкому стані, однак вони намагаються виплачувати заробітну плату. Вислухавши вступне слово позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що дійсно згідно трудової книжки позивача серії [NUMBER], 15.03.2012 року [PERSON] була прийнята на роботу в ДП «Білгород-Дністровський морський торгівельний порт» інженером відділу маркетингу і логістики СВКР. Наказом № 117-к від 20.02.2013 року її переведено інженером відділу транспортно-експедиційного обслуговування СВіКР. Згідно наказу № 172-к від 03.04.2015 року позивача було переведено на посаду начальника служби вантажної і комерційної роботи. У відповідності до останньої наданої довідки позивача та представника відповідача, про заробітну плату за № 41, від 29 січня 2021 року ДП «Білгород-Дністровський морський торгівельний порт», [PERSON] , починаючи з квітня місяця 2020 року по січень 2021 року заробітна плата нараховувалась, але не виплачувалась. У березні 2020 року виплата проведена лише частково, з належних до виплати 11448,99 грн лише 3253,93 грн. Загальна сума нарахованих коштів по заробітній платі [PERSON] , яка працює на посаді начальника служби вантажної і комерційної роботи ДП «Білгород-Дністровський морський торгівельний порт», за період з березня по січень 2021 року включно складає 71527, 18 грн, з них виплачено 3253, 93 грн. Заборгованість на 26 січня 2021 року становить 46860, 28 грн. Таким чином, відповідач і надалі продовжує сплачувати заробітну плату позивачу не в поновну обсязі. Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч.1 ст.21 вказаного Закону, працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ч. 1 ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Частиною 2 статті 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин, відповідно вимог чинного законодавства, неповною виплатою заробітної плати [PERSON] підприємством «Білгород - Дністровський морський торгівельний порт» порушується конституційне право працівника, в даному випадку позивача, на право на працю, що є неприпустимим, а тому підлягає судовому захисту шляхом відшкодування їй заборгованості по заробітній платі, а отже позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. Стосовно вимог позивача про компенсацію їй моральної шкоди, слід виходити з наступного. На підставі ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до роз`яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди», під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 14.12.2016 у справі № 428/7002/14-ц, зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із вказаною статтею є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно статтею 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Верховний Суд у постанові від 18.01.2018 року у справі № 362/7161/15-ц зазначив: враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин справи, висновок суду про стягнення грошового еквівалента моральної шкоди є правильним. При вирішенні питання щодо розміру моральної шкоди, суди вірно врахували характер порушень та дій вчинених власником, а також те, що порушення законних прав позивача призвели до його душевних страждань, втрати ним нормальних життєвих зав`язків, які полягали у постійному страху залишитись без засобів існування, а також стресі, пов`язаному з неможливістю на самореалізацію суспільно-корисною працею, що очевидно позбавляє позивача стану внутрішньої рівноваги та сенсу соціального буття і завдає почуття незахищеності перед необґрунтованими діями власника. Мотивуванням позову у цій частині є таким: моральна шкода, завдана позивачу обумовлюється моральними стражданнями внаслідок порушення її законного права на своєчасне отримання заробітної плати, приниженням честі та гідності. Суд погоджується з доводами позивача в цій частині, оскільки [PERSON] безсумнівно переживає моральні страждання невиплатою їй належних сум заробітної плати, тим більше виховує дитину - інваліда та винаймає житло, що у разі нестабільності фінансових можливостей по виплаті заробітної плати зумовлює її напруженість та призводить до нервового стану. З врахуванням фактичних обставин справи, характеру та обсягу спричинених моральних страждань, принципів справедливості, добросовісності та розумності, з урахуванням доведеності вини відповідача у спричиненні відповідачу моральної шкоди, суд вважає доцільним призначити позивачу відшкодування відповідачем моральної шкоди у розмірі 3000 грн. З урахуванням усього вищевикладеного, позовні вимоги [PERSON] до Державного підприємства "Білгород - Дністровський морський торговельний порт" про стягнення заборгованості по заробітній платі є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. У відповідності до ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В зв`язку з обґрунтованістю позовних вимог позивача також підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 908 грн.

Outcome: approved