Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-12 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] , [PERSON] , Снятинської міської ради про визнання права власності на 1/4 частку житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд. Позовні вимоги мотивувала тим, що на праві спільної часткової власності членів колгоспного двору [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належав житловий будинок з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що розташований в [ADDRESS] . Дане господарство відносилось до суспільної групи «колгоспний двір», в якому станом на 15.04.1991р. проживали вищевказані особи, а отже у відповідності до діючого на той час цивільного законодавства та п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995р. не втратили права власності на частку в майні даного колгоспного двору, коджному з них належало по 1/4 частині спірного майна. Головою даного колгоспного двору була [PERSON] .. У зв`язку з тим, що частки на право особистої власності не визначені, свідоцтво про право власності на спірне будинковолодіння було видане на [PERSON] .. [INFO] помер член колгоспного двору [PERSON] .. На день його смерті в житловому будинку були зареєстровані: [PERSON] - його дружина. Вона, позивачка, право власності на свою частку у майні колгоспного двору належним чином не оформила та не відмовилась від належної їй 1/4 частини. Просить визнати за нею право власності на 1/4 частину, як члена колгоспного двору у будинковолодінні, розташованому в [ADDRESS] . Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з вищевикладених підстав, просили позов задоволити. 23.04.2021р. відповідачка [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, згідно якого заперечує проти позову, позовні вимоги не визнає та вважає їх необгрунтованими і безпідставними. Зазначила, що право виходу зі складу колгоспного двору мали особи, що досягли шістнадцяти років. На позивачку [PERSON] не правило не поширювалось. Майно, на частку якого претендує позивачка, було набуте нею - відповідачкою та її чоловіком [PERSON] , який помер [INFO] .. На день смерті [PERSON] в житловому будинку в [ADDRESS] була зареєстрована вона- [PERSON] .. Будівлі з часом збільшувались, позивачка не є спадкоємцем, так як спадщина не відкривалась, участі власною працею чи коштами у веденні спільного господарства колгоспного двору вона не брала та постійно мешкає в будинку [PERSON] по [ADDRESS] . У грудні 2017р. було виготовлено технічний паспорт та зареєстровано її право власності на житловий будинок по [ADDRESS] . Згідно витягу з ДРРП від 30.10.2017р. вона набула права власності на земельну ділянку площею 0,2244 га за даною адресою. Відповідно до нотаріально посвідченого 24.12.2020р. договору дарування житлового будинку та витягу з ДРРП від 24.12.2020р. - власником вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами є [PERSON] .. Просила в позові відмовити. 02.07.2021р. відповідачка [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, просила в позовних вимогах відмовити повністю. Представник відповідача Снятинської міської ради подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, при вирішенні справи покладається на розсуд суду. Повно та всебічно дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] .. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , 24.02.2015р. зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] .. У п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року « Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що положення ст.ст. 17,18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону ( з 15.04.1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику, у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22.12.1995 року № 20 із змінами і доповненнями, щодо роз`яснення ст.ст. 17, 18 ЗУ «Про власність» вбачається, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Статтею 126 ЦК УРСР передбачалося, що що працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку у майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року, коли відповідно до Постанови Верховної Ради Української РСР від 26 березня 1991 року № 885-ХІІ був введений в дію Закон України "Про власність". Застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР передбачає з`ясування питання про віднесення будинку до відповідної суспільної групи господарств. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15. Статтею 123 ЦК УРСР передбачено, що частка члена колгоспного двору в майні двору визначається: 1) при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ); 2) при утворенні з одного двору двох і більше дворів (поділ); 3) при зверненні стягнення по особистих зобов`язаннях члена двору. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено в зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленій у справі № 6-145цс13, порядок ведення по господарського обліку в сільських радах визначався вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12.05.1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25.05.1990 року № 69. Зважаючи на наведене, судом встановлено, що станом на 15.04.1991 року спірний житловий будинок належав до суспільної групи колгоспний двір. Із свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок від 05.06.1991р., виданого виконкомом Снятинської районної ради, вбачається, що житловий будинок, який розташований в [ADDRESS] належав на праві особистої власності колгоспного двору, головою якого була [PERSON] .. Із довідки Будилівської сільської ради від 13.10.2020р. № 489 та довідки Снятинської міської ради від 17.03.2021р. № 41 вбачається, що у вищевказаному житловому будинку по [ADDRESS] станом на 15.04.1991р. були зареєстровані: [PERSON] - голова господарства, [PERSON] - чоловік, [PERSON] - донька, [PERSON] - донька. Суспільна група господарствав - колгоспний двір. Згідно довідки Снятинської міської ради від 17.03.2021р. № 40 на день смерті [PERSON] , який помер [INFO] , в житловому будинку по [ADDRESS] були зареєстровані- [PERSON] - його дружина, яка вступила в управління спадковим майном. Технічний паспорт на спірний житловий будинок виданий 15.12.2017р.. Згідно виписки з інвентаризаційних матеріалів Коломийського МБТІ від 20.11.2020р. зареєстровано право власності на житловий будинок по [ADDRESS] , що належав до групи «колгоспний двір», за відповідачкою [PERSON] .. Відповідно до договору дарування житлового будинку, посвідченого 24.12.2020р., [PERSON] подарувала, а [PERSON] купив житловий будинок, який розташований в [ADDRESS] . Із витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.12.2020р. № 238645132 вбачається, що житловий будинок по [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] , на підставі договору дарування житлового будинку від 24.12.2020р.. Цивільний Кодекс України визначає презумпцію правомірності набуття права власності. Відповідно до ст.. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч.2 ст.318 ЦК України, усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Для захисту права власності у випадку незаконного відчуження майна, статтею 387 Цивільного кодексу України закріплено право на витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави ним заволоділа. Власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна з чужого незаконного володіння. Власник, що пред`являє вимогу витребування належного йому на праві власності майна, повинен довести суду, що саме це майно є об`єктом його права власності. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у статтях 12 і 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі викладеного, в судовому засіданні встановлено, що право власності на вищевказаний житловий будинок у встановленому законом порядку зареєстровано за [PERSON] , позивачкою [PERSON] не заявлено позовних вимог про витребування майна від законного володільця або визнання недійсним договору дарування житлового будинку, тобто відсутні вимоги позивачки до теперішнього власника житлового будинку. А тому, визнання права власності за позивачкою порушує права та законні інтереси інших осіб, які у встановленому законом порядку набули права власності на житловий будинок. На підставі об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі матеріалів, з`ясування фактичних обставин, на які позивачка посилається, як на підставу своїх вимог, оцінивши подані сторонами докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання права власності на житловий будинок не підлягають до задоволення. На підставі наведеного та ст.ст. 15, 16, 317-319, 328 ЦК України,

Outcome: dismissed