Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-06 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до ПАТ «Альфа-Банк», третя особа що не заявляє самостійних вимог [PERSON], про визнання договору іпотеки недійсним, стягнення понесених судових витрат по справі. У позовній заяві зазначено, що 04.01.2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №800002935 про надання кредиту в сумі 208000 доларів США під 13.75% річних, строком погашення до 04.01.2023 р. В забезпечення виконання зобов'язань позичальника, 04.01.2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір, предметом якого є об'єкт незавершеного будівництва відпочинкового комплексу за адресою [ADDRESS], об'єкт незавершеного будівництва житлового будинку за адресою [ADDRESS] та земельну ділянку на якій розміщені ці об'єкти з цільовим призначенням:будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказав на: не дотримання ст..16 Закону України «Про іпотеку», відсутність опису предмета іпотеки за ст..18 цього ж закону, відсутність посвідчу вального напису нотаріуса на спірному іпотечному договорі (невідповідність напису), іпотечний договір складено не на спецбланках нотаріальної дії. Ухвалою суду від 21.10.2014 року до участі у справі залучено в якості третьої особи без самостійних вимог приватного нотаріуса Глущенко І.В. Представник позивача позовні вимоги підтримав,просив позов задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги не визнав вважаючи їх необґрунтованими, а також подав заяву про застосування строків позовної давності. Представник третьої особи що не заявляє самостійних вимог [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги позову підтримав, просив його задовольнити. Третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Глущенко І.В. вважає вимоги такими, що до задоволення не підлягають. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 04.01.2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №800002935 про надання кредиту в сумі 208000 доларів США під 13.75% річних, строком погашення до 04.01.2023 р. В забезпечення виконання зобов'язань позичальника, 04.01.2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір, предметом якого є (п.3.1) об'єкт незавершеного будівництва відпочинкового комплексу за адресою [ADDRESS], об'єкт незавершеного будівництва житлового будинку за адресою [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0.0804га на якій розміщені ці об'єкти з цільовим призначенням:будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Договір посвідчено нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Глущенко І.В. та зареєстровано в реєстрі за №07 (а.с.67-69, 86-88,89). На момент укладення іпотечного договору предмет іпотеки уже був обтяжений іпотекою на користь первісного кредитора (п.1.5 договору). Пунктом 3.2 іпотечного договору передбачено, що об'єкти незавершеного будівництва №38-А та №38, згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №16706609 та №16963049, виданого ОБТІ 19.11.2007р., належить іпотекодавцю на праві власності на підставі Державного акту на право власності на землю [NUMBER] від 04.06.2007р. Договором визначено також оцінку предмета іпотеки (з трьох об'єктів) - 1 501 486 грн., що за курсом НБУ становило 287 323.96 доларів США (п.3.3, 3.4). Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказав на: не дотримання ст..16 Закону України «Про іпотеку», відсутність опису предмета іпотеки за ст..18 цього ж закону, відсутність посвідчувального напису нотаріуса на спірному іпотечному договорі (невідповідність напису), іпотечний договір складено не на спецбланках нотаріальної дії. Відхиляючи доводи позивача, судом встановлено наступне. Щодо недотримання відповідачем та приватним нотаріусом вимог ст..16 Закону України «Про іпотеку», як зазначає позивач, а саме передача об'єктів незавершеного будівництва, а не прав на земельну ділянку, тобто особливості передачі в іпотеку незавершеного будівництва, а також не зазначення обсяг прав на земельну ділянку, суд зазначає таке. Відповідно до Закону країни «Про іпотеку» № 898-ІV (надалі закон № 898-ІV в редакції на час виникнення спірних правовідносин) іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Визначення іпотеки міститься і у ст. 575 ЦК, згідно з якою іпотека - це застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності (ч. 4 ст. 3 Закону № 898-ІV). Дійсне зобов'язання повинне ґрунтуватися на чинних правових підставах виникнення цивільних прав та обов'язків, передбачених законом, якими є договір або інший правочин, закон, рішення суду (ст. 11, ч. 2 ст. 509 ЦК), і повинне бути спрямоване на реальне настання юридичних наслідків. Відповідно до визначення термінів, що містяться у ст. 1 Закону № 898-ІV, основне зобов'язання - це зобов'язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов'язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою. Отже, згідно із чинним законодавством іпотекою забезпечуються виключно реально існуючі зобов'язання або вимоги, які можуть виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Питання про визначення дійсності правочину пов'язується з моментом його вчинення відповідно до статей 205-210 ЦК. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК). Безпосередньо Законом № 898-ІV визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору, а, отже, іпотека не може існувати самостійно без зобов'язання. Недійсність договору, забезпеченого іпотекою, тягне й недійсність іпотеки. Майбутня вимога, що забезпечується іпотекою, виникатиме після набрання чинності договором, яким вона встановлена. Така вимога може виникати з моменту настання певних обставин або терміну, що обумовлюється в договорі. Суб'єктами іпотечних правовідносин Закон № 898-ІV визначає іпотекодавця та іпотекодержателя. Відповідно до визначень, що містяться в ст. 1 цього Закону, іпотекодержателем є кредитор за основним зобов'язанням. Іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель. Майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи - боржника. Згідно зі ст. 1, ч. 1 ст. 5 Закону № 898-ІV предметом іпотеки є об'єкти нерухомого майна та об'єкти, які прирівнюються до таких цим Законом. До них чинним законодавством, зокрема, віднесено: земельні ділянки; будівлі; споруди; підприємство як майновий комплекс; житлові будинки; квартири; дачі; садові будинки; гаражі; об'єкт незавершеного будівництва, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому; право оренди чи користування нерухомим майном, яке надає орендарю чи користувачу право будувати, володіти та відчужувати об'єкт нерухомого майна. Об'єкти нерухомого майна можуть бути предметом іпотеки лише за таких умов: майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; воно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Відсутність хоча б однієї з указаних ознак є підставою для визнання договору іпотеки недійсним. Згідно зі ст. 133 ЗК предметом іпотеки може бути земельна ділянка, що належить іпотекодавцеві на праві власності. Земельна ділянка або право на неї може бути передано у заставу лише за умови присвоєння земельній ділянці кадастрового номера в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 6 Закону № 898-ІV, якщо в іпотеку передається будівля (споруда), розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, така будівля (споруда) підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована. І навпаки, якщо в іпотеку передається земельна ділянка, на якій розташовані будівлі (споруди), які належать іпотекодавцю на праві власності, така земельна ділянка підлягає передачі в іпотеку разом із цими будівлями (спорудами). З аналізу зазначеної норми вбачається, що земельна ділянка та будівля (споруда), яка на ній розташована, нерозривно пов'язані між собою, а отже, іпотека щодо будівлі (споруди) повинна поширюватись і на земельну ділянку, на якій вона розташована, і навпаки, причому навіть у тих випадках, коли предметом у договорі іпотеки визначено лише один об'єкт (або будівля, або забудована земельна ділянка). Зазначене підтверджене Верховним Судом України в ухвалі від 8 грудня 2010 р. у справі № 6-50440св10. У судовій практиці виходять із того, що визначення як предмета договору іпотеки лише одного об'єкта - будівлі (споруди) чи земельної ділянки - не має наслідком визнання недійсності договору іпотеки (ухвала від 19 жовтня 2011 р., рішення від 15 лютого 2011 р. Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ). Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону № 898-ІV предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору. Частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. За правилами ст. 16 цього Закону передача в іпотеку об'єктів незавершеного будівництва здійснюється шляхом передачі в іпотеку прав на земельну ділянку, на якій розташований об'єкт незавершеного будівництва. Обтяження об'єкта незавершеного будівництва іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Після завершення будівництва будівля (споруда), житловий будинок або житлова квартира залишається предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору. У разі передачі в іпотеку об'єкта незавершеного будівництва забудовником і звернення стягнення на завершену будівлю (споруду) іпотека не поширюється на ту її частину, яка виділена в натурі і була придбана будь-якою особою (покупцем) на підставі цивільно-правового договору шляхом повної сплати її вартості до моменту прийняття рішення про звернення стягнення, якщо інше не встановлено договором з покупцем. Можливість передачі в іпотеку об'єкта незавершеного будівництва, майнових прав на нього передбачена також й іншими законами. З аналізу норми ст. 16 Закону № 898-ІV, вищезазначених законів, а також статей 181, 182, 331 ЦК, можна зробити висновок, що власне сам об'єкт незавершеного будівництва може бути предметом іпотеки за умови його державної реєстрації. Зазначене підтверджується також і Інструкцією про яку буде зазначено нижче. За відсутності реєстрації об'єкта незавершеного будівництва (що не відноситься до даного спору однак на це посилається позивач) в іпотеку можуть передаватися майнові права на нього або права на земельну ділянку, на якій здійснюється будівництво. Верховний Суд України неодноразово формулював визначення майнового права як предмета іпотеки. Так, згідно з постановами Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 3 квітня 2013 р. у справі № 6-21цс13; від 12 червня 2013 р. у справі № 6-45цс13 - майнове право, що є предметом застави (іпотеки), - це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права. У постановах від 30 січня 2013 р. у справі № 6-168цс12 і від 4 вересня 2013 р. у справі № 6-51цс13: «Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому». Згідно із ч. 2 ст. 583 ЦК заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. Згідно із ч. 6 ст. 6 Закону № 898-ІV об'єкти незавершеного будівництва, які розташовані на переданій в іпотеку земельній ділянці, вважаються предметом іпотеки незалежно навіть від того, хто є власником об'єкта незавершеного будівництва. А в даному спорі, який розглядався судом, власником як земельної ділянки так і незавершеного будівництва (двох об'єктів) є одна і та ж сама особа. Тобто, не майнові права щодо незавершеного будівництва та земельної ділянки , як стверджує позивач, а іпотека на зареєстроване у встановленому порядку право власності на ці об'єкти. Щодо доводів позивача про відсутність опису предмета іпотеки за ст..18 Закону України «Про іпотеку», то такі доводи також відхиляються судом виходячи з такого. Відповідно до ст. 18 Закону № 898-ІV іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч. 1 ст. 220 ЦК). Статтею 18 Закону № 898-ІV передбачено обов'язкові істотні умови, які повинні міститись в договорі, за відсутності хоча б однієї з яких договір іпотеки може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду, а саме: найменування, місцезнаходження та код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців - для юридичних осіб-резидентів; прізвище, ім'я, по батькові, адресу постійного місця проживання, ідентифікаційний номер - для фізичних осіб - громадян України; зміст та розмір основного зобов'язання, строк та порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому вказане основне зобов'язання; опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані. При іпотеці земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення. Крім перелічених істотних умов, іпотечний договір може містити інші положення, зокрема: визначення вартості предмета іпотеки, посилання на правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності іпотекодавця на предмет іпотеки, відомості про обмеження та обтяження прав іпотекодавця на предмет іпотеки, а також визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотечний договір може передбачати умови (застереження) про задоволення вимог іпотекодержателя в порядку, визначеному ст. 36 Закону № 898-ІV. Права та обов'язки сторін договору іпотеки визначаються законом і договором. Загальні права та обов'язки сторін передбачаються статтями 586, 587 ЦК, статтями 8, 9, 10 Закону № 898-ІV. Як вбачається з матеріалів справи та оспорюваного іпотечного договору, вимоги ст..18 вищезгаданого закону при укладенні договору дотримані. Посилання позивача на відсутність ступеня готовності об'єкта незавершеного будівництва спростовується зареєстрованим витягом з реєстру прав власності на це майно, площа, (п.3.2, 3.3 договору) та оцінка такого майна, про що зазначено вище. Позивач зазначив в обґрунтування недійсності іпотечного договору також і на відсутність посвідчувального напису нотаріуса на спірному іпотечному договорі (невідповідність напису), та що іпотечний договір складено не на спецбланках нотаріальної дії. Судом звернуто увагу на те, що на 1 аркуші іпотечного договору на спеціальних номерних бланках (а.с.67), який оглянуто судом в оригіналі, зазначено стороною 1 як іпотекодержатель - ЗАТ «АЛЬФА-БАНК», ця ж сама назва банку зазначена і в інших пунктах договору в т.ч. 10 - найменування (а.с.86), однак на аркуші останньому іпотечного договору (а.с.87) вчинені виправлення нотаріусом із назви ВАТ «Райфайзенбанк Аваль» на ЗАТ «Альфа-банк». В тексті договору в п.3.3 також вчинено виправлення нотаріусом щодо зазначення «відпочинковий комплекс» (замість двічі зазначеного житлового будинку) (а.с.68). Згідно Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року N 20/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 03.03.2004 р. за N 283/8882 (із змінами і доповненнями, внесеними станом на день посвідчення оспорюваного правочину) (п.1,2,5,8 гл.І) вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють у державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах або займаються приватною нотаріальною діяльністю. Відповідно до Закону України "Про нотаріат", Цивільного та Сімейного кодексів України державними нотаріусами вчиняються такі нотаріальні дії в т.ч. посвідчуються правочини (договори, заповіти, довіреності, шлюбні договори та ін.). Нотаріальні дії вчиняються нотаріусами України з використанням спеціальних бланків нотаріальних документів. Для виготовлення документів реєстрів інформаційної системи Міністерства юстиції України використовуються захисні знаки нотаріальних документів та спеціальні бланки документів інформаційної системи Міністерства юстиції України. Перелік документів з реєстрів, для виготовлення яких використовуються захисні знаки та спеціальні бланки документів інформаційної системи Міністерства юстиції України, установлюється Міністерством юстиції України. Зразок та опис спеціальних бланків, захисних знаків та спеціальних бланків документів інформаційної системи Міністерства юстиції України, а також порядок їх постачання, зберігання, обліку та звітності витрачання встановлюються Міністерством юстиції України. На спеціальних бланках викладаються примірники в т.ч. правочинів, для яких чинним законодавством установлено обов'язкову нотаріальну форму (крім засновницьких договорів та установчих актів). У разі, якщо текст нотаріального документа викладено на трьох і більше сторінках, на бланках викладаються перша і остання сторінки тексту документа. Зазначені нотаріальні дії, виконані без використання спеціального бланка, є не чинними. На спеціальних бланках виконуються всі примірники документів, за винятком примірника, який залишається у справах нотаріуса або державного нотаріального архіву. Нотаріуси зобов'язані здійснювати свої професійні обов'язки відповідно до Закону України "Про нотаріат" і складеної присяги, сприяти фізичним та юридичним особам у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз'яснювати права й обов'язки, попереджати про наслідки нотаріальних дій, що вчиняються для того, щоб юридична необізнаність не могла їм зашкодити, зберігати в таємниці відомості, одержані ними у зв'язку з вчиненням нотаріальних дій, відмовляти у вчиненні нотаріальної дії у разі її невідповідності законодавству України або чинним міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. На прохання фізичних чи юридичних осіб, які звернулися за вчиненням нотаріальних дій, нотаріуси мають право витребувати від підприємств, установ і організацій відомості та документи, необхідні для вчинення цих нотаріальних дій, складати проекти правочинів і заяв, виготовляти копії (фотокопії) документів та витягів з них, а також давати роз'яснення з питань вчинення нотаріальних дій і консультації правового характеру. Чинним законодавством нотаріусу можуть бути надані й інші права. За вимогами даної Інструкції (п.13, 14, 23 гл.ІІ) при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які особисто звернулися за вчиненням нотаріальних дій. При посвідченні правочинів з'ясовується обсяг цивільної дієздатності фізичних та юридичних осіб, які беруть участь в угодах. У разі укладання правочинів представником перевіряються його повноваження. Як вбачається з іпотечного договору від 04.01.2008р. нотаріусом зазначено дані юридичної особи іпотекодержателя та дані представника за довіреністю ЗАТ «Альфа-Банк» (1 аркуш договору), отже встановлено особу та її дієздатність.. Тексти нотаріально посвідчуваних правочинів, засвідчуваних копій (фотокопій) документів і виписок з них, тексти перекладів та заяв повинні бути написані зрозуміло і чітко; числа і строки, що стосуються змісту посвідчуваних правочинів, мають бути позначені хоча б один раз словами, а назви юридичних осіб - без скорочень і із зазначенням їх адреси. У необхідних випадках зазначаються номери рахунків юридичних осіб у банках (кредитних установах), а також дата, місце народження та місце роботи фізичних осіб. Прізвища, імена, по батькові фізичних осіб, у тому числі представників юридичних осіб, повинні бути написані повністю із зазначенням місця їх проживання. На нотаріально оформлюваних документах не заповнені до кінця рядки та інші вільні місця прокреслюються, за винятком документів, призначених для дії за кордоном, у яких прокреслення не допускаються. Дописки і виправлення повинні бути застережені нотаріусом перед підписом відповідних осіб (сторін правочинів та інших осіб, які підписали правочин, заяву та ін.) і повторені в кінці посвідчувального напису. При цьому виправлення мають бути зроблені так, щоб усе помилково написане, а потім закреслене можна було прочитати. Виправлення, зроблені в тексті нотаріально оформлюваного документа, який не потребує підпису особи, що звернулася за вчиненням нотаріальної дії (наприклад, копія документа), застерігаються нотаріусом лише в кінці посвідчувального напису до підпису нотаріуса і проставлення печатки. Якщо документ, що підлягає посвідченню або засвідченню, викладений неправильно чи неграмотно (чи складений з порушенням вимог чинного законодавства), нотаріус пропонує особі, що звернулася за вчиненням нотаріальної дії, виправити його або скласти новий. На бажання зацікавленої особи документ може бути складений нотаріусом. У разі, якщо документи, що посвідчуються, видаються або засвідчуються, викладені на двох і більше окремих аркушах, вони повинні бути прошиті або скріплені у спосіб, що унеможливлює їх роз'єднання без порушення їх цілісності, з проставленням печатки нотаріуса і зазначенням кількості скріплених аркушів. При посвідченні правочинів, засвідченні правильності копій (фотокопій) документів і виписок з них, справжності підпису на документах, правильності перекладу документів з однієї мови на іншу, при посвідченні часу пред'явлення документа, при видачі дублікатів на відповідних документах вчиняються посвідчувальні написи за формами, затвердженими Міністерством юстиції України. Посвідчувальний напис може бути розміщений як на лицьовому боці оформлюваного документа, так і на його звороті. Посвідчувальний напис повинен бути написаний зрозуміло, чітко, без підчисток, вільні місця - прокреслені, дописки та інші виправлення - застережені (п.24 цієї ж Інструкції). Отже, як вже зазначалось вище, на іпотечному договорі від 04.01.2008 року, нотаріусом двічі зроблено виправлення, а саме в п.3.3 договору та посвідчувальному написі щодо ЗАТ «Альфа-Банк», саме такі виправлення позивач вважає такими, що не відповідають вимогам законодавства, однак дане твердження позивача про неможливість виправлень нотаріусом, в т.ч. посвідчувальному написі, спростовується вищезгаданою Інструкцією. Окрім того, відповідно до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року N 20/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 03.03.2004 р. за N 283/8882 (п.37), документи, у яких викладено зміст правочинів, що посвідчуються в нотаріальному порядку, виготовляються нотаріусом не менше ніж у двох примірниках, один з яких залишається у справах державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса, а інші, що мають силу оригіналу, видаються сторонам. Усі примірники підписуються учасниками правочину. Посвідчувальний напис вчиняється на всіх примірниках правочину. На бажання учасників правочину кожному з них видається по одному примірнику, про що зазначається у тексті договору. У п.9.2 іпотечного договору, що є предметом спору, вказано про видачу двох оригіналів сторонам, а третій примірник у нотаріуса. Як пояснила в судовому засіданні третя особа Глущенко І.В. оригінали іпотечного договору видані для іпотеко держателя та іпотекодавця, а інший примірник не на спецбланк а засвідчений нотаріусом, видано боржнику (позичальнику коштів). Обґрунтування позивача та третьої особи про відсутність факту посвідчення правочину нотаріусом на спецбланках, оскільки в сторін (іпотекодавця та боржника) були відсутні примірники договору іпотеки, спростовується і отриманих судом поясненнями свідка [PERSON], яка зазначила, що вона, як боржник-позичальник та її свекор [PERSON] (іпотекодавець) приїздили до нотаріуса, підписали зі сторони іпотекодавця та боржника договір іпотеки (а підпису іпотекодержателя на договорі ще не було), в подальшому за таким примірником договору іпотеки вони не зверталися до нотаріуса, а тільки в 2014 році виникла необхідність отримання такого договору, який вони просили надати в оригіналі кредитора, а не нотаріуса. Судом також встановлено, що нотаріусом дотримано при посвідченні іпотечного договору і вимоги п.38,41-42 вищевказаної Інструкції. Окрім того, як слідує з матеріалів справи та не заперечується сторонами, до договору іпотеки від 01.01.2008 року, було укладено договір про внесення змін і доповнень №1 від 27.04.2009 року між тими ж сторонами - іпотекодавець, іпотекодержатель (ЗАТ «Альфа-Банк» та боржник (а.с.89), а тому твердження позивача [PERSON] та третьої особи [PERSON] про те, що не було отримано договір іпотеки, що оспорюється, а також іпотекодержателем є інша юридична особа через допущення нотаріусом виправлення та застереження, не є вірними. Правочин - це правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. У випадках, прямо не передбачених у законодавстві, презумпція правомірності правочину може бути спростована судом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, у ст. 16 ЦК міститься досить широкий перелік засобів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема одним із них є визнання правочину недійсним. Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. У правочині зовнішнє волевиявлення особи до укладення саме такого договору має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку по укладеному договорі, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Позивач вказував на недотримання форми правочину, тобто без посвідчення нотаріально, що спростовано вищевказаним. При цьому, факт укладення такого іпотечного договору саме із ЗАТ «Альфа-банк» а не будь-яким іншим банком, визнано представником позивача та третьої особи-боржника. У спорі про визнання договорів недійсними, як зазначає судова практика, в т.ч. ВСУ, суд зазначає, що однією із обов'язкових умов визнання договорів недійсними є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законних інтересів позивача. В даному спорі факту такого порушення не встановлено, а в позові та поясненнях є посилання на формальне порушення закону, а тому відсутні правові підстави для задоволення таких позовів з таких підстав. Враховуючи все вищезазначене, доводи позивача та його представника про обґрунтованість підстав недійсності правочину - іпотечного договору, є безпідставними та недоведеними суду. Що стосується заяви відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки правочин укладений в 2008 році, а звернення до суду подано у вересні 2014 року, то підстави відмови у позові за пропущенням строків - відсутні, так як позов є безпідставний. Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Позовна давність може бути застосована судом за заявою сторони якщо позов є обґрунтованим. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі наведеного, відповідно ст.. Цивільного Кодексу України, ст.. Закону України «Про іпотеку»,

Outcome: dismissed