Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

10 листопада 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON], в якій просить визнати виконавчий напис №8843 від 19.07.2017, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що 18 квітня 2011 року позивачем було підписано документ «Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду». Того ж дня позивач отримав ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» отримав карту VISA Classic №4149437707945034 з кінцевим строком дії березень 2015 року. В подальшому ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зараховував на вказаний картковий рахунок як кошти Банку в якісну кредитних коштів, так і власні кошти Позивача. Останнє внесення коштів на картковий рахунок позивачем було здійснено 25.01.20014, що підтверджується випискою по картковому рахунку. 07 липня 2017 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» направив на адресу позивача цінним листом з описом вкладення документ «Письмова вимога про усунення порушень за кредитним договором б/н від 18.04.2011». Вказаний документ отриманий позивачем 10.07.2017. За змістом цього документа ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» вимагав від позивача сплати боргу у сумі 82052,20 гривень. 19 липня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], свідоцтво №7626 було вчинено виконавчий напис №8843, яким було стягнуто з позивача на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» кошти у сумі 83852,20 гривень. 10 жовтня 2017 року постановою головного державного виконавця Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області [PERSON], було відкрито виконавче провадження №54873983 щодо примусового стягнення з Позивача на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості у розмірі 83852,20 гривень. Дану постанову позивачем отримано 26.10.2017, а відтак з неї він і дізнався до наявність відповідного виконавчого напису. Загалом, виконавчий напис №8843 позивач просить визнати таким, що не підлягає виконанню у звязку з порушенням ряду норм законодавства України під час його виконання. Так, нотаріусу не було надано оригіналу кредитного договору (в порушення вимог п.2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 №1172), кредитний договір не відповідав вимогам статті 1055 ЦК України, документи надані на підтвердження наявності та безспірності заборгованості не перевірив (в порушення вимог статті 46 Закону України «Про нотаріат»), не впевнився в тому, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років (в порушення вимог статті 88 Закону України «Про нотаріат»), нотаріус видав виконавчий напис менш ніж через 30 календарних днів після направлення вимоги про повернення споживчого кредиту (в порушення ч.10 ст.33 закону України «Про захист прав споживачів»). З посиланням на приведене, позивач вказує, що виконавчий лист №8843 від 19.07.2017, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], має бути визнаний таким, що не підлягає виконанню, у звязку з чим позивач звернувся до суду з відповідним позовом. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 15 листопада 2017 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] та призначення судове засідання. 20 листопада 2017 року до суду від представника позивача [PERSON] [PERSON] надійшла заява про забезпечення позову, в якій представник просив суд зупинити стягнення на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] від 19.07.2012 за №8843 у виконавчому провадження ВП №54873983 до набрання законної сили рішенням Харківського районного суду Харківської області у справі №635/6657/77. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 20 листопада 2017 року заяву про забезпечення позову задоволено та зупинено стягнення за виконавчим написом, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] від 19.07.2017 за №8843 до набрання законної сили рішенням суду у справі №635/6657/77. Згідно з ухвалою від 27 листопада 2017 року, виправлено допущені в ухвалах суду від 15.11.2017 та від 20.11.2017, описки. 28 грудня 2017 року від представника приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON], який діє на підставі довіреності від 24.09.2016 посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованої в реєстрі за №19566, надійшло заперечення на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач заперечує проти вимог позовної заяви з посиланням на наступне. В силу вимог частин другої статті 1054 ЦК України публічний кредитний договір укладений 18.04.2011 між позивачем та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», шляхом підписання позивачем довідки про умови використання кредитки «Універсальна» по договору №SAMDN50000044092947 та отриманням кредитних коштів, що було правом, а не обовязком позивача, який його здійснив за своєю волею. Між тим, на виконання вимог Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, нотаріусом під час виконання оспорюваного виконавчого напису було отримано всі передбачені документи, перелік яких є вичерпним, а факт безспірності кредитного зобовязання при вчиненні виконавчого напису підтверджуємся наданням відповідних передбачених Переліком документів (постанова Верховного Суду України від 20.05.2015 у справі №6-158цс15). Разом з тим, представник нотаріуса наполягав на тому, що у даній справі в силу викладених в пункті 6 листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 №2 «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні», нотаріус, який вчинив виконавчий напис не має бути відповідачем, адже відповідальність за незаконно вчинений виконавчий напис покладається не на нотаріуса, а на особу, яка зверталась за виконавчим написом. Стосовно посилання позивача на недотримання трирічного строку для здійснення виконавчого напису, представником нотаріуса зазначено, що відповідно до вимог статей 526, 598, 599 ЦК України, кредитний договір діє до повного виконання зобовязань за ним, а тому на момент звернення за виконавчим написом дія кредитного договору не припинилась (позиція постанови судової палати Верховного суду України від 15 травня 2017 року у справі за №6-786цс17). З огляду на викладене, представник відповідача у задоволенні позовної заяви [PERSON] просить відмовити. 22 січня 2018 року позивачем до суду надано уточнення підстав позову, в яких додатково приведено обґрунтування вимог позовної заяви. Так, позивач вказує, що на підставі постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі №826/20084/14 визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, в частині доповнення переліку розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Одночасно і заявою про уточнення підстав позову, позивачем до суду надано заяву про витребування доказів у справі, Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 20 листопада 2017 року заяву про забезпечення доказів задоволено частково та витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] належним чином завірену копію нотаріальної справи, яка заведена нотаріусом у звязку з вчиненням виконавчого напису, зареєстрованого в реєстрі за №8843 від 19.07.2017. Відповідна ухвала отримана приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] згідно зі зворотними повідомленнями про вручення поштового відправлення 22.02.2018 та 11.04.2018 (повторно), однак, ухвала суду не була виконана належним чином. 22 травня 2018 року представник позивача - адвоката [PERSON], яка діє згідно договору про надання правової допомоги адвокатом від 31 жовтня 2017 року, надала до суду заяву про розподіл судових витрат у даній справі, а 24 травня 2018 року дану заяву було уточнено. Згідно вказаної заяви, в силу вимог статей 133, 137, 141 ЦПК України, позивач просить стягнути з відповідачів у рівних частках суму судових витрат у даній поточній справі, що складається з витрат на правову допомогу Адвокатського бюро [PERSON] у розмірі 4000 (чотирьох тисяч) гривень 00 копійок. На підтвердження вимог даної заяви до суду надано наступні документи: копія договору про надання правової допомоги від 31.10.2017, додаткову угоду до договору від 31.07.20017, акт виконаних робіт від 21.05.2018 та копію банківської квитанції. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився. Від його представника [PERSON], який діє на підставі довіреності від 31 жовтня 2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON] та зареєстрованої в реєстрі за №1192, надійшла заява, в якій він вказав, що просить розглядати справу у його відсутність і відсутність позивача, позовну заяву підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду. В судове\~засідання представник\~відповідача - Публічного\~акціонерного товариства\~Комерційний банк\~«ПриватБанк» повторно не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи в його відсутність не надав, відзив на позов до суду не надав. Відповідно до вимог частин першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, а зловживання процесуальними права не допускається. У відповідності до вимог частин сьомої статті 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, а фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місяця проживання чи місця перебування, зареєстровано у встановленому законом порядку. Відтак, враховуючи повторну неявку належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача в судове засідання, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України суд, за згодою позивача, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] до суду надійшла заява, в якій останній вказав, що просить дану справу розглядати у його відсутність. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України. Відповідно до пункту 9 статті 1 Перехідних положень ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до вимог статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право та примусове виконання обовязку в натурі. Згідно вимог частини четвертої статті 10 ЦПК України суд при розгляді застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, у пункті 33 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною першою статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі «Белле проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами частин третьої статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Судом встановлено, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 19 липня 2017 року здійснено виконавчий напис (зареєстрований в реєстрі за №8845) про стягнення на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» з [PERSON], [INFO], не сплачену у строк за кредитним договором б/н від 18.04.2011 заборгованість у розмірі 82052,20 гривень, з урахуванням: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 82052,20 гривень; заборгованість за відсотками у розмірі 68617,42 гривень; заборгованість з комісії та пені у розмірі 3700,00 гривень; заборгованість по штрафам (фіксована частина) у розмірі 500,00 гривень; заборгованість по штрафам (відсоток від суми заборгованості) у розмірі 3883,44 гривень. На підставі вказаного виконавчого напису 10 жовтня 2017 року головним державним виконавцем Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області [PERSON], постановлено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП №54873983). Визначаючись щодо обґрунтованості позовних вимог суд виходить з того, що статтею 18 Цивільного кодексу України визначено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першої статті 1 Закону України від 2 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» (далі - Закон «Про нотаріат») нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена глава 14 Закону «Про нотаріат» та глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Положеннями статті 88 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов договору застави здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв'язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. Тобто нотаріус при вчиненні виконавчого напису не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а перевіряє безспірність заборгованості в контексті наявності документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку. При цьому, стосовно посилання позивача на те, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі №826/20084/14 визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, в частині доповнення переліку розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин», а тому дії нотаріуса загалом були неправомірними, суд не приймає до уваги та вказує наступне. Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій, а тому цю обставину суд не вважає достатньо вагомою підставою для визнання оспорюваного виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. Разом з тим, нотаріус при вчиненні нотаріальної дії має впевнитися у тому, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Як вбачається з тексту виконавчого напису, окрім заборгованості за тілом кредиту, відсотками, пенею та комісією, з [PERSON] стягнуто два види штрафів, що вказує на застосування до останнього подвійної цивільно-правової відповідності (ст.ст. 610, 614, 549 ЦК України) і суперечить положенням статті 61 Конституції України. Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов'язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак, характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості, як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Основними умовами вчинення нотаpiycoм виконавчого напису є подання документів, які встановлюють заборгованість боржника перед кредитором, підтверджують безспірність вимоги та подачі вимоги в межах строку позовної давності у три роки та у межах річного строку щодо вимоги про стягнення неустойки. Ознакою безспірності вимоги є відсутність заперечень боржника щодо заборгованості та її розрахунку, а також відсутності будь-яких суперечностей у поданих документах. На підтвердження безспірності заборгованості нотаpiycy мають бути подані документи, що свідчать про визнання боржником вимог кредитора. Тобто, нотapiyc повинен упевнитися в розумінні боржником пред'явлених до нього вимог i визнання їх. Документом, що підтверджує такий факт, є отримання боржником вимоги стягувача з підписом боржника про його отримання. З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що нотаріусом не було перевірено наявність ознак безспірність заборгованості боржника при вчинення оспорюваного виконавчого напису. Разом з тим, в порушення вимог статті 88 Закону України «Про нотаріат» приватним нотаріусом [PERSON] при винесенні виконавчого напису № 8843 не було враховано те, що з дня виникнення у стягувача права вимоги минуло більше, ніж три роки. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Таким чином, перебіг трирічного строку позовної давності стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в цілому після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 ЦК України). Згідно зі статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Аналогічна правова позиція щодо застосування положень статей 257, 261 ЦК України висловлена Верховним судом України у справах № 6-95цс14 та № 6-127цс14. Як встановлено судом з тексту виконавчого напису, стягнення з позивача за кредитним договором б/н від 18.04.2011 проводиться за період з 18.04.2011 по 30.06.2017. У пунктах 3.3., 3.4. глави 16 розділу ІІ Порядку, якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку. Вчиняючи 19 липня 2017 року виконавчий напис, нотаріус не звернув уваги на те, що з дня виникнення права вимоги банку стосовно зобовязань з погашення відсотків минуло більше трьох років загальної позовної давності, а стосовно погашення пені минуло більше одного року спеціальної давності. Дані строки банк на день вчинення виконавчого напису пропустив. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно зі статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Так, у даній справі приватним нотаріусом ухвала суду про витребування доказів виконана належним чином не була, і документи на підставі яких було вчинено оспорюваний виконавчий напис, до суду не надано. У звязку з чим, суд позбавлений можливості оцінити інші доводи позивача, якими обґрунтована його позовна заява, однак визнає достатніми для вирішення даного спору приведені вище підстави. Таким чином, суд перевіряючи не лише дотримання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів, а й доводи боржника стосовно наявності на момент вчинення виконавчого напису безспірності його заборгованості перед стягувачем, і правильність застосування нотаріусом вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат», приходить до висновку, що у даному випадку між сторонами наявний спір щодо загалом наявності заборгованості та її розміру. Відтак, даний спір можливо вирішити лише в судовому порядку. Отже, суд вважає, що виконавчий напис від 19 липня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 8843, вчинений приватним нотаріусом нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» не сплачену в строк за кредитним договором б/н від 18.04.2011 заборгованість у розмірі 82052 (вісімдесят дві тисячі пятдесят дві) гривні 20 (двадцять) копійок, слід визнати таким, що не підлягає виконанню. Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що позов [PERSON] є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати у виді сплаченого судового збору в розмірі 640,00 гривень. Стосовно заяви представник позивача - адвоката [PERSON], яка діє згідно договору про надання правової допомоги адвокатом від 31 жовтня 2017 року, про розподіл судових витрат, суд прийшов до висновку, що дана заява не підлягає задоволенню у звязку з наступним. Так, в силу вимог статей 133, 137, 141 ЦПК України, позивач просить стягнути з відповідачів у рівних частках суму судових витрат у даній поточній справі, що складається з витрат на правову допомогу Адвокатського бюро [PERSON] у розмірі 4000 (чотирьох тисяч) гривень 00 копійок. На підтвердження вимог даної заяви до суду надано наступні документи: копія договору про надання правової допомоги від 31.10.2017, додаткову угоду до договору від 31.07.20017, акт виконаних робіт від 21.05.2018 та копію банківської квитанції. Згідно тексту додаткової угоду до договору від 31.07.20017 та акту виконаних робіт від 21.05.2018, виконавцем (Адвокатським бюро [PERSON]) надано наступні послуги: консультація клієнта; ознайомлення з первісним матеріалом (документами) та їх аналіз; аналіз та вивчення нормативної бази, судової практики в аналогічних справах; формування правової позиції; складання та подання позовної заяви; ознайомлення з матеріалами цивільної справи впродовж розгляду та їх аналіз; складання та подання клопотань, заяв; складання та подання заяви про уточнення підстав позову; підготовка та участь Виконавця у судових засіданням у справі №635/6657/17 (21.01.2018, 13.02.2018, 02.04.2018, 27.04.2018). Всього за період з 31.10.2017 по 22.05.2018 виконано робіт на 4000,00 гривень. Згідно статті 137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною третьою статті 137 ЦПК України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому, детального опису з окремою грошовою оцінкою кожної з перелічених вище послуг до суду не надано, тоді як вбачаються розбіжність з матеріалами справи відомостей з акту виконаних робіт. Так, в судовому засіданні призначеному на 27.04.2018 брав участь представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності від 31 жовтня 2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON] та зареєстрованої в реєстрі за №1192. Інформація про те, останній працює в Адвокатському бюро [PERSON] в матеріалах даної цивільної справи немає. Інший представник позивача участі у судовому засіданні не брав. Відтак, вбачається не відповідність акту виконаних робіт, матеріалам справи, а через відсутність детального опису грошової оцінки кожної з наданих Адвокатським бюро послуг, суд позбавлений можливості зменшити загальний розмір виконаних робіт. У звязку з чим, приходить до висновку, що заяву представника позивача [PERSON] адвоката [PERSON] про розподіл судових витрат, слід залишити без задоволення

Outcome: approved