Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-24 00:00:00

13 березня 2017 року [PERSON] в інтересах неповнолітнього [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Барвінківської міської ради Харківської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом та за правом представлення. В обґрунтування позовної заяви зазначила, що [INFO] року помер батько [PERSON] - [PERSON], після смерті якого залишилось майно, яке складається з 1/3 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. У встановлений законом строк [PERSON], а також [PERSON] - мати померлого, спадщину прийняли. [INFO] року померла [PERSON], спадщину після якого прийняли онук [PERSON] та її донька [PERSON] Як вказує позивач, частка [PERSON] у спадковому майні, а саме - квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], складає 5/8. Проте виконуючою обов'язки державного нотаріуса Барвінківської державної нотаріальної контори Харківської області у видачі свідоцтва на зазначене майно [PERSON] було відмовлено, через відсутність правовстановлюючих документів на нього. Позивач посилаючись на те, що іншим шляхом отримати правовстановлюючий документ на квартиру, а також оформити спадщину спадкоємець не має можливості, просила позов задовольнити. Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 20 березня 2017 року до участі у справі за клопотанням [PERSON] було залучено в якості співвідповідача [PERSON]. В судовому засіданні позивач позов підтримала, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Представник Барвінківської міської ради Харківської області в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Відповідач [PERSON] проти позову заперечувала, посилаючись на те, що вимоги позивача є необґрунтованими та не відповідають нормам чинного законодавства України та звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про перерозподіл спадкового майна та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, посилаючись на те, що після смерті [INFO] року її батька [PERSON], відкрилася спадщина, яка складалася з права власності на 1/3 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], а також грошового вкладу з нарахованими відсотками та компенсаціями. Вона, [PERSON], разом з [PERSON] та [PERSON] звернулись своєчасно до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини. Разом з тим, 18 листопада 2008 року вона отримала тільки свідоцтво про право на ? частку грошового вкладу з належними відсотками та компенсаціями за заповідальним розпорядженням, реєстровий № 4352. Проте 1/3 частина квартири, яка належала померлому батьку, була поділена порівну між іншими спадкоємцями - [PERSON] та [PERSON], яким були видані свідоцтва про право на спадщину за законом. Згодом, [INFO] року помер [PERSON], після його смерті спадщину прийняли його матір [PERSON] та син [PERSON] [INFO] року померла [PERSON] - бабуся [PERSON] Після її смерті вона, позивач за зустрічним позовом, та відповідач за зустрічним позовом спадщину прийняли, в Барвінківський державній нотаріальній конторі відкрита спадкова справа № 148/2015. Посилаючись на положення ч.1 ст. 1280 ЦК України, відповідно до якої, якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці, вона підлягає перерозподілу між ними, [PERSON] просила скасувати свідоцтва про право на спадщину за законом №4354 та № 4358, видані 18 листопада 2008 року Барвінківською державною нотаріальною конторою Харківської області [PERSON] та [PERSON], та визнати за нею право власності на 4/9 частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON], проти задоволення вимог зустрічного позову [PERSON] заперечувала, просила відмовити їй у задоволенні позовних вимог у зв'язку зі спливом строку позовної давності, оскільки вважає, що з 18 листопада 2008 року розпочався перебіг позовної давності. Заслухавши пояснення позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом, а також відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку про часткове задоволення первісного та зустрічного позовів, зважаючи на наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно до ч.2 ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. На підставі ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами. Які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованих Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), що положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». На підставі ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] помер [INFO] року, що підтверджується фотокопією свідоцтва про його смерть серії [NUMBER], виданого 07 квітня 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Барвінківського районного управління юстиції у Харківській області. Як убачається з копії матеріалів спадкової справи №215/2008 після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складалася з права власності на 1/3 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], а також грошового вкладу з належними відсотками та компенсаціями, що знаходиться в філії Ізюмського відділення Ощадбанку №0492/062 м. Барвінкове Харківської області рахунку № [NUMBER]. [PERSON] на випадок своєї смерті розпорядився своїм правом на вклад у банку (фінансовій установі) зробивши відповідне розпорядження, на підставі статті 1228 ЦК України, а саме - вищезазначений грошовий вклад з належними відсотками та компенсаціями в рівних частинах заповів дочці - [PERSON] та сину [PERSON] Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як передбачено ч. 1 ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Спадкоємцями [PERSON] за заповітом (заповідальним розпорядженням) були - донька [PERSON] та син [PERSON] Ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом після померлого [PERSON], відповідно до ст. 1261 ЦК України, мали - дружина [PERSON], син [PERSON] та донька [PERSON] Положення ч. ч. 1-4 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України вказують на те, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори за місцем її відкриття або шляхом проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Фактично, на підставі ч.3 ст. 1268 ЦК України, спадщину після смерті [PERSON] прийняли дружина - [PERSON], а також син - [PERSON], що підтверджено відповідними заявами від 19 травня 2008 року та від 18 листопада 2008 року. Відповідно до ч. 2 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Частиною 2 ст. 1272 ЦК України передбачено, що за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Як зазначено у заявах [PERSON] та [PERSON] від 18 листопада 2017 року, вони надали письмову згоду для прийняття спадщини, охопленої заповідальним розпорядженням, [PERSON], яка строк для прийняття спадщини, передбачений ч. 1 ст. 1270 ЦК України, пропустила. 18 листопада 2008 року [PERSON] та [PERSON] були видані свідоцтва про право на спадщину, зареєстровані в реєстрі № 4358 та №4354, відповідно яких кожен з них є спадкоємцями ? частки майна [PERSON], яке складається з 1/3 частини квартири розташованої за адресою: [ADDRESS]. Крім того, [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповідальним розпорядженням на ? частку грошового вкладу з належними відсотками та компенсаціями, що знаходиться в філії Ізюмського відділення Ощадбанку №0492/062 м. Барвінкове Харківської області, рахунок №9155101443. Також, 18 листопада 2008 року [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповідальним розпорядженням, зареєстрованого в реєстрі за № 4352, з якого вбачається, що вона є спадкоємцем ? частки грошового вкладу з належними відсотками та компенсаціями, що знаходиться в філії Ізюмського відділення Ощадбанку №0492/062 м. Барвінкове Харківської області на рахунку №9155101443. Матеріалами справи також встановлено, що [PERSON] помер [INFO] року, що підтверджується фотокопією про свідоцтва про його смерть, серії [NUMBER], виданого повторно 13 грудня 2015 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Барвінківського районного управління юстиції Харківської області (а. с. 11). Спадщину після померлого [PERSON] прийняли його син - [PERSON], а також його мати - [PERSON], що вбачається із копій матеріалів спадкової справи №3/2013. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №80174546 від 13 лютого 2017року, [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], частка власності кожного становить 1/2 (а.с.23). Крім того, в судовому засіданні встановлено, що [INFO] року померла [PERSON], що вбачається з наданої фотокопії свідоцтва про смерть, серії І-ВЛ № 499239, виданого 02 червня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Барвінківського районного управління юстиції у Харківській області (а. с. 12). Після смерті [PERSON] була заведена спадкова справа №148/2015, копія якої була надана виконуючою обов'язки завідувача Барвінківської державної нотаріальної контори Харківської області. З матеріалів наданої справи вбачається, що спадщину після смерті [PERSON] прийняли її онук [PERSON], а також донька, відповідач за первісним позовом, [PERSON] В судовому засіданні знайшли своє підтвердження твердження позивача за первісним позовом стосовного того, що [PERSON] дійсно звертався до державного нотаріуса Барвінківської державної нотаріальної контори Харківської області з заявою про отримання свідоцтв на право на спадщину за законом після померлого батька [PERSON], а також свідоцтва про право на спадщину за правом представлення після померлої [PERSON], проте у видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено, у зв'язку з відсутністю у останнього правовстановлюючого документа на спадкове майно, що вбачається з відповіді на заяву щодо оформлення спадщини за законом №181/02-17 від 14 лютого 2017 року (а. с. 20). Відповідно до п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Виходячи із змісту ст. ст.391,392 ЦК України, у разі смерті власника нерухомого майна, щодо якого правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна вирішується в судовому порядку. Відповідно до Постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23.01.2013 року у справі № 6-164цс12, зазначено, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої права володіння та користування спадковим майном відповідно до гл. 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно щодо якого відсутній правоустановлюючий документ, спадкоємець може захищати свої права відповідно до ст. 392 ЦК України. Відповідно до частини п'ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно частини третьої статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. В силу ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як передбачено ч.1 ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. В судовому засіданні достовірно встановлено, що [PERSON] за законом є спадкоємцем першої черги після померлого [PERSON], відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України, та спадкоємцем за правом представлення, згідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України, після померлої баби [PERSON], та спадкує ту частку її спадщини яка б належала за законом його батьку - [PERSON], якби він був живим на час відкриття спадщини. Відповідачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом [PERSON] заявлено вимогу, щодо скасування виданих свідоцтв про право на спадщину, зареєстрованих в реєстрі за № 4358 та №4354, виданих на ім'я [PERSON] та [PERSON] Щодо цієї вимоги зустрічного позову [PERSON] суд зазначає наступне. Відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачою свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб. Законним представником відповідача за зустрічним позовом подано заперечення на зустрічний позов, де зазначено, що остання просить застосувати строк позовної давності до вимог [PERSON], оскільки вважає, що про порушення свого права на спадщину остання дізналася 18 листопада 2008 року. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Згідно зі ст. 256 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність, за визначенням статті 256 ЦК України, - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України. Частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Відповідно до положень ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. Як вже було встановлено судом, спірні свідоцтва про право на спадщину, яка відкрилась після смерті померлого [PERSON] та складається з 1/3 частини квартири розташованої за адресою: [ADDRESS], були видані 18 листопада 2008 року. У зв'язку з вищезазначеним, строк у межах якого [PERSON] могла звернутись до суду за захистом свого права на спадщину, закінчився у листопаді 2011 року, тобто більш ніж 6 років тому. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. За таких обставин суд приходить до висновку , що законним, обґрунтованим, постановленим з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, буде рішення про відмову у задоволенні позовних вимог зустрічного позову в частині скасування свідоцтв про право на спадщину № 4358 та №4354. Судом було встановлено, що до складу спадщини, що відкрилась після смерті [PERSON], ввійшло право власності на ? частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. У зв'язку з цим, спадкоємцем ? частки цього майна є [PERSON], спадкоємцем якому належить рівнозначна частка спадкового майна є [PERSON] Аналізуючи зазначене, суд встановив, що [PERSON] належала ? частина спірної квартири, а також вона успадкувала після померлого сина ще ? частку ? частини спадкового майна після сина, а тому до складу спадщини, яке залишилось після її смерті, увійшло право власності на ? вищезазначеної квартири, отже сама ця її частина підлягає перерозподілу між її спадкоємцями - донькою [PERSON] та онуком [PERSON], в рівних частках - по 3/8 кожному. Таким чином, приймаючи до уваги те, що визнання права власності на спадкове майно є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, суд вважає, що вимоги [PERSON] про визнання права власності на 5/8 частини спірної квартири обґрунтовані, оскільки відсутність у спадкодавця оригіналу документу про права власності на нерухоме майно, унеможливлює оформлення спадкових прав спадкоємця у нотаріальному порядку. Разом з тим, первісний позов [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітнього сина [PERSON], до Барвінківської міської ради Харківської області та [PERSON] про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом та за правом представлення підлягає частковому задоволенню. Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного суду «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 № 2, роз'яснено, що пред'явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України. У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред'явлено позов, і позивач не погоджується на її заміну, суд залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача з власної ініціативи. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Зазначений спір про визнання права власності на нерухоме майно є спором про спадкування. У зв'язку з цим належним відповідачем у зазначених спорах можуть бути лише спадкоємці, які прийняли спадщину, а тому, оскільки Барвінківська міська рада Харківської області, є неналежним відповідачем по справі, суд прийшов до висновку про відмову в первісному позові в цій частині. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] успадкувала після смерті своєї матері [PERSON] 3/8 частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] а тому позовні вимоги позивача за зустрічним позовом про визнання за нею права власності на 4/9 частки зазначеного нерухомого майна в порядку спадкування за законом підлягають частковому задоволенню. . Згідно ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені ним і документально підтверджені витрати по сплаті судового збору. Згідно п. 36 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір.

Outcome: partial