Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до Бахмацького районного суду з позовом до Дмитрівської селищної ради про визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями, які залишилися після померлих її матері [PERSON] та брата [PERSON] і знаходяться в [ADDRESS], обгрунтовуючи свої вимоги тим, що вона прийняла спадщину після їх смерті, але не може оформити право власності на спадкове нерухоме майно за законом через нотаріуса, оскільки у покійних спадкодавців відсутні правовстановлюючі документи на належні їм частини домоволодіння. Позивачка в судове засідання не з»явилася, подала суду заяву, в якій просить розглядати справу без її участі. Дмитрівська селищна рада в судове засідання представника не направила, подавши заяву про розгляд справи в їх відсутність та про визнання позову. Судом, на підставі ч.2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши усі докази по справі, суд вважає за необхідне задовольнити позов згідно ч.4 ст.174 ЦПК України, яка передбачає, що у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності до того законних підстав, ухвалює рішення про його задоволення. Згідно зі ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до положень ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. За вимогами ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У ст. 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. З матеріалів справи вбачається, що в домоволодінні, яке розташоване в [ADDRESS] яке належало до суспільної групи дворів колгоспного типу, станом на 15.04.1991 року були зареєстровані і проживали мати позивачки - [PERSON], яка померла [INFO] та брат позивачки - [PERSON], який помер [INFO]. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п.6 Постанови від 22.05.1995 року № 15 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (з наступними змінами), до правовідносин, що виникли до 15.04.1991 року, застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, що було придбане до 15.04.1991 року, мають вирішуватися за нормами, які регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні, розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Згідно Закону УРСР "Про сільську Раду народних депутатів трудящих УРСР" (від 02.06.1968 р. ) кожна сільська рада вела погосподарські книги. В заглавній частині особистого рахунку записувались прізвище, ім'я по батькові глави сім'ї, на ім'я якого відкрито особовий рахунок, він і був власником будинку, іншим чином реєстрація власності в сільській місцевості передбачена не була за виключенням договорів дарування, міни, купівлі- продажу, пожиттєвого утримування, спадкування. З введенням в дію Закону України "Про власність" 1991 року та ЦК України 2003 року будь-якого іншого порядку реєстрації збудованих до 15.04.1991 року в сільській місцевості домоволодінь або їх перереєстрації не передбачається, самовільно збудованими вони також не являються так як будувалися і реєструвались згідно діючого на той час законодавства. Таким чином, враховуючи вимоги законодавства, які регулювали власність колгоспного двору, житловий будинок в [ADDRESS], на праві власності належав матері та брату позивачки в рівних частинах, тобто по 1/2 частині кожному. [PERSON] померла [INFO], не склавши за життя заповіту. Спадщину після її смерті прийняли її син - [PERSON], оскільки постійно проживав разом зі спадкодавицею та її донька - [PERSON], яка у встановлені законодавством терміни подала нотаріусу заяву про прийняття вищевказаної спадщини. Таким чином позивачка та її брат отримали у спадщину після смерті матері по 1/2 частині належної матері частини домоволодіння в [ADDRESS], у зв»язку з чим її покійний брат [PERSON], фактично став власником 3/4 частин вищевказаної нерухомості. [PERSON] помер [INFO]. Заповіту за життя не складав. Спадкоємці, окрім позивачки, відсутні. [PERSON], будучи рідною донькою [PERSON] і рідною сестрою [PERSON], та єдиною спадкоємицею після їх смерті, у встановлені законодавством строки подала до нотаріуса заяву про прийняття даних спадщин. Проте, їй було відмовлено у видачі свідоцтв на право на спадщину за законом, оскільки у померлих спадкодавців відсутні документи, які посвідчують право власності на належні їм частини домоволодіння по вул. Перемоги, 92 в смт.Дмитрівка Бахмацького району Чернігівської області. Зазначені вище обставини підтверджуються копіями свідоцтв про смерть серії [NUMBER], виданого 01.04.2013 року виконкомом Дмитрівської селищної ради, серії [NUMBER], виданого 01.07.2008 року виконкомом Дмитрівської селищної ради, свідоцтв про народження позивачки та її брата серії [NUMBER], виданого 24.08.1956 року Дмитрівським райбюро ЗАГС, серії [NUMBER], виданого 24.08.1956 року Дмитрівським райбюро ЗАГС, повідомленнями Бахмацької державної нотаріальної контори № 2389/01-16 від 27.12.2013р., №2388/01-16 від 27.12.2013 року, інформаційними довідками зі Спадкового реєстру, а тому позивачка має право на спадкове майно, яке залишилось після смерті її матері та брата, як спадкоємець за законом. Згідно п. 2.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року „Про судову практику у справах про спадкування» вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та рішення № 9679077 від 30.12.2013 року щодо отримання інформації з даного реєстру за результатом розгляду запиту, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості на нерухоме майно, розміщене в [ADDRESS]. Згідно довідки б/н від 03.12.2013 року, виданої КП Прилуцьке МБТІ, станом на 31.12.2012 року право власності на об»єкт нерухомості - житловий будинок в [ADDRESS] не зареєстровано. Таким чином, оскільки [PERSON] являється спадкоємицею за законом після смерті своєї матері [PERSON] та брата [PERSON], у встановлені законодавством строки звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття даних спадщин, інших спадкоємців немає, в померлих спадкодавців відсутні правовстановлюючі документи на належні їм частини житлового будинку з надвірними будівлями, які розташовані в [ADDRESS], що перешкоджає позивачці оформити право власності на спадкове нерухоме майно через нотаріальну контору, то суд вважає за можливе її позов задовольнити. Суд встановив також, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а вимоги позивачки обгрунтовані на законі і доведені в судовому засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: approved