Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-18 00:00:00

30.12.2012 року Одеська міська рада звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення самочинно збудованого об'єкту, посилаючись на наступне. Так, згідно листа Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради(далі по тексту МРА ОМР) від 10.12.2013р. за № 4596/01-20, позивачу стало відомо про факт самочинного будівництва гр..[PERSON] сараю, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Виходячи з матеріалів, надісланих разом з листом встановлено, що відповідач [PERSON] без дозвільних документів здійснила самочинне будівництво сараю за вищевказаною адресою. Цей факт підтверджується приписом від 05.08.2013р, актом віл 05.08.2013р., актом від 04.12.2013р., актом від 09.12.2013р., фото фіксацією, технічним паспортом від 03.01.2013р., згідно до якого сарай, є самочинно збудованим про що свідчить відповідна відмітка. Дозвіл інспекції ДАБК в Одеській області на виконання будівельних робіт - будівництва сараю під літ «Ф» загальною площею 45 кв.м. за адресою [ADDRESS], відсутній. Вказаний самочинно збудований об'єкт гр. [PERSON] побудувала на земельній ділянці, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради. Земельна ділянка, на якій знаходиться самочинна будова відповідачу у користування або у власність Одеською міською радою не надавалась. Позивач, як власник ділянки, відповідно до ст. 319 ЦК України володіє, користується і розпоряджається майном на свій розсуд. Тобто відповідач, здійснивши самочинне будівництво сараю під літ. «Ф» порушив права позивача як власника земельної ділянки. Ч. 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.ст.391 ЦК України регламентує, що власник майна може вимагати усунення будь-якого обмеження його права власності. Крім того, реконструкція та будівництво в м. Одесі повинні здійснюватись відповідно до вимог чинного законодавства України та з урахуванням громадських інтересів. Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України, держава забезпечує рівні умови захисту прав власності на землю, ч. 2 152 ЗК України встановлює, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Одеською міською радою будь яких рішень щодо відводу земельної ділянки на користь відповідачів не приймалось. Посилаючись на вищевикладене Одеська міська рада просила суд винести рішення, яким зобов'язати відповідача, за свій рахунок, привести до попереднього стану земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , шляхом знесення самочинно збудованого сараю площею 45кв.м. та стягнути з відповідача на користь Одеської міської ради судові витрати. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовної заяви, та пояснив, що позовні вимоги щодо звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки необґрунтовані, оскільки на даний час є рішення компетентного органу, що є підставою для передачі в оренду зазначеної земельної ділянки, а позовні вимоги щодо знесення самочинно збудованого гаражу є передчасними, оскільки знесення є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Свої позовні вимоги Одеська міська рада щодо знесення самовільно побудованого сараю обґрунтовувала з доведеності одного лише факту, що будівництво відбулось без належного дозволу та на самовільно захопленій земельній ділянці. Як видно з вищевказаного, земельна ділянка була [PERSON] належним чином відведена і вона нею користується на законних засадах з 1998 року. Щодо самочинного будівництва спірного об'єкту, то як вже зазначено, об'єкт був збудований на тім же місці, де раніше стояли узаконені належним чином надвірні споруди більшої площі. Тобто [PERSON] відбудувала надвірну споруду не поставивши до відома Інспекцію архітектурно-будівельного контролю. В зв'язку з викладеним, представник позивача вважає, що вимоги позивача в позовній заяві не ґрунтуються на нормах цивільного права, тому позовна заява ОМР не підлягає задоволенню. Представник Одеської міської ради, діюча на підставі довіреності від 20.10.2014р. в в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце слухання справи повідомлявся належним чином в порядку ст.74 ЦПК України, надала до суду заяву про слухання справи за її відсутност, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце слухання справи повідомлявся належним чином в порядку ст.74 ЦПК України надала до суду заяву про слухання справи за її відсутності . Представник відповідача [PERSON] [PERSON] , діюча на підставі довіреності від 31.03.2014 року у судове засідання не з'явився, належним чином про дату, час та місце слухання справи повідомлявся . Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главами 23, 27 книги третьої ЦК України, Земельним кодексом України, Житловим кодексом України, Законом України «Про архітектурну діяльність», тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Відповідно до ст.83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл селищ, міст є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності. Відповідно до ст.83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл селищ, міст є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності. Так, земельна ділянка, розташована за адресою [ADDRESS], знаходиться на території м. Одеси та належить територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради. Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про місцеве самоврядування» будівництво об'єктів містобудування незалежно від форм власності здійснюється з дозволу відповідних рад (або відповідних виконавчих органів у разі делегування їм таких повноважень). Крім того, необхідним є також дозвіл на виконання будівельних робіт з нового будівництва, реконструкції, реставрації та капітального ремонту будинків, споруд та інших об'єктів, розширення і технічного переоснащення, який видається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю. Частиною 5 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування» визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, тощо. Доцільність, порядок та умови відчуження об'єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Статтею 116 Земельного кодексу України встановлено, що набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність чи у користування, рішення про передачу земельної ділянки, що входить до складу державної (комунальної) власності в користування і власність є виключним правом органу місцевого самоврядування. Судом встановлено, що домоволодіння, яке розташовано за адресою :[ADDRESS], та належить [PERSON] на праві приватної власності, відповідно до свідоцтва про право власності на домоволодіння [NUMBER] від 24.01.2001року. Так, згідно свідоцтва про право власності на домоволодіння від 24.01.2001 року (№ 011955, що знаходиться в матеріалах справи за № 521/21852/13ц на а.с. 18), у [PERSON] у власності знаходиться домоволодіння за адресою: [ADDRESS] що складається з одного житлового будинку літ «Т», загальною площею 135,7 кв.м., житловою площею 89,3 кв.м., відображеного у технічному паспорті КП «МБТІтаРОН» від 18.12.1998 року (а.с. 48-57). В зазначеному технічному паспорті є план земельної ділянки та схема надвірних приміщень, тобто сараю, літ. «Б-Ж», «б 1» та «б», загальною площею 67,34 кв.м. (а.с. 49 та а.с. 54). За користування земельною ділянкою [PERSON] сплачує відповідний податок, що підтверджується доданими до заперечень квитанціями та довідкою державної податкової інспекції у Малиновському районі в м. Одесі від 23.12.2014 року № 8689/г/ 15-52-15-03 Вказаний 2 поверховий житловий будинок під «літ Т», рішенням Одеської міської ради за № 812 від 25.11.1999 року (а.с. 75) був переданий відповідачці у власність. Розпорядженням Іллічівської районної адміністрації м. Одеси за № 767 від 16.10.2000 року (а.с. 68) було розділене домоволодіння [ADDRESS] яким було «визнане право власності на новоутворене домоволодіння [ADDRESS], яке складається з житлового будинку літ «Т» - ціле з земельною ділянкою пл. 463,0 кв.м.» за [PERSON] Проект розподілу домоволодіння за № 133 знаходиться на а.с. 69, де були визначені кордоні межі виділеної мені земельної ділянки. А також все вказане відображене в технічному паспорті від 21.03.2001 року (а.с. 58). В травні 2001 року надвірні споруди «Б-Ж», «б 1» та «б», внаслідок пожежі були зруйновані вщент дане підтверджується довідка державної інспекції техногенної безпеки за № 536 від 07.08.2012 року і на їх місці відповідачка побудувала одну надвірну споруду, площею 45 кв.м., що по площі на 22, 34 кв.м. менше, ніж раніше побудовані приміщення. Вказане відображене в технічному паспорті від 03.01.2013 року, де спірна надвірна споруда зазначена як самовільно побудована в 2001 році (а.с. 13-17). Технічний паспорт [PERSON] виготовила для узаконення новоутвореного сараю. В березні 2013 року для цього [PERSON] звернулась в Інспекцію державного архітектурного будівного контролю в Одеській області з заявою. У матеріалах справи міститься висновок по проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду гр. [PERSON] за адресою: м. Одеса, Малиновський район, [ADDRESS],для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) від 13.05.2014р за №,01-11/1178-291пз-м, який погоджений управлінням архітектури та містобудування Одеської міської ради. Так, відповідно до рішення Одеської міської ради №6070-VI від 24.12.2014р, щодо внесення змін до пункту 181 додатка до рішення одеської міської ради від 17.12.2013р. № 4226-VI «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у м. Одесі» в частині цільового призначення (використання) земельної ділянки, внесено зміни в частині цільового призначення(використання земельної ділянки) а саме замість слів «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (оренда) вважати вірними слова «для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (оренда)». Однак чинне законодавство вказує на те, що знесення нерухомості, побудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил (в тому числі при відсутності проекту) можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм та правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, що здійснила будівництво відмовляється від такої перебудови (ч. 7 ст. 376 ЦК України). Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду кримінальних та цивільних справ від 30.03.2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самовільного будівництва)» передбачено, що «знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використані усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення до відповідальності». Пунктом 23 вказаної постанови зазначено, що «при вирішені питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, суди повинні в кожному випадку з'ясовувати, зокрема, настільки збудована будівля за розмірами відповідає площі, поверховості, розміщенню та іншим умовам, передбаченим проектом; як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок, тощо. У необхідних випадках для з'ясування питань, що виникають при розгляді таких справ і потребують спеціальних знань, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може призначити відповідну експертизу згідно з вимогами ст. 143 ЦПК України. Відсутність відповідної експертизи у разі необхідності її проведення може бути підставою для відмови в позові, при цьому факт відхилення від проекту та порушення будівельних норм і правил має довести особа, яка пред'явила позов про знесення самочинно будівництва (ч. 7 ст. 376 ЦК України, ч. 1 ст. 60 ЦПК України)». За клопотанням [PERSON] до матеріалів даної справи був залучений технічний висновок, виготовлений ліцензованою проектною організацією «Ретробуд» щодо можливості подальшої експлуатації спірної надвірної споруди. Позивачем наданий технічний висновок не був спростований. Так як архітектурно-будівельні рішення, інженерні та інші показники побудови відповідають вимогам діючих нормативних документів, нежиле приміщення зведено у відповідності до вимог ДБН. Крім того, на побудову спірного приміщення дала згоду єдина на той час моя суміжна сусідка, власниця квартири [ADDRESS] [PERSON], чиї права не були порушені зведенням спірного приміщення. З боку позивача у позовній заяві не було доведено чиї права та яким чином було порушено вказаним самочинним будівництвом, які саме істотні порушення будівельних норм і правил встановлені, чи існує можливість перебудови об'єкту до існуючих норм і правил. На попередньому судовому засіданні представник позивача не заявляв клопотання про проведення експертизи для з'ясування вищенаведених обставин, що є обов'язковою передумовою для пред'явлення вимоги про знесення самочинної споруди. Відповідно до ст. 19 ч. 2 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Положеннями ст. 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Відповідно до змісту пп. 1 п. "б" ч. 1 ст. 31 Закону України "Про місцеве самоврядування" від 21.05.1997 року №280/97-ВР прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів у порядку, встановленому законодавством, відноситься до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. З огляду на викладене, суд вважає, що зібрані у справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи та належна оцінка доказів вказують на наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог про знесення самовільно побудованих об'єктів та звільнення земельної ділянки.

Outcome: partial