Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до КП «Редакція міського радіомовлення», [PERSON] , ГО «Журналістська агенція «Трускавець онлайн», [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] звернувся до суду з позовом до КП «Редакція міського радіомовлення», [PERSON] , ГО «Журналістська агенція «Трускавець онлайн», [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги позивачі [PERSON] та [PERSON] обґрунтували тим, що вони, займаючись громадською діяльністю, приймаючи активну участь у суспільно-політичному житті міста Трускавця, являються членами команди колишнього міського голови Трускавця - [PERSON] , а [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, директором ТОВ «Альфа» та головою Асоціації роботодавців і підприємців м. Трускавця, тому вони [INFO] були присутні в Народному домі м.Трускавця під час звіту Трускавецького міського голови [PERSON]. в якості представників опозиції, і в тому числі в якості представників команди, очолюваної колишнім Трускавецьким міським головою [PERSON] . При цьому, позивачі в ході даного публічного міроприємства намагались висловити свою позицію, ставити запитання міському голові. Позивачів змусив звернутися до суду за захистом свого немайнового права виступ в ефірі рубрики «Точка зору» КП «Трускавецьке радіомовлення» головного редактора [PERSON] , який відбувся [INFO] та містив відверту брехню. Так, у зазначеному виступі під назвою «[INFO]» відповідач [PERSON] особисто озвучив таке: «Всі ті ж особи - група підтримки [PERSON] - з 'явилися у Народному домі під час звіту міського голови [PERSON]. Аж п`ятеро. Старі обличчя приїлися вже. Ну скільки можна випускати на амбразуру ту ж [PERSON]. Така собі пані [PERSON] , лікар-психіатр, написала у «Трускавецькому віснику», буцімто агресивна поведінка [PERSON] носить ознаки параної. Не будемо сперечатися з професійним психіатром. Йому видніше, який ставити діагноз. Але ж, перепрошуємо, лікар, як нам здається, порушила одну з основних засад Гіппократа: не нашкодь! Ну хто ж тягне за язика шановну п.[PERSON], яка видає лікарську таємницю. Тепер [PERSON] ще запасеться відповідним документом і почне... Можна тільки здогадуватись, що нас чекає. Аякже, професійний психіатр сам поставив діагноз, значить, все можна. Але не про [PERSON] і її давно заїжджені пісеньки хотілося б поговорити. А про одного кумедного і, здається, явно не параноїдального чоловіка, який у кінці звіту міського голови теж вискочив мало не на сцену як [PERSON] з конопель і спробував щось викрикувати у бік владних мужів. Не здогадалися, хто це? [PERSON] випустив останню свою краплену карту з колоди - такого собі [PERSON] , який донедавна займав посаду заступника керівника водоканалу. Поки колектив, розібравшись, що цей панок працює на розвал підприємства, щоби довести його до зубожіння, а потім разом з [PERSON] приватизувати його, взяв того за виворіт та копнув у п "яту точку. Та так боляче, що той і досі не може отямитись: пропала зарплата в 12 тисяч гривень, пропали всі владні повноваження від ролі сірого кардинала, яким він був при [PERSON] . Тепер він ніхто. Так собі, просто підприємець. Здивували самі викрики, якими [PERSON] апелював до публіки: «Вас обманюють!», «Кому ви вірите?». А нам згадалися зовсім недавні часи, коли [PERSON], ще будучи першим комсомольцем у Бориславі, раптом виявив пропажу комсомольських грошей. Невдовзі у нього звідкись з 'явився стартовий капітал для бізнесу. Починав з продажу горілки, і відразу попався на тому, що продавав фальсифікат. Прокуратура тоді навіть порушила кримінальну справу, але [PERSON] обійшовся тільки переляком. Не знаємо, давав хабара чи ні, за руку ніхто не спіймав, то ж не будемо наговорювати на людину. Бо невдовзі [PERSON] стає обласним депутатом, правда, не за мажоритаркою, а за списками «Народного фронту», продовжує займатись бізнесом. [PERSON] виділяє тому земельку під спорудження офісів - треба ж було віддячитись тому за вибори. А [PERSON] знову попадає в халепу - бере кредити і... не може віддати. Кажуть, що [PERSON] навіть хотів накласти на себе руки... Отакі то сторінки з історії життєпису одного з найближчих людей [PERSON]. І не кажіть, що не знали всіх подробиць з їх біографії, коли ці особи ще раз підуть на вибори.» В подальшому, засновник Громадської організації «Журналістська агенція «Трускавець онлайн» [PERSON] в мережі Інтернет на каналі Youtube інтернет ресурсу «Трускавець онлайн» (електронна адреса/ [INFO] ) 01.03.2017 року розмістив відеоролик під назвою « [INFO] », у якому було озвучено згаданий вище виступ відповідача [PERSON] з транслюванням фотографій позивача [PERSON] та [PERSON] , що створило у глядачів однозначне враження, що спірний виступ по радіо стосується саме позивачів. Зазначений відеоролик набрав 1 200 переглядів. Аналогічно засновник Громадської організації «Журналістська агенція «Трускавець онлайн» [PERSON] в мережі Інтернет на своїй сторінці в соціальній мережі Facebook (електронна адреса: [INFO] ), на сторінці Громадської організації «Журналістська агенція «Трускавець онлайн» в соціальній мережі Facebook (електронна адреса: [INFO] ), а також в мережі Інтернет на сторінці групи «Міська рада Трускавець» (електронна адреса: [INFO] ) та на сторінці групи Трускавецька політика» (електроннаадреса: [PERSON] ) 01.03.2017 року розмістив згаданий відеоролик із фотографією позивачів. Позивачі вважають, що в спірних матеріалах хоча і не вказано конкретних прізвищ, імен та по батькові, проте незаперечно ідеться саме про позивачів, оскільки лише вони: [PERSON] (в спірних матеріалах під іменем « [PERSON] ») та [PERSON] (в спірних матеріалах під іменем « [PERSON] ») були присутні [INFO] в Народному Домі , як члени команди колишнього Трускавецького міського голови [PERSON], під час звіту діючого Трускавецького міського голови [PERSON].; оскільки лише вони вчиняли конкретні дії, які описані в спірній трансляції, а саме: намагались вийти на сцену, щоб задати міському голові [PERSON] запитання, що стосуються його доповіді, а також висловлювались в його адресу; оскільки в спірній трансляції ідеться про конкретні події із життя саме позивачів, які не можуть стосуватись інших осіб. Позивачі вважають, що відповідачами впродовж лютого-березня 2017 року щодо них поширювалася недостовірна та негативна інформація, яка носила характер фактичних тверджень і внаслідок чого було порушено особисті немайнові права позивачів, а саме: на повагу до гідності та честі (ст.297 Цивільного кодексу України). Одночасно, твердження відповідача [PERSON] 28.02.2017 року на засіданні депутатської комісії з питань законності, етики та регламенту Трускавецької міської ради про зворотне, а також про те, що спірний виступ по радіо є вигадкою і являється фейлетоном не заслуговують на будь-яку увагу. Заподіяння позивачам внаслідок описаних вище дій відповідачами моральної шкоди полягає в тому, що позивачі перенесли сильні душевні переживання психологічний дискомфорт, почуття приниження, постійного неспокою, невпевненості у завтрашньому дні. Завдана позивачам моральна шкода полягає ще й порушенні їх нормальних життєвих зв`язків та у застосуванні додаткових зусиль для організації свого повсякденного життя. Відповідачі виставили позивачів як аморальних та соціально небезпечних осіб, в тому числі і в очах їх знайомих, а тому, позивачам приходилось неодноразово виправдовуватись, щоб реабілітувати своє чесне ім`я. Тим більше, що позивачі займаються громадською діяльністю, приймають активну участь в суспільно-політичному житті міста Трускавця. Так, як позивач [PERSON] на даний час являється публічною особою, а саме: фізичною особою-приватним підприємцем, директором ТОВ «Альфа» м.Трускавця, добросовісним платником податків та головою Асоціації роботодавців і підприємців м.Трускавець, волонтером. [PERSON] на даний час також являється публічною особою, а саме фізичною особою-приватним підприємцем та головою Громадської організації «Рада міста», волонтером, нагороджена подякою Мостиського прикордонного загону за вагомий внесок у справу захисту інтересів України на її державному кордоні та надання благодійної допомоги. Посилаючись на зазначені обставини, позивачі [PERSON] та [PERSON] просять суд визнати негативними, недостовірними, такими, що порушують їх права і свободи, ганьблять честь, гідність, ділову репутацію [PERSON] та [PERSON] та спростувати зазначені відомості і стягнути солідарно з відповідачів на їх користь у відшкодування заподіяної їм моральної шкоди грошові кошти в розмірі 60 000,00 грн., а саме по 30 000,00 грн. кожному. Стягнути з відповідачів судові витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 14 000,00 грн. Позивач [PERSON] , крім вищезгаданих обгрунтувань, вказує, що створення та розповсюдження негативної та недостовірної інформації про позивачів [PERSON] та [PERSON] як членів його команди невизначеному колу осіб, мало на меті опорочити їх честь, гідність та ділову репутацію, а в кінцевому результаті мало на меті опорочити його - [PERSON] честь, гідність та ділову репутацію. Недостовірність, неправдивість поширеної відповідачами вищезазначеної негативної інформації, об`єктивна неможливість підтвердити її належними і допустимими доказами були завідомо відомі відповідачам. Безперечно, що метою цієї інформації, на думку позивача [PERSON] , є створення негативного ставлення з боку суспільства до позивачів, як до членів його команди та до позивача [PERSON] особисто. Два останніх речення у спірному виступі по радіо, а саме: «Отакі то сторінки з історії життєпису одного з найближчих людей [PERSON]. І не кажіть, що не знали всіх подробиць з їх біографії, коли ці особи ще раз підуть на вибори» остаточно переконують, що його фігурантами однозначно являються позивачі [PERSON] та [PERSON] , оскільки останні дійсно являються найближчими людьми із його, як колишнього Трускавецького міського голови, оточення і незмінними членами його команди. Одночасно, позивач [PERSON] стверджує, що не викликає будь-яких сумнівів те, що негативна та недостовірна інформація про те, що він, як колишній Трускавецький міський голова, ніби-то доводив Трускавецький водоканал до «зубожіння», щоб потім «приватизувати» його разом з позивачем [PERSON] та надавав позивачу [PERSON] землі Трускавецької громади для спорудження нежитлових (офісних) приміщень у вигляді вдячності за його участь в його, як міського голови, виборах, тобто ніби-то розраховувався з позивачем [PERSON] за надані останнім послуги йому особисто саме за рахунок майна, яке належить міській громаді, а не йому особисто, стосується позивача [PERSON] особисто, оскільки у спірному виступі вказується його прізвище та ім`я, а також посада, яку він займав - Трускавецький міський голова. Тому позивач [PERSON] просить суд, згадані відомості визнати такими, що ганьблять його честь, гідність, ділову репутацію, спростувати зазначені відомості та стягнути з відповідачів судові витрати. У відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] , заперечуючи проти позову, вказав, що в оскаржуваному виступі відсутні прізвища, ім`я, по-батькові позивачів, що не дає можливості встановити те, що інформація у виступі адресована саме їм. Позивачами не надано доказів того, що даний виступ стосується саме їх. Текст не є фактичним твердженням, а являється оціночним судженням дій вигаданих відповідачем персонажей « [PERSON] » і « [PERSON] », викладених у формі фейлетону. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Посилаючись на зазначені обставини, відповідач [PERSON] просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. У судовому засіданні представник позивачів - адвокат Крамар Ю.М. та позивачка [PERSON] підтримали позова з викладених у них підстав та просили позова задовольнити у повному обсязі. Додатково представник позивачів - адвокат Крамар Ю.М. пояснив, що неправдивість зазначеної недостовірної та негативної інформації повністю спростовується належним, допустимим та достовірним доказом - інформативним листом КГ «Трускавецька міська лікарня» за №436/02 від 23.03.2017 року, отриманим на запит адвоката від 16.03.2017 року, про те, що [PERSON] на обліку в лікаря-психіатра Трускавецької місько лікарні не перебуває. Що стосується діяльності [PERSON] на посаді виконавчого директора ТОВ «Трускавецький водоканал», [PERSON] на рівні області піднято питання відновлення експлуатації питного водосховища й вирішено його, тепер є гарантія того, що в разі аварії на водогоні зі Стрия, місто-курорт не залишиться без води. Також, за ініціативи [PERSON] було частково оптимізовано штатний розклад товариства, скорочено до 20% працівників, залучено кошти підприємців міста Трускавця на заміну водомереж міста на суму більше 2 млн. грн. Таким чином, діяльність позивача [PERSON] в проміжок часу з 03.06.2014 року по 21.09.2015 року на посаді виконавчого директора ТЗОВ «Трускавецький водоканал» пов`язана із його значними особистими досягнення як для самого товариства, так і для громади міста Трускавця і, аж ніяк, не пов`язана із доведенням товариства «до зубожіння» з метою його приватизації разом із колишнім міським головою [PERSON] , тобто із вчиненням злочину, передбаченого ст.219 КК України (умисне доведення до банкрутства). В даному випадку подібні звинувачення автора та виконавця спірного виступу - відповідача [PERSON] в адресу позивача [PERSON] є явно надуманими, голослівними та необгрунтованими. Крім того, позивач [PERSON] на посаді виконавчого директора ТЗОВ «Трускавецький водоканал» не отримував на руки зарплату в розмірі 12 тис. грн., а колектив товариства ніколи не виявляв йому недовіри та не ставив перед керівництвом чи засновниками питання про припинення із [PERSON] трудових відносин на тій чи іншій підставі. Крім того, представник позивачів зазначив, що [PERSON] з 01.11.1982 року по 26.06.1987 року працював в Бориславському міському комітеті Ленінської комсомольської спілки молоді УРСР, з 01.12.1993 року і по даний час являється засновником та директором ТЗОВ «Альфа», видом діяльності якої була оптова торгівля продуктами харчування та напоями, в тому числі і алкогольними напоями, а також впродовж 2010-2015 років дійсно був обраний депутатом Львівської обласної ради за списками партії «Народний фронт». Одночасно, недостовірність явно негативної інформації щодо позивача [PERSON] в частині того, що: «А нам згадалися зовсім недавні часи, коли [PERSON], ще будучи першим комсомольцем у Бориславі, раптом виявив пропажу комсомольських грошей. Невдовзі у нього звідкись з`явився стартовий капітал для бізнесу. Починав з продажу горілки, і відразу попався на тому, що продавав фальсифікат. Прокуратура тоді навіть порушила кримінальну справу, але [PERSON] обійшовся тільки переляком. Не знаємо, давав хабара чи ні, за руку ніхто не спіймав, то ж не будемо наговорювати на людину. Бо невдовзі [PERSON] стає обласним депутатом, правда, не за мажоритаркою, а за списками «Народного фронту», продовжує займатись бізнесом. [PERSON] виділяє тому земельку під спорудження офісів - треба ж було віддячитись тому за вибори. А [PERSON] знову попадає в халепу - бере кредити і... не може віддати. Кажуть, що [PERSON] навіть хотів накласти на себе руки...», повністю доводиться наступними доказами: -Довідкою Департаменту інформаційних технологій МВС України серії ИІК №0411695 про те, що [PERSON] , [INFO] станом на 23.03.2017 року до кримінальної відповідальності не притягувався, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. -Довідкою ПАТ АКБ «Львів» №150-18/12 від 21.03.2017 року про те, що ТОВ «Альфа» кредитну лінію №41 від 12.07.2007 року з лімітом кредитування 7 500 000 грн. погасило 01.07.2010 року в повному обсязі, заборгованість по кредиту відсутня. -Листом Трускавецької міської ради, одержаним на запит адвоката від 16.03.2017 року, із якого вбачається, що позивачу [PERSON] за час каденції міського голови [PERSON] не передавались безоплатно у власність та не надавались в оренду земельні ділянки в м.Трускавці під будівництво нежитлових приміщень (офісів). -Довідками ТЗОВ «Альфа» №4, №5 від 14.03.2017 року, Статутом ТОВ «Альфа», із у яких вбачається, що позивач [PERSON] на законних підставах заснував зазначене товариство та на законних підставах здійснював господарську діяльність. -Довідками Трускавецького відділення Дрогобицької ОДПІ №462/10/13-12-1300, №463/10/13-12-1300 від 21.03.2017 року, із яких вбачається, що на даний час засновники ТОВ «Альфа» [PERSON] та [PERSON] , як приватні підприємці, на законних підставах здійснюють підприємницьку діяльність та своєчасно сплачують в повному обсязі обов`язкові платежі в бюджет. Позивачка [PERSON] позов підтримала, просила його задовольнити, підтримала пояснення свого представника. В судовому засіданні додатково пояснила, що особисто не чула виступу [PERSON] по радіо [INFO]. Ідентифікувала себе з " [PERSON] ", бо була присутня на звіті міського голови [INFO]. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Багнюк І., проти позову заперечили, просили у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Представник відповідача адвокат Багнюк І.В. додатково пояснив, що оспорювана інформація є оціночними судженням автора, є його припущеннями, яка не підлягає доведенню, тому просить відмовити в задоволенні позовів. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Потічна Н.Ю., проти позову заперечили, просили у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Представник відповідача адвокат Потічна Н.Ю. додатково пояснила, що оспорювана інформація викланена у формі фейлетону, носить сатиричний характер та є оціночним судженням автора і не підлягає доведенню, тому просить відмовити в задоволенні позовів. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив суду, що у оспорюваних публікація під назвою « [PERSON] » слід розуміти саме його. Він є публічною особою. Також повідомив, що під час роботи у «Трускавецькому водоканалі» він зробив багато корисного для громади міста та не доводив товариство до банкрутства, не отримував жодної земельної ділянки від міської ради. Не має відношення до пропажі комсомольських грошей. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що позивачі є публічними особами. З радіовиступу відповідача [PERSON] він відразу зрозумів, що мова йде про позивачів, бо був на звіті міського голови. На земельній комісії він пояснював присутнім, що в радіопередачі йде мова про [PERSON] та [PERSON] , Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що з радіопередачі він впізнав [PERSON] , бо останній був керівником водоканалу і він з команди [PERSON] , а [PERSON] впізнав, бо вона теж з команди [PERSON] . На звіті міського голови він не був, лише читав його. Вважає поширену інформацію такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивачів. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що він є сином [PERSON] . Його мама та [PERSON] є публічними особами. З виступу він впізнав маму, бо вона є в команді [PERSON] . Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що є товаришем з дитинства з [PERSON] , а [PERSON] знає більш як 30 років. Свідок не чув про вкрадені гроші. Був присутнім на звіті міського голови. З публікації впізнав всіх позивачів. Вважає поширену інформацію такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивачів. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що є дочкою [PERSON] та з радіопередачі впізнала свого батька [PERSON] . Вона була присутня в Народному домі на звіті міського голови. Її дуже заділи слова про самогубство її батька. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] в Народному домі м.Трускавця міський голова [PERSON] звітував перед громадою міста про виконану роботу, де, серед інших, були присутні позивачі [PERSON] та [PERSON] , як представники опозиції до мера та представники команди колишнього міського голови м.Трускавця - позивача [PERSON] [INFO] головний редактор комунального підприємства Трускавецької міської ради «Трускавецьке радіомовлення»- відповідач [PERSON] вів ефір рубрики «Точка зору». У зазначеному виступі під назвою «[INFO]» відповідач [PERSON] особисто озвучив таке: «Всі ті ж особи - група підтримки [PERSON] - з`явилися у Народному домі під час звіту міського голови [PERSON]. Аж п`ятеро. Старі обличчя приїлися вже. Ну скільки можна випускати на амбразуру ту ж [PERSON]. Така собі пані [PERSON] , лікар-психіатр, написала у «Трускавецькому віснику», буцімто агресивна поведінка [PERSON] носить ознаки паранойї. Не будемо сперечатися з професійним психіатром. Йому видніше, який ставити діагноз. Але ж, перепрошуємо, лікар, як нам здається, порушила одну з основних засад [PERSON] : не нашкодь! Ну хто ж тягне за язика шановну п.[PERSON], яка видає лікарську таємницю. Тепер [PERSON] ще запасеться відповідним документом і почне... Можна тільки здогадуватись, що нас чекає. Аякже, професійний психіатр сам поставив діагноз, значить, все можна. Але не про [PERSON] і її давно заїжджені пісеньки хотілося б поговорити. А про одного кумедного і, здається, явно не параноїдального чоловіка, який у кінці звіту міського голови теж вискочив мало не на сцену як [PERSON] з конопель і спробував щось викрикувати у бік владних мужів. Не здогадалися, хто це? [PERSON] випустив останню свою краплену карту з колоди - такого собі [PERSON] , який донедавна займав посаду заступника керівника водоканалу. Поки колектив, розібравшись, що цей панок працює на розвал підприємства, щоби довести його до зубожіння, а потім разом з [PERSON] приватизувати його, взяв того за виворіт та копнув у п "яту точку. Та так боляче, що той і досі не може отямитись: пропала зарплата в 12 тисяч гривень, пропали всі владні повноваження від ролі сірого кардинала, яким він був при [PERSON] . Тепер він ніхто. Так собі, просто підприємець. Здивували самі викрики, якими [PERSON] апелював до публіки: «Вас обманюють!», «Кому ви вірите?». А нам згадалися зовсім недавні часи, коли [PERSON], ще будучи першим комсомольцем у Бориславі, раптом виявив пропажу комсомольських грошей. Невдовзі у нього звідкись з 'явився стартовий капітал для бізнесу. Починав з продажу горілки, і відразу попався на тому, що продавав фальсифікат. Прокуратура тоді навіть порушила кримінальну справу, але [PERSON] обійшовся тільки переляком. Не знаємо, давав хабара чи ні, за руку ніхто не спіймав, то ж не будемо наговорювати на людину. Бо невдовзі [PERSON] стає обласним депутатом, правда, не за мажоритаркою, а за списками «Народного фронту», продовжує займатись бізнесом. [PERSON] виділяє тому земельку під спорудження офісів - треба ж було віддячитись тому за вибори. А [PERSON] знову попадає в халепу - бере кредити і... не може віддати. Кажуть, що [PERSON] навіть хотів накласти на себе руки... Отакі то сторінки з історії життєпису одного з найближчих людей [PERSON]. І не кажіть, що не знали всіх подробиць з їх біографії, коли ці особи ще раз підуть на вибори.» Також в подальшому, засновник Громадської організації «Журналістська агенція «Трускавець онлайн» [PERSON] в мережі Інтернет на каналі Youtube інтернет ресурсу «Трускавець онлайн» (електронна адреса/ [INFO] ) 01.03.2017 року розмістив відеоролик під назвою « [INFO] » розбирали на регламентній комісіїї», у якому було озвучено згаданий вище виступ відповідача [PERSON] з транслюванням фотографій позивача [PERSON] та [PERSON] . Аналогічно засновник Громадської організації «Журналістська агенція «Трускавець онлайн» [PERSON] в мережі Інтернет на своїй сторінці в соціальній мережі Facebook (електронна адреса: [INFO] ), на сторінці Громадської організації «Журналістська агенція «Трускавець онлайн» в соціальній мережі Facebook (електронна адреса: [INFO] ), а також в мережі Інтернет на сторінці групи «Міська рада Трускавець» (електронна адреса: [INFO] ) та на сторінці групи Трускавецька політика» (електронна адреса: [INFO]) 01.03.2017 року розмістив згаданий відеоролик із фотографією позивачів. Відповідно до статті 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Згідно положень частин 1-3 ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ч. 1, 2 ст.299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Відповідно до ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Згідно ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Аналогічні положення містяться і у міжнародних актах з прав людини. Зокрема, у ст.12 Загальної декларації прав людини Генеральної Асамблеї від 10.12.1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання в його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканість його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань. Статтею 19 Декларації проголошене право кожної людини на свободу переконань i на вiльне їх виявлення; це право включає свободу безперешкодно дотримуватися своїх переконань та свободу шукати, одержувати i поширювати iнформацiю та ідеї будь-якими засобами i незалежно вiд державних кордонiв. Міжнародним пактом про громадянські і політичні права ООН від 16.12.1966 року встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь та репутацію (п. 1 ст. 17). Відповідно до Преамбули Загальної Декларації прав людини визнання гідності, яка властива всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Статтею 3 Конституції України закріплено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст.32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (ч.1ст.34 Конституції України). При цьому, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір (ч. 2ст. 34 Конституції України). Аналогічні положення містяться і в ч. 1ст. 302 ЦК України. Відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Під поняттям честі слід розуміти особисте немайнове благо, що є позитивною соціальною оцінкою особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності поведінки до загальноприйнятих уявлень про добро і зло та усвідомлення особою цієї оцінки. Під поняттям гідності слід розуміти чинник моральної свідомості, який, водночас, відображає моральне ставлення індивіда до самого себе та суспільства до нього. У свою чергу, діловою репутацією є усталена оцінка фізичної особи, що ґрунтується на наявній інформації про її позитивні та негативні суспільно значимі діяння у певній сфері, що відома оточуючим. Інформація - відомість про стан справ або про деякі події, факти; з мовної точки зору така інформація може бути висловлена у формі твердження або припущення. Інформація у формі твердження може бути перевірена, чи відповідає вона дійсності. Факт - істинна подія або явище, яке існувало чи існує в реальності. Факт повинен мати матеріальні свідчення свого існування. Оціночні судження (твердження) - висловлювання, що, як правило, неможливо верифікувати (перевірити на відповідність дійсності) через відсутність якихось критеріїв. Твердження, це думка, положення, висловлення, що стверджує що-небудь. Твердження про факти чи події або констатації фактів і подій розпізнаються в тексті за відсутності в реченні маркованості спеціальними вставними конструкціями та прислівниками, що виражають невпевненість, сумнів, або за наявності маркованості конструкціями, що підкреслюють вірогідність повідомлюваного (напр., відомо, точно, достеменно, без сумніву, фактично тощо). Твердження можуть бути істинними й хибними. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Так, згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України у пункті 5 Постанови від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права. Пунктом 9 цієї Постанови встановлено, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Пунктом 15 цієї Постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено, що «юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь - який спосіб; б) поширена інформація стосується певної-фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право» ( Верховний Суд у постанові від 10.07.2018 р. в справі № 910/15148/17 зазначив, що за відсутності хоча б однієї з наведених обставин підстави для задоволення позовних вимог відсутні). При вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації забезпечується баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Тобто, для розгляду даної категорії справ судам необхідно встановити: чи мало місце поширення відповідачами інформації; чи стосувалася поширена інформація позивача; чи є підстави для визнання поширеної інформації недостовірною, тобто такою, що не відповідає дійсності; чи призвело поширення інформації до порушення особистих немайнових прав позивача. Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно достатті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в України, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки. Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. Відповідно до роз`яснень, викладених у абзацах 3, 5 пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обгунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду. Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обгунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. З аналізу тексту радіовиступу відповідача [PERSON] , а також публікацій в соціальній мережі facebook та Youtube, суд приходить до висновку, що не можливо чітко встановити, що вони стосуються відповідачів [PERSON] та [PERSON] , оскільки назви « [PERSON] » і « [PERSON] » не дають можливості однозначно ідентифікувати осіб, яких вони стосуються. Лише шляхом припущень, через певну відомість осіб позивачів у зв`язку з активною підприємницькою та громадською діяльністю, за умови участі у звіті міського голови [PERSON] [INFO], можна припустити, що публікація адресована саме позивачам по справі [PERSON] та [PERSON] . Що стосується позивача [PERSON] , то суд приходить до висновку, що зі змісту виступу «[INFO] », можливо встановити, що оспорювана розповсюджена інформація адресована саме йому. Однак така інформація відносно нього вочевидь носить оціночний, а не негативно стверджувальний характер. При цьому, аналіз змісту вказаної радіопередачі вказує на те, що її автор висловлює оціночні судження, припущення, щодо ситуації, яка склалася навколо вказаного звіту голови, а також свою особисту думку щодо обставин, які там відбувалися. До того ж, характер викладу інформації у передачі свідчить про те, що її автор висловлює, припущення свої особисті думки та надає оцінку подіям, про що свідчать, зокрема, наступні фрази, використані автором: «буцімто агресивна поведінка [PERSON]..», «можна тільки здогадуватись, що нас чекає..», «Не знаємо, давав хабара чи ні, за руку ніхто не спіймав, то ж не будемо наговорювати на людину», «Не будемо сперечатися з професійним психіатром. Йому видніше, який ставити діагноз. Але ж, перепрошуємо, лікар, як нам здається, порушила одну з основних засад Гіппократа: не нашкодь!» Не можливо однозначно зрозуміти що мав на увазі автор та встановити фактичні обставини та перевірити їх з висловів: «… Старі обличчя приїлися вже», «Така собі пані [PERSON] , лікар-психіатр, написала у «Трускавецькому віснику», «буцімто агресивна поведінка [PERSON] носить ознаки паранойї.», «Аякже, професійний психіатр сам поставив діагноз, значить, все можна.», «Поки колектив, розібравшись, що цей панок працює на розвал підприємства, щоби довести його до зубожіння, а потім разом з [PERSON] приватизувати його,…» , « пропала зарплата в 12 тисяч гривень, пропали всі владні повноваження від ролі сірого кардинала, яким він був при [PERSON] . Тепер він ніхто. Так собі, просто підприємець.», «А нам згадалися зовсім недавні часи, коли [PERSON], ще будучи першим комсомольцем у Бориславі, раптом виявив пропажу комсомольських грошей. Невдовзі у нього звідкись з 'явився стартовий капітал для бізнесу. Починав з продажу горілки, і відразу попався на тому, що продавав фальсифікат. Прокуратура тоді навіть порушила кримінальну справу, але [PERSON] обійшовся тільки переляком.», «[PERSON] виділяє тому земельку під спорудження офісів - треба ж було віддячитись тому за вибори. А [PERSON] знову попадає в халепу - бере кредити і... не може віддати. Кажуть, що [PERSON] навіть хотів накласти на себе руки...». Таким чином, з огляду на характер викладу інформації автором передачі, відповідачем по справі - [PERSON] та відповідачем [PERSON] в соціальній мережі facebook та Youtube, суд дійшов висновку, що висвітлена інформація є оціночними судженнями автора, його особистою думкою та критикою, яка ґрунтується на особистих припущеннях та не містить фактичних даних, її зміст є надто загальним, не дозволяє здійснити конкретних висновків. Така інформація містить в собі сатиру та алегорію, вона є припущенням, її не можна перевірити на достовірність. Оспорювана публікація не містить жодних фактичних даних, має характер оціночних суджень, за висловлення яких особа не може бути притягнута до відповідальності, в тому числі цивільно-правової. Аналіз вищезазначеного національного законодавства та статті 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. Крім того, в рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 10. Крім того, позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також їхній представник у позовних заявах та у судовому засіданні стверджували, що вони є громадськими діячами, беруть активну участь у політичному житті міста, являються публічними особами, що і ствердили у судовому засіданні допитані свідки. У разі, якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). (Правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 757/47672/18, провадження № 61-10385св20). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Як зазначалось вище, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» при розгляді справ суди застосовують Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Так, статтею 10 Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. ЄСПЛ на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. У рішенні від 07 лютого 2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» ЄСПЛ вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується. У справах «Лінгенс проти Австрії» (1986 року); «Обершлік проти Австрії» (1991 року), у яких йшлось про публічну критику політиків, ЄСПЛ дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів. З аналізу вказаних рішень вбачається, що ЄСПЛ вважає порушенням статті 10 Конвенції з прав людини задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики. У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Таким чином, оскільки позивачі, є публічними особами, а тому є свідомо відкриті для прискіпливого контролю за ними як з боку активістів, так і пересічних громадян. Крім того, враховуючи публічний статус позивачів та те, що поширена інформація стосувалася публічної діяльності та мала суспільний інтерес, позивачі повинні бути терпимими до публічної критики, межа якої є ширшою від критики пересічних осіб. Разом із тим частиною першою статті 30 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» передбачено, що журналіст має право шукати, одержувати і поширювати інформацію. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року). Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї, громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій. Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (GAZETA UKRAINA-TSENTR v. UKRAINE, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року). Отже, оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи або органу державної влади є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Вказані особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 761/13926/17 (провадження № 61-6669св19), від 11 вересня 2019 року у справі № 757/40646/17-ц (провадження № 61-8718св19), від 13 листопада 2019 року у справі № 758/2393/16-ц (провадження № 61-11119св18). Із наданих позивами доказів не вбачається приниження відповідачами їх честі, гідності та ділової репутації, не вбачається адресність поширеної інформації відносно позивачів [PERSON] та [PERSON] , а лише є вираженням суб`єктивної думки і погляду автора, не містять фактичних даних, які можна перевірити, а отже, відповідно до ст.277 ЦК України та ст.30 Закону України «Про інформацію» такі судження не підлягають спростуванню та за їх поширення не настає відповідальність у виді стягнення моральної шкоди. Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та у задоволенні позовів слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed