Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

1.Позиція позивача. У квітні 2021 року до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська надійшла позовна заява [PERSON] до Комунального підприємства Кам`янської міської ради «Управляюча компанія по обслуговуванню житлового фонду», в якій він просить: - стягнути Комунального підприємства Кам`янської міської ради «Управляюча компанія по обслуговуванню житлового фонду» МФО 305299, код ЄДРПОУ 40418492, р/р [NUMBER] (UAN) в ПАТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , середній заробіток за весь період затримки розрахунку в сумі 48513 (сорок вісім тисяч п`ятсот тринадцять) гривень 71 копійку та витрати з оплати судового збору у сумі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що в період з 16.09.2019 року по 29.12.2020 року він перебував в трудових відносинах з відповідачем, які були припинені на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України. При звільненні йому не виплатили заробітну плату, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 19327,38 грн. Відповідачем у добровільному порядку не було проведено зі позивачем розрахунок по існуючій заборгованості, в зв`язку з чим він звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача заборгованості із заробітної плати. 18.01.2021 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська по справі № 199/243/21 було видано судовий наказ, та направлено його на виконання до Заводського відділу державної виконавчої служби міста Кам`янське Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. В рамках виконання відкритого виконавчого провадження повний розрахунок з позивачем був проведений 26.03.2021 року, що підтверджується випискою з карткового рахунку в AT КБ «ПриватБанк» від 01.04.2021 року. Згідно з пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, відповідач зобов`язаний виплатити мені, як позивачу, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. в інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середнього (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством на число календарних днів за цей період. Згідно виписки з карткового рахунку в AT КБ «ПриватБанк» від 01.04.2021 року середньомісячна заробітна плата за два повні останні календарні місяці роботи (за жовтень та листопад 2020 року) склала 17565,31 грн. За таких обставин, середньоденна заробітна плата позивача складає 836,44 грн. У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту розрахунку з позивачем, в рамках виконання відкритого виконавчого провадження Заводським ВДВС, (а саме з 30.12.2020 року по 25.03.2021 року) минуло 58 робочих днів, з Відповідача підлягає стягненню середній заробіток за вказаний період затримки в розрахунку, який складає 48513,71 грн., просить позов задовольнити у повному обсязі. 2. Позиція відповідача. Відповідач, Комунального підприємства Кам`янської міської ради «Управляюча компанія по обслуговуванню житлового фонду» про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, згідно з вимогами ст.130 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомив, судова повістка - виклик направлена відповідачеві на останню відому суду адресу і в силу ст.131 ЦПК України вважається доставленою, на підставі ст. 223 ЦПК України суд вважає причини неявки відповідача неповажними. 3. Процесуальні питання пов`язані з розглядом справи. 08 квітня 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська із позовом до Комунального підприємства Кам`янської міської ради «Управляюча компанія по обслуговуванню житлового фонду» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (а.с.2-3). Ухвалою судді від 12 квітня 2021 року по справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.14). У судове засідання Позивач [PERSON] , користуючись своїм правом, подав заяву в якій прохав розглянути справу без його участі, на позовних вимогах наполягає у повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення(а.с.28). Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений завчасно та належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення судової повістки та довідка відстеження відправлення про особисте вручення повістки-повідомлення (а.с.25, 30), причини неявки суду не повідомив, заяв та клопотань не подавав, своїм право на звернення із відзивом на позов не скористувався. Враховуючи приписи ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи та ухвалити рішення. Згідно з частиною 2\~статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. 4. Фактичні обставини встановлені судом. Позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з Комунального підприємства Кам`янської міської ради «Управляюча компанія по обслуговуванню житлового фонду» в період з 16.09.2019 року по 29.12.2020 року, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 11-12). При звільненні 29.12.2020 року [PERSON] . Відповідач не виплатив заробітну плату, у розмірі 19327,38 грн., що підтверджується довідкою № 4 виданою 12.01.2021 року в.о. директора КП КМР «УКОЖФ» А.Тарадіним (а.с.7). 18.01.2021 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська по справі № 199/243/21 було видано судовий наказ, яким було стягнуто з Комунального підприємства Кам`янської міської ради «Управляюча компанія по обслуговуванню житлового фонду» на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 19327,38 грн. (а.с.8-9). Відповідно до виписки з реєстру виконавчих проваджень, на підставі наказу було відкрито 18.02.2021 ВП № 6454398, яке на час звернення до суду завершено, боржником цього ВП є відповідач по справі (а.с.10) Відповідно до виписки АТ КБ «Приват Банк», позивачу 26 березня 2021 року виплачено 19327,38 грн. на виконання судового наказу у справі № 199/243/21 (а.с. 5-6). Згідно розрахунку наданого позивачем середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 48513,71 грн. (а.с.4). Статтею 223 Кодексу законів про працю України\~передбачено, зокрема, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Оскільки заборгованість по заробітній платі за вказаним судовим рішенням в сумі 19327,38 грн. була виплачена 26 березня 2021 року, а тому позивач звернувся до суду у встановлений законом строк з позовною заявою про стягнення середнього заробітку за затримку виплати вказаної заборгованості. 5. Правові норми законодавства застосовані судом. Встановленим у судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини, які регулюють трудові відносини. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до вимог\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з ч. 1\~ст. 21 КЗпП України\~трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ч. 3, 6\~ст. 43 Конституції України\~- Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно з приписами\~статті 94 КЗпП України\~та абзацу першого\~статті 1 Закону України «Про оплату праці»\~заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган за трудовим договором виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до\~ст.97 КЗпП України\~форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Відповідно до вимог\~ст.47 КЗпП України\~власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку, провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~ст.116 КЗпП України. Відповідно до ст.\~21\~Закону України\~«Про оплату\~праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст.\~22\~цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. ЄСПЛ неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 Конвенції є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Згідно зі\~ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніш наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України\~передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений ч.1\~ст.117 КЗпП України\~обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними у даному випадку є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Відповідно до\~ст.15 Закону України «Про оплату праці», госпрозрахункові підприємства самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників. Положеннями\~ст.\~5 Закону України «Про колективні договори і угоди»\~передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Відповідно до ч. 1\~ст. 24 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про оплату праці"\~структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат. До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до п. 20\~постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~- установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ст.117 КЗпП\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до п. 21\~постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~- При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100\~( 100-95-п ) (з наступними змінами і доповненнями). Згідно правового висновку, який викладено у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.01.2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст.\~117\~КЗпП України відповідальність. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Суд дійшов висновку про те, що затримка розрахунку сталася саме з вини відповідача. Відповідно до частини першої статті 117\~КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, за положеннями статті 117\~КЗпП обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Абзацом третім пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100\~встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно з п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної\~\~плати. Обов`язок власника або уповноваженого ним органом, передбачений\~ст.117 Кодексу законів про працю України, щодо виплати працівнику середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку є саме випадком збереження середньої заробітної плати. Згідно п. 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати\~\~нарахування\~\~виплат,\~що обчислюються\~\~ із\~\~ середньої заробітної плати за останні два місяці роботи,\~\~провадяться шляхом множення\~\~середньоденного\~\~(годинного)\~\~заробітку на число робочих днів/годин,\~\~а у випадках, передбачених\~\~чинним\~\~законодавством, календарних днів,\~\~які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна\~\~(годинна)\~\~заробітна\~\~плата\~\~визначається\~\~діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих\~\~робочих днів (годин),\~\~а\~\~у\~\~випадках, передбачених чинним законодавством, - на число\~\~календарних\~\~днів за цей період. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. 6. Висновки та мотиви прийнятого рішення. Позивач [PERSON] , 16 вересня 2019 року був прийнятий на посаду інспектора з контролю за якістю обслуговування конструктивних елементів будинку до Комунального підприємства Кам`янської міської ради «Управляюча компанія по обслуговуванню житлового фонду». 29 грудня 2020 року позивача звільнено з займаної посади за п. 1 ст. 36 КЗпП України. За час роботи у Відповідача, КП КМР «УКОЖФ» перед позивачем [PERSON] виникла заборгованість із виплати заробітної плати, яка згідно довідки № 4 від 12.01.2021 року складає 19\~327 (дев`ятнадцять тисяч триста двадцять сім) гривень 38 копійок. Відповідно до ч. 3, 6\~ст. 43 Конституції України\~- Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до вимог\~ст. 47 КЗпП України\~власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~ст. 116 КЗпП України. Згідно зі\~ст. 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України\~передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1\~статті 117 КЗпП України\~обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень\~статті 233\~Кодексу законів\~про працю\~України у взаємозв`язку з положеннями статей 117,\~237-1\~цього\~Кодексу\~роз`яснив, що за статтею 47\~КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади\~29.12.2020 року, відповідач КП КМР «УКОЖФ» не провів виплату позивачу всіх належних сум, а саме не виплатив заборгованість по заробітній платі. 18.01.2021 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська по справі № 199/243/21 було видано судовий наказ, яким стягнуто з Комунального підприємства Кам`янської міської ради «Управляюча компанія по обслуговуванню житлового фонду» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 19327,38 грн.. Відповідно до виписки АТ КБ «Приват Банк», позивачу 26 березня 2021 року зараховано 19327,38 грн. на виконання судового наказу у справі № 199/243/21. Враховуючи викладене, суд приходить висновку про наявність у [PERSON] права на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за період з 30.12.2020 року по 25.03.2021 року, тобто в межах заявлених позовних вимог, що узгоджується з ч.ч. 1,3\~ст. 13 ЦПК України. При цьому, середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці»за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 8\~лютого 1995\~року №\~100 (далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абзацу3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Пунктом 5 розділу ІV Порядку встановлено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Відповідно виписки з карткового рахунку від 01.04.2021 року АК КБ «Приватбанк», встановлено, що в жовтні та листопаді 2020 року (два повних місяці роботи перед звільненням) позивачеві нарахована заробітна плата в сумі 35130 (тридцять п`ять тисяч сто тридцять) гривень 62 копійки. В жовтні та листопаді 2020 року було 42 робочих днів, таким чином середній заробіток позивача складатиме: 35130,62 гривні : 42 дні = 836 (вісімсот тридцять шість) гривень 44 копійки. З урахуванням дати звільнення позивача середній заробіток за час затримки при звільненні становить 836,44 грн. Х 58 дні (кількість днів до фактичного розрахунку) = 48513 (сорок вісім тисяч п`ятсот тринадцять) гривень 71 копійка. Таким чином за період з 30 грудгя 2020 року по 25 березня 2021 року середній заробіток позивача складає: 48513 (сорок вісім тисяч п`ятсот тринадцять) гривень 71 копійка. Дана сума і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Метою покладення на роботодавця відповідальності, визначеної у\~статті 117 КЗпП України, у разі невиконання обов`язку провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Встановлений статтею 117\~КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9\~ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і дійшла висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. За таких обставин, суд має право, а не зобов`язаний, за певних умов, зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню. 7. Судові витрати. Як передбачено\~ст.133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від спати встановлюються законом. Відповідно до ч. 1ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, оскільки позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 908,00 грн (а.с. 1), то з відповідача на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908,00 грн., сплачений за позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Outcome: approved