Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

28.10.2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить суд в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності на гараж літ. «А», загальною площею 101,8 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявленого позову [PERSON] посилається на те, що з 2001 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. Під час перебування у шлюбі у 2015 році сторони придбали нерухоме майно: -гараж літ. «А», загальною площею 101,8 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] ; -гараж, загальною площею 93,8 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказані гаражі було зареєстроване за відповідачем [PERSON] . З погіршенням сімейних стосунків, сторони не в змозі досягти добровільної згоди щодо поділу майна подружжя, відповідач відмовляється в добровільному порядку здійснити поділ гаражів, шляхом укладання нотаріально посвідченої угоди. У зв`язку із викладеним, позивач була змушена звернутися до суду для вирішення питання про поділ майна подружжя. Оскільки, як стверджує позивач, гаражі були придбані сторонами в період шлюбу, вони належать їм, як подружжю, на праві спільної сумісної власності, тому позивач просить поділити вищевказане майно, шляхом визнання за нею права власності на гараж літ. «А», загальною площею 101,8 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] не скористався своїм правом на подання відзиву, що у відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України є підставою для розгляду справи судом за наявними матеріалами. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.11.2020 року було відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] подала до суду письмову заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримала та просила розгляд справи здійснити у її відсутність. Відповідач [PERSON] надав до суду письмову заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги визнав. У зв`язку з неявкою в судове засідання сторін по справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що дії відповідача щодо визнання позову не суперечать чинному законодавству та не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне прийняти визнання позову відповідачем та ухвалити рішення про задоволення позову, виходячи з наступного. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, 20.01.2001 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали шлюб, який зареєстровано Відділом реєстрації актів громадянського стану Білгород-Дністровського міського управління юстиції Одеської області, актовий запис №15, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 6). Із копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.03.2021 року вбачається, що 22.08.2015 року за [PERSON] , на підставі ухвали суду №495/3337/14-ц, виданої 09.06.2014 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області, було зареєстровано право власності на гараж літ. «А», загальною площею 101,8 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] . Крім того із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.12.2015 року вбачається, що 15.12.2015 року за [PERSON] , на підставі ухвали суду № 495/3337/14-ц, виданої 09.06.2015 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області, було зареєстровано право власності на гараж загальною площею 93,8 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, ними було придбано: гараж літ. «А», загальною площею 101,8 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] , гараж 3 та гараж, загальною площею 93,8 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України). Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому, суд враховує правові позиції ВС з аналогічних спорів, в яких ВС роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. За таких обставин, з урахуванням визнання позову відповідачем, судовим розглядом встановлено, що спірне майно, а саме: гараж літ. «А», загальною площею 101,8 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] , гараж 3 та гараж, загальною площею 93,8 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] були придбані сторонами під час перебування у шлюбі, набуті ними за спільні кошти, тому це майно є їх спільною сумісною власністю і підлягає розподілу, оскільки кожна із сторін відповідно до ст.ст. 370,372 ЦК України має право на 1/2 частину від спільного майна, а реєстрація права власності лише за відповідачем порушує законні права та інтереси позивача як співвласника такого майна. Таким чином, враховуючи, що гаражі, які належать сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя є фактично однаковими у своїй площі і вартості, що не заперечується відповідачем, суд вважає за можливе і доцільне здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя, виділивши позивачу гараж літ. «А», загальною площею 101,8 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] . При проведенні такого поділу майна судом буде дотримано вимоги ст. 70 СК України щодо рівності часток подружжя при поділі майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Системно аналізуючи норми матеріального права та надані сторонами докази, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, що відповідатиме принципам розумності та справедливості.

Outcome: approved