Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-02 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Верхньоводянської сільської ради Рахівського району Закарпатської області про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позову зазначено, що після смерті матері позивачки, [PERSON], яка померла [INFO] року, залишилося спадкове майно, яким являється житловий будинок [ADDRESS] Дане нерухоме майно до відкриття спадщини фактично належало на праві приватної власності [PERSON]. Однак, як з'ясувалось після її смерті, первинна реєстрація права власності на спадкове домоволодіння, яке було збудовано нею і у якому вона проживала до дня своєї смерті та вважала своєю власністю, за нею за її життя здійснена не була. Разом з тим, через відсутність належних правовстановлюючих документів на це нерухоме майно, вона як спадкоємець за заповітом, фактично не має можливості оформити у встановленому законом порядку своє право власності на дане спадкове майно. Крім того, за свого життя її мати склала заповітне розпорядження відносно житлового будинку [ADDRESS] в її користь. У встановленому законодавством порядку, з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, вона звернулася до нотаріальної контори із відповідною заявою, але у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом їй було відмовлено, про що державним нотаріусом Рахівської ДНК було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Тому, на підставі наведеного просила визнати за нею право власності у порядку спадкування за заповітом на житловий будинок [ADDRESS] Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених в позові. Просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача - Верхньоводянської сільської ради в судове засідання не з'явився. Сільський голова Гуцул В.Д. надала заяву, якою просить справу розглядати без участі представників ради. Позовні вимоги визнають повністю. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами суд приходить до наступного висновку. Згідно ст. ст. 1217, 1223 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Встановлено, що позивач [PERSON] являється спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно - житловий будинок [ADDRESS], і відносно якого остання розпорядилася шляхом складення заповіту 8 серпня 2005 року. Згідно даного заповіту [PERSON] належний їй житловий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS] і земельну ділянку розміром 0,50 га заповіла [PERSON]. Звернення позивачки до суду з вимогою визнання права власності на спадкове майно зумовлене порушенням її права на отримання власності в порядку спадкування згідно відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом в її користь. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Норми ст. 392 ЦК не застосовуються щодо вимог про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва (ч. 3 ст. 376 ЦК), оскільки особа не є власником, а лише заявляє вимогу про встановлення права власності на об'єкт самочинного будівництва. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Згідно довідки виконавчого комітету Верхньоводянської сільської ради Рахівського району Закарпатської області № 498 від 19.09.2014 року, житловий будинок [ADDRESS] дійсно, згідно погосподарської книги належав [PERSON], а отже його не можна розцінювати як об'єкт самочинного будівництва. При розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Для набуття спадщини необхідна наявність ряду умов. Першою необхідною умовою є відкриття спадщини, під якою розуміють настання таких юридичних фактів, які обумовлюють виникнення у спадкоємця права на набуття спадщини - права на спадкування. До таких юридичних фактів, передусім, відноситься смерть спадкодавця. Але в момент відкриття спадщини спадкоємець набуває лише право на спадкування, але не право власності на саму спадщину. Для виникнення права власності на спадщину спадкоємець повинен належним чином здійснити (реалізувати) право на прийняття спадщини. Здійснення права на спадкування, передусім, полягає в тому, що спадкоємець має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийняття спадщини можливе двома способами: шляхом пасивної поведінки спадкоємця, яка передбачена ч.3 ст. 1268 ЦК України, яка встановлює, що для прийняття спадщини достатньо того факту, що спадкоємець, мешкав разом з померлим і протягом строку для прийняття спадщини не відмовився від неї. Такі спадкоємці також подають заяву про видачу їм документа, що підтверджує їх право на успадковане майно, але можуть це зробити незалежно від закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини; шляхом активної поведінки, тобто подачі заяви про прийняття спадщини та видачі їм відповідного свідоцтва. Для такого способу прийняття спадщини, який буде стосуватися всіх інших спадкоємців, існує певний строк для подачі заяви. Судом встановлено, що позивачка прийняла спадщину в силу ч.2 ст.1268 ЦК України, оскільки проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини, та протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не заявила про відмову від неї. Таким чином, враховуючи, що позивач по справі належить до спадкоємців за заповітом, спадщину прийняла, майнового спору з приводу спадкування не існує, суд вважає, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані і підлягають задоволенню. Питання відшкодування судових витрат позивачкою не ставилось.

Outcome: approved