Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-13 00:00:00

30.10.2017 року до Дзержинського районного суду м. Харкова звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 17.11.1990 року між [PERSON] та [PERSON] (після шлюбу [PERSON] ) укладено шлюб, який зареєстрований Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану м. Харкова, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 1241. За час шлюбу подружжям придбано ізольовану трикімнатну квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі- продажу від 21.02.2003 р., посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Івановою Ю.В., реєстровий № 419. Дана квартира складається з трьох кімнат, загальною площею 64,1 кв.м., житловою площею 46,6 кв.м. В зазначеній квартирі зареєстровані та мешкають відповідач і їх повнолітня донька. Позивач також зареєстрований у вказаній квартирі, але з вересня 2014 року не проживає. Право власності на спірну квартиру зареєстровано за домовленістю на ім`я дружини, [PERSON] . Але зважаючи, що квартира була придбана під час шлюбу та за спільні кошти, позивач вважає її спільною сумісною власністю. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.10.2017 року, справа надійшла до провадження судді Руднєвої О.О. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 01.12.2017 року провадження по справі відкрито. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.12.2017 року, справа надійшла до провадження судді Подус Г.С. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.09.2018 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.02.2019 року частково задоволено клопотання відповідача про витребування доказів. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про слухання справи без її участі. Відповідач в судове засідання не з`явилася, повідомлялася завчасно та належним чином, про що свідчать матеріали справи. Відповідно до Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року. Згідно з Перехідними положеннями ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанції розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Судом встановлено, що 17.11.1990 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстрований Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану м. Харкова, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 1241. 21.02.2003 року подружжям придбано ізольовану трикімнатну квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі- продажу від 21.02.2003 р., посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Івановою Ю.В., реєстровий № 419. Квартира складається з трьох кімнат, загальною площею 64,1 кв.м., житловою площею 46,6 кв.м. В квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та їх повнолітня донька, що не заперечувалось сторонами. Позивач у вказаній квартирі з вересня 2014 року не проживає. Відповідачем подавалося клопотання про витребування доказів, на підтвердження того факту, що квартира, яка була придбана в шлюбі є її приватною власністю, з огляду на те, що кошти на які вона була придбана належали їй та її матері. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.02.2019 року частково задоволено клопотання відповідача про витребування доказів. Однак витребувані відомості надано до суду не було з огляду на те, що відповідачем було некоректно вказано витребувані документи та інформацію. Окрім того, суд звертає увагу, що відповідач із зустрічним позовом до суду не зверталася, а тому суд розглядає справу лише у межах заявлених позовних вимог [PERSON] Отже, суд дійшов обґрунтованого висновку, що майно придбане сторонами, а саме квартира, відповідно до ст. 71 СК України є спільним сумісним майном подружжя. Відповідно до Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 06.09.2017 року спірна квартира зареєстрована за відповідачем [PERSON] Згідно з ч. 1ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п.п. 23,24 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя`вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином , аналізуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку , що позовні вимоги про поділ майна та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину трикімнатної ізольованої квартири, загальною площею 64,1 кв.м., житловою площею 46,0 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] ; підлягають задоволенню. Відповідно до положень ч. 1, 2, 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 5442,93 грн. відповідно до квитанції №1 від 30.10.2017 року, враховуючи, що позовні вимоги задоволено повністю, судовий збір підлягає стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved