Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

22 грудня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» про захист прав споживачів, мотивуючи свої вимоги тим, що 10 грудня 2015 року між сторонами було укладено договір Фінансового лізингу №000168 з додатками, згідно якого предметом лізингу по даному договору є транспортний засіб: Geely MK Impress. За умовами даного договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу Geely MK Impress, зазначений у специфікації, що є додатком №3 до договору, у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Перед укладанням договору представник відповідача в усній формі роз'яснила йому, що він повинен спочатку сплатити передплату за транспортний засіб в сумі 18 140 гривень шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок лізингодавця, після чого з ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів лізингодавець передасть в користування предмет лізингу. Того ж дня ним було сплачено рахунок на суму 18 140 гривень із зазначенням призначення платежу «комісія за організацію». Зазначав, що представником відповідача не було роз'яснено призначення платежу, який виявився адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, а він вважав, що це часткова оплата вартості автомобіля. У договорі це передбачено, але у позивача не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надав йому достовірної інформації, завіривши в тому, що всі істотні умови договору він пояснив та спонукав позивача до підписання договору. Крім того, протягом обіцяних днів предмет лізингу так і не був переданий позивачу, з посиланням на те, що договором передбачено передачу автомобіля протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати адміністративного платежу, 50% від вартості предмету лізингу, комісії за передачу предмета лізингу, а сплачена сума в розмірі 18 140 гривень є комісією за організацію та оформлення договору. Вважав, що під час попередніх переговорів позивача введено в оману відповідачем щодо умов виконання договірних зобов'язань. Після підписання і вивчення змісту договору позивачу стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть, та можливості розірвати договір немає, оскільки договір зовсім не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача, що є порушенням прав позивача як споживача. Посилаючись, що умови договір лізингу є несправедливими у відповідності до Закону України «Про захист прав споживачів», просив визнати п.12.11 договору фінансового лізингу №000168 від 10 грудня 2015 року недійсним, розірвати договір та стягнути з відповідача сплачені кошти в сумі 18 140 гривень, комісію у розмірі 181,40 гривня, моральну шкоду та судовий збір у сумі 487,20 гривень. 19 лютого 2016 року рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області позовні вимоги задоволені частково. Розірвано договір фінансового лізингу №000168 від 10 грудня 2015 року укладений між [PERSON] до Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг». Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» на користь [PERSON] сплачені кошти у сумі 18 140 гривень, сплачену комісію у сумі 181,40 гривень та судовий збір у сумі 487, 20 гривень. В інший частині позовних вимог відмовлено. Не погодившись з рішенням суду відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, мотивуючи неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що посилання суду першої інстанції на те, що підставами для визнання договору недійсним є відсутність у відповідача ліцензії та статусу фінансової установи є безпідставними, тому що відповідач займається виключним видом господарської діяльності з надання послуг фінансового лізингу, на що має відповідний дозвіл, який встановлений законодавством та діяльність якого повністю контролюється Нацкомфінпослуг. Між сторонами був укладений договір фінансового лізингу, а ні договір про надання інших фінансових послуг, а тому відповідач не зобовязаний отримувати будь - який дозвіл або ліцензію, оскільки таке не передбачено законом. Крім цього, фінансовий лізинг не підлягає ліцензуванню, регулятором Нацкомфінпослуг не розроблялись ліцензійні умови надання фінансового лізингу і на даний час не видано жодної ліцензії з правом надання послуг фінансового лізингу. Відповідно до вимог ст..227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений без дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним, а не розірваним. У судове засідання апеляційної інстанції сторони не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про що свідчать телефонограми у матеріалах справи, які зареєстровані у журналі телефонограм за № № 2861, 2862 (а.с.158). Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Згідно апеляційної скарги відповідачем рішення суду оскаржується лише в частині розірвання договору фінансового лізингу та стягнення сплачених кошів позивачем, тому апеляційний суд відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в цій частині. В частинах визнання п.12.11 договору фінансового лізингу №000168 від 10 грудня 2015 року недійсним та стягнення моральної шкоди рішення суду сторонами не оскаржується. З матеріалів справи вбачається наступне. 10 грудня 2015 року між ТОВ "Євролізинг Україна " та [PERSON] було укладено договір Фінансового лізингу №000168 (з додатками), згідно п.3.1 - предметом лізингу по даному договору є транспортний засіб: Geely MK Impress, вартістю на час укладення договору 181 400 гривень (додаток №1 до договору) (а.с.15, 22) Пунктом 5.1 договору про фінансовий лізинг передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. Відповідно до додатку №2 до договору авансовий платіж складає 90 700 гривень, комісія за передачу 5 442 гривні (а.с.22,23). Згідно додатку №1 до лізингового договору комісія за організацію складає 10% - 18 140 гривень , щомісячний платіж 7 558,33 гривень (а.с.22, 23). Згідно квитанції від 10 грудня 2015 року позивачем було здійснено оплату за договором фінансового лізингу №000168 від 10 грудня 2015 року платіж в сумі 18 140 гривень (а.с.25). Відповідно до п.8.2 склад лізингових платежів: це перший та другий лізинговий платежі. Пунктом 8.2.1. лізингового договору, передбачений перший лізинговий платіж, який складається з комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладення цього договору відповідно до додатку №1; авансу ціни предмета лізингу, авансовий платіж, який визначений у додатку №1 до договору; комісійні винагороди за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця повязані з організацією передачі предмета лізингу, який визначений у додатку №2 до договору. Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги в частині розірвання між сторонами договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів, виходив з положень Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, суд виходив з положень Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та зазначив, що цей Закон регулює відносини, що виникають між учасниками фінансових послуг під час здійснення операцій з надання фінансових послуг, а тому договір фінансового лізингу у звязку з відсутністю у відповідача ліцензії для надання фінансових послуг порушує принципи добросовісності і справедливості. Укладення сторонами договору фінансового лізингу з застосуванням останнім нечесної підприємницької діяльності, ввело в оману позивача. Проте погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можна з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із розясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови « Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст.2 ЦПК , вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК , а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно всебічно зясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до умов ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм, (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно ч. 2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" за договором фінансового лізингу - лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 16 цього Закону передбачено, що сплата лізингових платежів здійснюється у порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Отже, згідно положень вищезазначеного закону, перелік можливих, обумовлених сторонами, лізингових платежів не є вичерпним. Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, який закріплено у пункті 3 статті 3 ЦК України. Згідно зі ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього ж кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У відповідності зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до частини першої та другої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом; договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Зі змісту договору фінансового лізингу укладеному між сторонами вбачається, що розірвання договору як ні за згодою сторін, так і не з ініціативи лізингоодержувача не передбачено, а тому звертаючись до суду з даним позовом з вимогою про розірвання договору, позивач зобовязаний був надати докази істотних порушень договору відповідачем, у відповідності до ч.2 ст.651 ЦК України. Згідно ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений в письмові формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно договору укладеного між сторонами предметом договору є автомобіль транспортний засіб: Geely MK Impress, вартістю на час укладення договору 181 400 гривень (п.1.1 Договору). Пунктом 5.1 договору про фінансовий лізинг передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. Відповідно до додатку №2 до договору авансовий платіж складає 90 700 гривень, комісія за передачу 5 442 гривні, комісія за організацію складає 10% - 18 140 гривень , щомісячний платіж 7 558,33 гривень (а.с.22, 23). Отже, сторони дійшли згоди, щодо ціни предмету лізингу . Підписавши договір фінансового лізингу, позивач погодився з його умовами, в тому числі і з вартістю предмету лізингу, отже до моменту розірвання договору сторони зобов'язані виконувати його умови. Виходячи з встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, апеляційний суд, оцінивши докази відповідно до ст. 212 ЦПК України, виходить з того, що відсутні правові підстави для розірвання оспорюваного договору фінансового лізингу та стягнення із товариства на користь позивача грошових коштів, оскільки позивач не довів порушень відповідачем істотних умов договору. Судом першої інстанції при задоволенні позовних вимог в частині розірвання договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів було вирішено питання про судові витрати, але у звязку із скасуванням рішення в цій частині та ухваленням нового про відмову у задоволенні цих позовних вимог, рішення суду в частині судових витрат також підлягає скасуванню. В частинах визнання п.12.11 договору фінансового лізингу №000168 від 10 грудня 2015 року недійсним та стягнення моральної шкоди рішення суду сторонами не оскаржується і тому залишається без змін. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з викладеним, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову [PERSON]Л в частині розірвання договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів.

Outcome: dismissed