Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-31 00:00:00

13.01.2015 року [PERSON] звернулася до Миргородського міськрайонного суду із вище зазначеним позовом. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] -[PERSON], який діє на підставі довіреності (а.с.23) позов підтримав. Пояснив, що [INFO] в с. Афанасово Митищинського району Московської області Російської Федерації помер [PERSON] після смерті якого відкрилася спадщина. Серед спадкового майна частина квартири [ADDRESS] загальною площею 27,9 кв.м., яка була приватизована як на позивачку так і на спадкодавця [PERSON] Спадкоємцями [PERSON] є відповідачі по справі: [PERSON], [PERSON], [PERSON] Вона вважає, що частина квартири [ADDRESS] незаконно приватизована [PERSON], а отже не повинна входити до складу спадкового майна виходячи з наступного. Спадкодавець [PERSON] з червня 2001 року перебував у зареєстрованому шлюбі з громадянкою Росії [PERSON] та був зареєстрований проживанням за адресою: [ADDRESS]. За даною адресою він був зареєстрований до дня своєї смерті. Приватизація спірної квартири позивачкою та спадкодавцем [PERSON] було проведено в травні 2002 року. Рішенням Миргородського міськрайонного суду від 27.12.2012 року встановлено, що спадкодавець [PERSON] в період коли відбуласся приватизація квартири в м. Миргороді не проживав, а отже відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не мав права на приватизацію житла на території м. Миргорода. Просить суд визнати недійсною з 27.05.2002 року приватизацію квартири [ADDRESS] на ім'я [PERSON], загальна площа якої становить 27,9 кв.м. Визнати недійсним та скасувати з 27.05.2002 року свідоцтво про право власності на житло від 27 травня 2002 року, видане Бюро по приватизації м. Миргорода на квартиру [ADDRESS] на ім'я [PERSON] Визнати недійсним та скасувати з 27.05.2002 року розпорядження (наказ) органу приватизації від 27 травня 2002 року №4531 на підставі якого видане свідоцтво про право власності на житло від 27 травня 2002 року на ім'я [PERSON]. Скасувати державну реєстрацію права власності, яка здійснена Лубенським МБТІ і записана в реєстровій книзі за №52/226 на квартиру [ADDRESS] на ім'я [PERSON]. Поновити позивачці строк позовної давності, як пропущений з поважних причин, оскільки про незаконність приватизації позивачка дізналася тільки в листопаді 2014 року, коли звернулася за юридичною допомогою до адвоката. В судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилася, про день та час судового розгляду справи повідомлена через представника. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, будучи належним чином повідомленою про день та час судового розгляду справи. На адресу суду направила заперечення на позов та прохання справу розглянути у її відсутність. З отриманих судом заперечень, оголошених в судовому засіданні вбачається, що [PERSON] є дочкою померлого [PERSON], який помер [INFO]. Після смерті батька відкрилася спадщина. Серед спадкового майна частина квартири [ADDRESS]. Спадкоємцями на майно померлого є вона та відповідачі [PERSON], [PERSON] Як вона так і [PERSON] та [PERSON] , що є батьками спадкодавця у визначений законом строк звернулися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але нотаріусом їм було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на квартиру [ADDRESS]. Спірна квартира належить на праві спільної сумісної власності спадкодавцю [PERSON] та [PERSON], оскільки вони обоє отримали свідоцтво про право власності на житло в процесі приватизації даної квартири. Приватизація квартири проходила відповідно до двох розпоряджень органу приватизації, бо на спадкодавця [PERSON] і позивачку [PERSON] було відкрито різні особисті рахунки, так як вони займали і користувалися різними кімнатами у квартирі. Вважає, що позивачка не має права для оскарження свідоцтва про право на житло, що було видана на ім'я спадкодавця [PERSON] Крім того, позивачка подавала до суду не одни позов і в цих позовах вона протирічить сама собі. Зокрема, в позовній заяві [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (справа розглянута Миргородським міськрайонним судом 27.12.2012 року) [PERSON] стверджувала , що проживала разом із спадкодавцем з 15.01.1991 року до 10 січня 2012 року за адресою [ADDRESS], що приватизацію квартири вони провели за спільною домовленістю для покращення житлових умов, спільно визначили частки в квартирі, що належатимуть кожному з них. В даному ж позові позивачка вже стверджує протилежне, а саме, що на час приватизації спадкодавець постійно проживав в Росії, а вона сама мешкала в спірній квартирі. В позові, який позивачка направляла на розгляд Митищенського районного суду Московської області [PERSON] вже стверджувала, що і вона із 2002 року по квітень 2012 року постійно проживала із спадкодавцем [PERSON] в Російській Федерації. Вище викладене свідчить про те, що позивачка постійно вводить суди в оману. Громадянство Росії її батько отримав в 2004 році вже після приватизації квартири. Вважає, що позивачкою пропущено визначений законом трьохрічний строк для звернення з даним позовом до суду, оскільки про приватизацію вона знала з 2002 року, і їй було достовірно відомо, що приватизувала вона лише частину квартири, так як площа приватизації зазначена в свідоцтві свідчить саме про це. На час приватизації спадкодавець [PERSON] був громадянином України , був зареєстрованим в [ADDRESS], користувався кімнатою площею 27,9 кв. м. на яку був оформлений окремий рахунок для сплати комунальних послуг. Підстави для визнання приватизації недійсною відсутні. В задоволенні позову просить відмовити, а до заявлених позовних вимог застосувати строк позовної давності. Представник відповідачів [PERSON], [PERSON] - [PERSON] позов не визнала Пояснила, що [PERSON] і [PERSON] -це батьки [PERSON] і вони мають право на спадкування майна після його смерті . Вважала, що приватизація квартири була проведена правомірно, у відповідності з діючим на той час законодавством. [PERSON] станом на 2002 рік постійно проживав в м. Миргороді, а в Росію їздив тільки на заробітки. Зважаючи на вище викладене, в задоволенні позову [PERSON] просила відмовити за безпідставністю позовних вимог. В судове засідання відповідачі [PERSON] та [PERSON] не з'явилися. Про день та час судового розгляду справи повідомлені належним чином. Представник відповідача -Миргородського комунального житлово-експлуатаційного управління -Якубовський В.Г., який діє на підставі довіреності, позов не визнав. Пояснив, що приватизація квартири [ADDRESS] була проведена у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції станом на 27.05.2002 року. [PERSON] з 15.03.1985 року по день смерті значився зареєстрованим в м. Миргороді по Свідницького 1, кв. 107. На момент приватизації в Миргородському КЖЕУ не було жодних відомостей, які б свідчили про те, що [PERSON] постійно не проживає за вище вказаною адресою. До позовних вимог [PERSON] просив застосувати строки позовної давності, оскільки позивачка ще з 2002 року достовірно знала про обставини приватизації частини квартири спадкодавцем [PERSON] , а отже при незгоді з такою приватизацією мала можливість оскаржити її до суду, але у визначені законом строки цього не зробила. В задоволенні позову [PERSON] просив відмовити за пропуском строків позовної давності. Представник відповідача -Миргородської міської ради в судове засідання не з'явився. Установа направила на адресу суду лист про розгляд справи у відсутності представника Миргородської міської ради. При розгляді справи установа покладається на розсуд суду. Представник відповідача -Дочірнього комунального підприємства «Миргородтехінвентаризація» в судове засідання не з'явився. З установи на адресу суду надійшов лист про розгляд справи у відсутності представника. Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідка, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. Рішенням Миргородського міськрайонного суду від 27 грудня 2012 року встановлено, що [INFO] в с. Афанасово Митищинського району Московської області Російської Федерації помер [PERSON] (а.с. 71-73 ) В зв'язку з його смертю відкрилася спадщина на його майно і зокрема на частину квартири [ADDRESS], яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27.05.2002 року. В його власності перебувало 27,9 кв.м. спірної квартири (а.с.20-22). На підставі свідоцтва про право власності на житло від 27 травня 2002 року позивачка [PERSON] являється власницею 18,5 кв.м. квартири [ADDRESS] (а.с.17-19). Згідно ст. ст. 3, 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю. Якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. Право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках), або перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожен громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою оплатою один раз. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не можу бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. На момент приватизації спадкодавець [PERSON] був зареєстрованим в [ADDRESS], що підтверджується поквартирною карткою, являвся громадянином України (а.с. 147 ). Іншого судом не встановлено. З довідок на які посилається Миргородський міськрайонний суд в своєму рішенні, вбачається, що [PERSON] по день своєї смерті [INFO] був постійно зареєстрованим та проживав: Московська область, Щелковський район, с. Свердловське (а.с.175 архівної цивільної справи). В той же час, в даній довідці нічого не зазначено про те, з якого часу [PERSON] мешкав за даною адресою. В рішенні суду зазначено, що позивачкою також було надано довідки ( архівна справа т.2 а.с.78, 80) про те, що [PERSON] з 01 січня 2002 року по [INFO] проживав в [ADDRESS] . Як зазначено в рішенні цими довідками спростовується факт проживання [PERSON] в м. Миргороді з 01.01.2002 року по [INFO], а отже спростовується факт, про встановлення якого позивачка просила суд. Суд своїм рішенням не встановив факт постійного проживання [PERSON] з 01.01.2002 року по 27 травня 2002 року (дата приватизації спірної квартири) на території Російської Федерації. Сторонами не заперечується та обставина, що [PERSON] перебував на заробітках на території Російської Федерації . Довідки садового «товаріщества» не можуть бути сприйняті судом як належний доказ підтверджуючий факт постійного проживання особи в період з 01.01.2002 року по 27.05.2002 року на певній території. Крім того, в рішенні Митищенського міського суду Московської області критично оцінювалися вище згадані довідки, на предмет їх доведеності певних обставин. Адже, щоб приватизувати квартиру, спадкодавець повинен був приїхати в цей період до м. Миргорода і перебувати в даному місті до приватизації житла та отримання правовстановлюючих документів на дане житло. Відповідно до ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основополождних свобод кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя, житла і таємниці листування. Згідно до п. 2 ст. 8 Конвенції держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням і злочинам, для захисту здоров»я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Як вбачається з огляду практики Європейського суду із прав людини, термін «житло» в тлумаченні Суду означає переважне місце, де особа мешкає на постійній основі, або де особа мала твердий намір мешкати. Ст. 8 Конвенції передбачає і таке основне право особи, як недоторканість житла, яке охоплює насамперед право безперешкодного доступу та перебування в ньому, а також право не бути виселеним. Крім того, це право включає захист від втручання з боку державних органів і у разі порушення цього права особи держава повинна мати вагомі підстави, які виправдовували б її дії. Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання з боку держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї ж статті, а отже і у використання прав на житло, є виправданим. Таке втручання повинно бути передбачено законом і необхідне у демократичному суспільстві, здійснюватися в інтересах національної безпеки, громадського спокою або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров»я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Зважаючи, на ту обставину, що у порядку встановленому чинним житловим законодавством України спадкодавець [PERSON] рішеннями суду станом на 27.05.2002 року не був визнаним таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, не був позбавлений судом права користування цим житлом, не був виселений судом з житлового приміщення, він мав право на приватизацію займаного ним житла відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Отже, порушень норм закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"при приватизації квартири [ADDRESS], судом не встановлено. Крім того, позивачкою [PERSON] пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом і підстави для його поновлення відсутні. Адже позивачці [PERSON] станом на 27.05.2002 року достовірно було відомо про те, що вона приватизувала лише 18,5 кв.м. квартири [ADDRESS] про що свідчить запис в її паспорті (а.с. 134), та що інша частина квартири приватизована спадкодавцем [PERSON], а отже вона мала право звернутися з позовом про визнання приватизації квартири недійсною починаючи з 27 травня 2002 року по 27 травня 2005 року. Юридична необізнаність позивачки не може бути сприйнята судом, як поважна причина пропуску строку позовної давності. На застосуванні строків позовної давності до позовних вимог [PERSON] наполягали відповідачка [PERSON] та представник Миргородського комунального житлово-експлуатаційного управління. Підстави для поновлення строку позовної давності відсутні. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed