Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-04 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи - Суворовський районний відділ ГУ ДМС України в Одеській області, ГУ ДМС України в Одеській області про визнання правочину недійсним, про визнання особи такою, що не має право користування жилим приміщенням. Позовні вимоги мотивовані тим, що 04 квітня 2013 року позивачка звернулася до відокремленого структурного підрозділу дистанція колії пч.22 ст. Одеса - Сортувальна та отримала Довідку, з якої їй стало відомо, що в належній їй квартирі, де вона постійно проживає разом зі своєю малолітньою дитиною, за адресою [ADDRESS], без її згоди, з 19.10.2012р. була зареєстрована [PERSON]. Позивачка вважає, що відповідачка була зареєстрована в квартирі без законних підстав, а тому не набула право користування жилим приміщенням. В обґрунтування даного твердження позивачка посилається на те, що 16.11.2002 року позивачка уклала шлюб з [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER], яке було видане виконкомом Красносільської сільської ради Комінтернівського району Одеської області 16.11.2002 року. Під час шлюбу, за спільні кошти, вона з [PERSON], 31.08.2007 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої одеської нотаріальної контори Пашичевою Г.Л., реєстровий №8-1518, придбала двокімнатну квартиру [ADDRESS] В зв'язку з чим, вищевказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, позивачка посилається також на те, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26.04.2013 року у справі №1527/5328/12, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 03.10.2013 року у справі №22ц-785/5364/13, за позивачкою було визнано право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] Позивачка як співвласник квартири не надавала згоди [PERSON] на вселення та реєстрацію відповідачки в квартирі. В зв'язку з чим, вона вважає, що були порушені права як співвласника квартири. В зв'язку з чим, на підставі ч. 4 ст. 369 ЦК України, вона просить визнати недійсним з моменту вчинення договір щодо користування квартирою [ADDRESS] укладений між [PERSON] ([ADDRESS]) та [PERSON], 1961р.н. , ([ADDRESS]), на підставі якого 19.10.2012р була проведена реєстрація місця проживання [PERSON] за адресою [ADDRESS], а також визнати, що [PERSON], 1961р.н., ([ADDRESS]) не має права користування квартирою [ADDRESS] В судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги, а також підтвердив обставини позовних вимог. Представник відповідача позовні вимоги не визнала та пояснила, що, на теперішній час, відповідачка є власником 1/2 частини вищевказаної квартири, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Представники Суворовського районного відділу ГУ ДМС України в Одеській області, ГУ ДМС України в Одеській області в судове засідання не з'явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню на підставі фактів, встановлених в судовому засіданні. Так судом встановлено, що 19.10.2012р. Суворовським РВ ГУ ДМС зареєстровано місце проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS].. Підставою для проведення реєстрації стала відповідна заява [PERSON] про реєстрацію місця проживання за вказаною адресою - за місцем проживання сина [PERSON], договір купівлі-продажу від 31.08.2007р., відповідно до якого власником [ADDRESS] є [PERSON], згода [PERSON] на реєстрацію його матері - [PERSON]. Вищевказані обставині встановлені постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2013р. по справі № 815/3151/13-а за адміністративним позовом [PERSON] до Суворовського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за участю третьої особи [PERSON] про визнання незаконними дій та скасування реєстрації місця проживання. Вищевказаною постановою також встановлені наступні факти та правовідносини, які аналогічно встановлені судом. Так, правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються ст. 33 Конституції України та Законом України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" (далі - Закон № 1382- IV), відповідно до яких кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується вільний вибір місця проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Стаття 6 Закону № 1382- IV визначає перелік документів, на підставі яких проводиться реєстрація місця проживання, серед яких є відповідна письмова заява та документ, що підтверджує право на проживання у житлі. Відповідно до постанови Кабміну України від 28.07.2004р. № 986 «Про затвердження зразків документів, необхідних для реєстрації проживання в Україні», яка діяла на час проведення реєстрації, у разі відсутності документів, зазначених як підстава для реєстрації, потрібна згода власника (співвласника) житла на реєстрацію місця проживання заявника. Згідно договору купівлі-продажу від 31.08.2007р. власником [ADDRESS] від 31.08.2007р. вказаний [PERSON] Дійсно, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 08.05.2013р., яке набрало законної сили 03.10.2013р., встановлено, що [ADDRESS] є об'єктом спільної власності подружжя [PERSON], та кожен з них має право на 1/2 ідеальну частку цієї квартири. Разом з тим, будь-яким нормативним документом, що регулює правовідносини з реєстрації місця проживання на час виникнення спірних правовідносин, не зобов'язано орган, що здійснює реєстрацію, з'ясовувати власників (співвласників) житла, які не визначені договором. Статтею 3 Закону № 1382- IV визначено, що реєстрація місця проживання це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Частина 2 ст.2 цього ж Закону передбачає, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Аналіз наведеного дає підстав для висновку, що здійснення реєстрації місця проживання є адміністративним актом повідомлення особою відповідний державний орган про зміну свого місця проживання, що в свою чергу не впливає на виникнення, зміну або припинення її прав. Тому, реєстрація [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не тягне за собою набуття нею права користування житловою площею у зазначеній квартирі. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд також вважає, що відсутні підстави для визнання недійсним договору щодо користування квартирою [ADDRESS], який за думкою позивачки був укладений між [PERSON] ([ADDRESS]) та [PERSON], 1961 року народження. Крім того, в даних правовідносинах необхідно також врахувати положення ЖК України, а також ЦК України. Так, відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Згідно ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 2 ст. 369 ЦК України встановлено, що розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. В той же час, ч. 4 ст. 369 ЦК України встановлює, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Суд вважає, що безпосередньо реєстрація відповідачки у квартирі не є правочином щодо розпорядження спільним майном, який можливо визнати недійсним. Так суд погоджується з позивачкою, що здійснення реєстрації відповідачки в квартирі порушує її права як співвласника на користування квартирою, оскільки, як наслідок це може привести до підвищення сплати за комунальні послуги. Однак суд вважає, що існує інший спосіб відновлення порушеного права співвласника. Так, статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На підставі викладеного, суд вважає, що позивачка на підставі ч. 2 ст. 369 ЦК України, ст. 391 ЦК України може вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування квартирою шляхом позбавлення відповідачки права на користування жилим приміщенням, що також є підставою для зняття з реєстраційного обліку. Так згідно ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється у тому числі на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення. Однак вимоги щодо позбавлення права користування житловим приміщенням або про виселення відповідачки зі сторони позивачки не заявлялись. За аналогічних підстав суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог, щодо визнання відповідачки такою, що не має права користування квартирою [ADDRESS], оскільки такий спосіб захисту прав не передбачений ані нормами ЦК України, ані нормами ЖК України. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, незважаючи на те, що судом дійсно встановлено, що права позивачки як співвласника були порушені, то суд не може захистити порушене право в силу ч. 1 ст. 11 ЦПК України, оскільки позивачка обрала спосіб захисту своїх прав, який не має законних підстав. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed