Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

25 листопада 2013 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, відшкодування моральної шкоди, в якому, після уточнення позовних вимог 09.12.2013, 30.01.2014, 04.03.2016 просить стягнути із [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 04 січня 2011 року у сумі 40000 грн. 00 коп.; суму боргу з урахуванням 3% річних від простроченої заборгованості з 01.01. 2013 по 02.03. 2016 (включно) 3803 грн. 84 коп.; суму боргу з урахуванням пені від простроченої заборгованості з 01.01.2013 по 02.03. 2016 (включно) 37029 грн. 05. коп.; суму боргу з урахуванням індексу інфляції від простроченої заборгованості з 01.01.2013 по 02.03. 2016 (включно) - 31436 грн. 84 коп.; 10000 гривень на відшкодування моральної шкоди; 3211 грн. 60 коп. на відшкодування витрат на правову допомогу; 629 грн. 40 коп. на відшкодування витрат по сплаті судового збору, а всього 126\~110 грн. 73 коп., посилаючись на наступне (т.1 а.с. 2-4, т.1 а.с.11-14,т.1 а.с.47-50, т.2 а.с. 16-28). 04 січня 2011 року він уклав із [PERSON] договір позики за яким передав [PERSON] грошові кошти у сумі 40000 грн. з умовою їх повернення до 01 січня 2013 року. По закінченню цього строку борг не повернуто. Договір складено у двох примірниках з яких один залишився у приватного нотаріуса. Заборгованість за договором складає суму яку він заявив до стягнення. Також просить стягнути моральну шкоду у зазначеному вище розмірі, обгрунтовуючи вимогу тим, що тривалий час не мав можливості користуватися на потреби сімї коштами які мав повернути [PERSON] і це викликало душевні страждання, дискомфорт, порушення нормальних життєвих звязків. Він є платником єдиного податку і займається сільськогосподарською діяльністю для чого також були потрібні кошти. Недостатність грошових коштів змусила його та сімю неодноразово користуватися коштами із кредитних карток та погашати виниклу заборгованість перед банком. Крім того просить стягнути понесені ним витрати по сплаті судового збору. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] в якому просить договір позики, укладений між ним та [PERSON] 04 січня 2011 року визнати недійсним, та відповідно до ч.2 ст. 236 ЦК України реституцію не запроваджувати, посилаючись на наступне (т. 1 а.с.11-133). Зазначений договір позики був укладений під впливом обману відносно природи правочину, прав та обовязків сторін. Зазначає що з [PERSON] вони домовилися, що після укладення договору позики [PERSON] передасть йому 40000 грн., а він у свою чергу передасть йому у користуваня на невизначений термін належну йому земельну ділянку на території Лукашівської сільської ради Близнюківського району Харківської області. Кошти були потрібні для оплати робіт по газифікації житлового будинку. Як було домовлено, у триденний строк після укладення договору позики, [PERSON] йому кошти не передав, пояснивши це тим, що така угода не може гарантувати його право користування земельною ділянкою. Вважає, що умисними діями [PERSON] ввів його в оману щодо обставин які мають істотне значення. Посилаючись на ст.ст. 640, 1046 ЦК України, зазначає, що договір позики є реальним договором і вважається укладеним з моменту передачі грошей або інших речей. Обіцянка надати позику в майбутньому, момент підписання договору або вказівка в договорі на строк, протягом якого відбудеться передача позики, не мають юридичного значення. Тільки після передачі грошей позичальник має повернути ці кошти. Вважає, що жодним письмовим доказом (розписка про одержання грошей, повідомлення по переведення коштів через установи банку тощо), [PERSON] не довів що він дійсно передав йому 40000 грн. Крім того зустрічна позовна заява містить посилання на ст.ст. 203, 230, ч. 2 ст. 236, ч.3 ст. 258 ЦК України. Ухвалою суду від 29. 04. 2014 позови обєднані в одне провадження. Цією ж ухвалою до участі у справі як третя особа залучено приватного нотаріуса Близнюківського нотаріального округу [PERSON]В.(т.1 а.с. 138,139). У судовому засіданні [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] на задоволенні первісного позову наполягали, проти задоволення зустрічного позову просили відмовити, пояснюючи таке (т.1 а.с. 149-151). [PERSON] вказав, що в 2011 році до нього звернувся [PERSON] з проханням надати в борг 40000 гривень. З таким же проханням зверталася і дружина [PERSON], вказуючи, що кошти потрібні для погашення кредиту банку з тим, щоб [PERSON] не треба було їхати в Москву на заробітки. З цим проханням вони зверталися неодноразово. Станом на січень 2011 року такі кошти у нього зявилися оскільки незадовго він продав [PERSON] свій автомобіль ЗІЛ -130. Він погодився надати позику на два роки тому що орендував у [PERSON] земельну ділянку і піддавшись на умовляння («просили не день і не місяць»). Договір було укладено у приватного нотаріуса. Кошти у сумі 40000 грн. були передані особисто ним [PERSON] коли вони вийшли від нотаріуса. Це відбулося в автомобілі в присутності їх дружин на якому він подружжя [PERSON] підвіз потім додому. Розписку про отримання коштів він від [PERSON] не відбирав, не вважаючи це за потрібне. Після настання терміну повернення коштів, [PERSON] перестав з ним спілкуватися, не виходив для зустрічі із будинку коли він до нього приїздив, не відповідав ні на листи ні на телефонні дзвінки, що в подальшому і змусило його звернутися до суду. Державного акту на землю [PERSON] у нього немає. При укладенні договору позики жодної домовленості про землю, як це стверджує [PERSON], не було. Він дійсно обробляв земельні ділянки [PERSON] і його матері до 2013 року. Певний період діяли договори оренди, зареєстровані в Лукашівській сільській раді. Виплата орендної плати проводилася. Потім [PERSON] попередив, що в березні 2013 року забере свій пай, а осінню і пай матері, борг поверне. У судовому засіданні [PERSON] пояснив, що дійсно із [PERSON] був укладений договір позики коштів який він розумів як продаж належної йому земельної ділянки, розташованої на території Лукашівської сільської ради Близнюківського району Харківської області. Вони із [PERSON] думали що буде закон про продаж землі. Таким чином він діяв під впливом обману [PERSON] [PERSON] орендував у нього без письмового оформлення договору його земельну ділянку і земельну ділянку матері. Договір позики було складено у нотаріуса. Кошти йому були потрібні на газифікацію будинку. До нотаріуса їздили автомобілем [PERSON] У нотаріуса, при оформленні договору, були крім них і їх дружини. Про продаж землі у нотаріуса розмови не було. Після підписання договору позики [PERSON] кошти йому не передав. Обіцяв віддати протягом трьох днів. По телефону з ним звязатися не міг. Державний акт на його землю знаходиться у [PERSON] Вважає дії [PERSON] шахрайськими, а тому звертався із відповідною заявою до правоохоронних органів. У письмовому відзиві на позовну заяву [PERSON] [PERSON] свої заперечення проти первісного позову обгрунтував так як вони викладені у його зустрічній позовній заяві, що зазначено вище (т.1 а.с.30,31). У судовому засіданні третя особа Приватний нотаріус Близнюківського нотаріального округу [PERSON], проти задоволення первісного позову не заперечувала, а проти задоволення зустрічного позову - заперечувала, вказавши на таке. 04 січня 2011 року, у строгій відповідності до вимог законодавства, між [PERSON] і [PERSON] було дійсно укладено і нею посвідчено договір позики на 40000 гривень. Перед цим до неї зверталася дружина [PERSON] [PERSON] за консультацією, а саме уточнювала, які необхідно надати документи для оформлення договору позики. Такий договір нотаріального посвідчення не потребує, але у сторін було бажання. При укладенні договору крім [PERSON] та [PERSON] були їх дружини [PERSON] та [PERSON] Особи були встановлені, стосунки між сторонами були доброзичливі, вони знають одне одного. Дружини не заперечували проти укладення договору. Із проектом договору сторони були ознайомлені раніше. Договір був підписаний сторонами особисто. В чинній на той час Інструкції про вчинення нотаріальних дій не передбачалося у договорі вказувати і дружин. Жодних сумнівів щодо суті договору тощо не виникало. Сторони розуміли значення своїх дій та їх наслідки. Оскільки гроші були при [PERSON], сторони домовилися, що він їх передасть [PERSON] в цей же день. При ній гроші не передавалися і здійснювати контроль за цією дією у неї обовязку не було. За заявою [PERSON] у 2013 році вона видала йому копію цього договору. Перед цим з таким проханням зверталася його дружина але вона їй відмовила розяснивши, що копія може бути видане лише [PERSON] Про мету отримання копії договору не говорили. Дії нотаріуса не оскаржувалися. У судовому засіданні свідок [PERSON], дружина [PERSON], дала такі показання. Сімї були потрібні кошти на газифікацію будинку. Вирішили що ці кошти можна отримати шляхом продажу землі [PERSON] Перемовини з [PERSON] спочатку вела вона. Вона ж і запропонувала оформити договір у нотаріуса. У нотаріуса [PERSON] 04.01.2011 при укладенні договору позики була вона з чоловіком і [PERSON] з дружиною. Вона не була проти укладення договору. Сума договору була обумовлена раніше. Кошти [PERSON] так їм і не передав незважаючи на обіцянку їх передати протягом трьох днів з дня підписання договору. Газ провели за кошти отримані від продажу квартиру матері. Щодо земельної ділянки. За погодженням із [PERSON] [PERSON] обробляв земельну ділянку 3 роки без укладення договору оренди. Є заборгованість [PERSON] за використання землі яка не погашена не зважаючи на їх звернення. Державний акт на землю [PERSON] перебуває у [PERSON] і той його не повертає. Чоловік звертався до правоохоронних органів із заявою на незаконні дії [PERSON] У судовому засіданні свідок [PERSON], рідний брат [PERSON], дав такі показання. Йому відомо, що у [PERSON] є земельний пай близько 6 га. [PERSON] були потрібні кошти на газифікацію будинку для цього вони брали кредит у банку, займали кошти у бабусі. [PERSON] кошти за договором [PERSON] не передавав. Все це йому відомо зі слів сестри [PERSON] При укладенні договору позики присутній не був. Вислухавши пояснення осіб які беруть участь у справі, свідків, вивчивши письмові пояснення [PERSON], всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, суд приходить до висновку про необхідність первісний позов задовольнити частково, а у задоволенні зустрічного позову відмовити повністю, виходячи із наступного. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 15 ЦК України\~передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.\~\~ Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у\~ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочин є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків(ч.1); Правочини можуть бути односторонніми та або дво - чи багатостронніми (договори)(ч.2); одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обовязки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обовязки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами(ч.3). Відповідно до положень\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що були обумовлені ним. Відповідно до ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо, якщо він підписаний його стороною. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України, недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, як правило, має наслідком визнання правочину недійсним. Зміст правочину становлять права та обов'язки, про набуття, зміну або припинення яких учасники правочину домовилися. Судом встановлено, що 04 січня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики (надалі - Договір позики) за яким [PERSON] передає у власність [PERSON] грошові кошти у сумі 40000 гривень. Договір підписано сторонами в присутності нотаріуса. Вказана сума мала бути повернена [PERSON] до 01 січня 2013 року або раніше в смт. Близнюки Харківської області (п.п. 1-4 договору) (т.1 а.с.5). Договір укладено в службовому приміщенні приватного нотаріуса Близнюківського нотаріального округу [PERSON] та посвідчено нею. При укладенні договору були присутні дружини сторін які заперечень не мали. В присутності нотаріуса [PERSON] кошти [PERSON] не передавав. Із змісту Договору позики вбачається, що сторони договору [PERSON] та [PERSON] діяли добровільно, перебували при здоровому розумі та ясній памяті, розуміли значення своїх дій, були попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, володіли українською мовою. Особи сторін були встановлені, дієздатність перевірена. Договір зареєстровано у реєстрі за №10. З п. 7 Договору позики вбачається, що зміст ст. 1046 (договір позики) та 1047 (форма договору позики) сторонам відомі. Як встановив суд, договір було укладено на прохання [PERSON] у звязку з тим, що його сімя потребувала коштів. Вище вказані обставини сторонами та третьою особою не заперечуються. Таким чином суд приходить до висновку, що між сторонами було укладено договір позики у письмовій формі, який посвідчено нотаріусом і він є чинним. Скарг на дії нотаріуса не подавалося. Згідно із ч. 1\~ст.626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Статтею 627 ЦК України\~встановлено, що відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як передбачено ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. \~\~\~Відповідно до\~ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Абзацом 2 частини 1\~статті 218 ЦК України\~визначено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.\~\~ Отже пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] в тій частині, що [PERSON] не передав [PERSON] кошти за договором позики, суд до уваги не приймає. Крім того [PERSON] стверджував що ці обставини йому відомі тільки зі слів своєї сестри [PERSON] При укладенні договору він присутнім не був. Заперечуючи проти задоволення первісного позову та на обгрунтування вимог свого зустрічного позову [PERSON] і його представник адвокат [PERSON] вказали, що ні 04.01. 2011 ні на час розгляду справи судом [PERSON] [PERSON] 40000 грн. в борг не передавав. Передачу коштів [PERSON] не може підтвердити ні розпискою [PERSON] про отримання коштів ні жодним іншим письмовим доказом. [PERSON] суду пояснив як саме 04.01.2011 року він, після підписання Договору позики, передав особисто ці кошти [PERSON], а після спливу терміну їх повернення 01.01. 2013 став вимагати у [PERSON] повернення боргу, а потім і звернувся до суду. За вищенаведених обставин, виходячи із поняття позикових відносин і договору позики, визначеними вищенаведеними нормами [PERSON] 71 ЦК України, вказані вище твердження [PERSON] та його представника [PERSON] суд вважає помилковими. Так за своїми ознаками укладений Договір позики є реальним. Його письмова форма, посвідчення нотаріусом, внаслідок його реального характеру, є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми 40000 грн. позичальнику, тобто [PERSON] Після його укладення у [PERSON] виникли всі обовязки за цим договором , а у [PERSON] права, в тому числі і право вимоги повернення суми боргу. Оскільки оспорюваний договір позики укладений у письмовій формі, посвідчений нотаріусом, його зміст підтверджує факт передачі [PERSON] грошової суми [PERSON] та отримання останнім цих коштів. На підтвердження цих дій отримання від боржника боргової розписки, іншого документу який би свідчив про передачу коштів, не вимагається. Такі правові висновки містяться і в постановах Верховного Суду України від 18.09. 2013 у справі №6-63 цс13 та у справі №6-50 цс 16 від 24.02. 2016, які в силу ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для всіх судів України. Задовольняючи повністю вимоги первісного позивача щодо стягнення суми боргу, 3% річних, пені, врахування індексу інфляції суд виходить з такого. Судом встановлено, що 04 січня 2011 року [PERSON] за договором позики отримав від [PERSON] позику у розмірі 40000 гривень яку не повернув. За ч.1 ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог- відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ч.1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Грошове зобовязання має бути виконане у гривнях(ч.1 ст. 533 ЦК України). Відповідно до п.п. 2-5 Договору позики, 4000 гривень [PERSON] мав би повернути [PERSON] до 01 січня 2013 року. З цієї дати у [PERSON] виникло право предявити цей договір до стягнення в порядку і в строки, передбачені законодавством України та договором. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). При цьому божник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом(ч.ч.1.2 ст. 625 ЦК України). Правилами, викладеними у ст.ст. 1049, 1050 ЦК України визначено наступне. Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049). Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобовязаний сплатити неустойку відповідно до статтей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обовязки. Поняття грошей викладене в ст.192 ЦК України в [PERSON] «Речі. Майно» Законним\~платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У цивільному праві гроші належать до родових, замінних речей. Гроші, що обертаються у готівковій формі, є об'єктом речових прав, яким властиві ознаки родових і подільних речей. Родовий характер грошей полягає в тому, що розмір грошової суми визначається у цивільному обороті не кількістю грошових знаків, а сумою виражених у цих знаках грошових одиниць (їх номінал). Разом з тим окрема монета чи купюра є неподільною річчю. Крім того, що грошова одиниця Україна - гривня є законним\~платіжним засобом, вона може бути предметом виконання різних цивільних правочинів (при наданні гарантії, договір позики, кредитний договір, договір банківського вкладу, договір банківського рахунку та інші). Згідно ч.1\~ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання віл позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлене договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. Також суд виходить з правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 5 листопада 2014 року по справі № 6-132цс14 де зазначено, що договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки\~ЦК України\~не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу. Правові наслідки порушення зобовязання передбачені у ст. 611 ЦК України. До них зокрема відноситься сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди(п.п.3,4 ч.1) Отже у разі порушення стороною договору своїх грошових зобовязань, чинне законодавство не виключає можливості одночасного стягнення з боржника пені, 3% річних, врахування індексу інфляції. Відповідно до ч.3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. При визначенні сум, які підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] суд виходить із таких розрахунків. Розрахунок пені за договором позики від 04.02.2011 року Сума заборгованості: 40 000,00 грн. Дата початку розрахунку: 1.1.2013 року Дата закінчення розрахунку (включно): 2.3.2016року Відсоткова ставка пені: 2 х ставку НБУ Розраховується за формулою: [Пеня] = [Сума боргу] х [Ставка пені (%)] / 100% / 365 днів х [Кількість днів] Облікові ставки НБУ за період прострочення Дата Облікова ставка НБУ Джерело інформації 23.03.20127,50%Постанова НБУ від 21.03.2012 № 102 10.06.20137,00%Постанова НБУ № 209 від 06.06.2013 13.08.20136,50%Постанова НБУ № 315 від 09.08.2013 15.04.20149,50%Постанова НБУ № 212 від 14.04.2014 17.07.201412,50%Постанова НБУ № 417 від 15.07.2014 13.11.201414,00%Постанова НБУ № 719 від 12.11.2014 06.02.201519,50%Постанова НБУ № 81 від 04.02.2015 04.03.201530,00%Постанова НБУ від 02.03.2015 р. № 154 28.08.201527,00%Постанова НБУ від 27.08.2015 р. № 557 25.09.201522,00%Постанова НБУ від 24.09.2015 р. № 627 30.10.201522,00%Постанова НБУ від 29.10.2015 р. № 750 18.12.201522,00%Постанова НБУ від 17.12.2015 р. № 894 Розрахунок безпосередньо пені Дата початкуДата закінченняКількість днівСума боргуОблікова ставка НБУРозрахункова ставка в рік%Пеня 01.01.201309.06.201316040000,007,50%15,00%2630,14 10.06.201312.08.20136440000,007,00%14,00%981,92 13.08.201314.04.201424540000,006,50%13,00%3490,41 15.04.201416.07.20179340000,009,50%19,00%1936,44 17.07.201412.11.201411340000,0012,50%25,00%3260,27 13.11.201405.02.20158540000,0014,00%28,00%2608,22 06.02.201503.03.20152740000,0019,50%39,00%1111,23 04.03.201527.08.201517740000,0030,00%60,00%11638,36 28.08.201524.09.20152840000,0027,00%54,00%1656,99 25.09.201529.10.20153540000,0022,00%44,00%1687,67 30.10.201517.12.20154940000,0022,00%44,00%2362,74 18.12.201502.03.20167640000,0022,00%44,00%3664,66 Всього 1157 37029,05 Всього: Пеня за несвоєчасне виконання зобовязання, за період з 01.01.2013 року по 02.03.2016 року, у сумі 37 029,05 грн. Розрахунок процентів за використання коштів за договором позики від 04.02.2011 року Сума заборгованості: 40 000,00 грн. Дата початку розрахунку: 1.1.2013року Дата закінчення розрахунку (включно): 2.3.2016року Процентна ставка за користування коштами: 3% річних Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Розраховується за формулою: [Проценти] = [Сума боргу] х [Процентна ставка] /100% / 365 днів х [Кількість днів] Розрахунок процентів за використання коштів Дата початку Дата закінчення Кількість днів Сума боргу Процентна ставка Проценти 01.01.201302.03.2016 1 157 40 000,00 3,00% 3 803,84 Разом 1 157 3 803,84 Всього: Проценти за використання коштів, за період з 01.01.2013 року по 02.03.2016 року, в сумі 3 803,84 грн. Розрахунок індексу інфляції за договором позики від 04.02.2011 року Сума заборгованості: 40 000,00 грн. Дата початку розрахунку: 01.01.2013року Дата закінчення розрахунку (включно): 02.03.2016року Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Відповідні індекси розраховуються Державним комітетом статистики України (раніше - Міністерство статистики України), починаючи з серпня 1991 року щомісячно і публікуються, зокрема, у газеті "Урядовий кур'єр". Опубліковані друкованими засобами масової інформації з посиланням на Державний комітет статистики України ці показники згідно зі статтями 19, 21 і 22 Закону України "Про інформацію" є офіційними. Розраховується за формулою: [Збитки від інфляції] = [Сума боргу] х [Індекс інфляції] /100% - [Сума боргу] Індекси інфляції за період прострочення («УК»- газета Урядовий курєр) МісяцьІндекс інфляціїДжерело інформації Січень 2013100,20%«УК»№26 від 08.02.2013 Лютий 201399,90%«УК»№46 від 12.03.2013 Березень 2013100,00%«УК»№66 від 09.04.2013 Квітень 2013100,00%«УК»№83 від 14.05.2013 Травень 2013100,10%«УК»№102 від 08.06.2013 Червень 2013100,00%«УК»№121 від 10.07.2013 Липень 201399,90%«УК»№142 від 08.08.2013 Серпень 201399,30%«УК»№163 від 10.09.2013 Вересень 2013100,00%«УК»№184 від 09.10.2013 Жовтень 2013100,40%«УК»№205 від 07.11.2013 Листопад 2013100,20%«УК»№228 від 10.12.2013 Грудень 2013100,50%«УК»№3 від 09.01.2014 Січень 2014100,20%«УК»№25 від 08.02.2014 Лютий 2014100,60%«УК»№45 від 12.03.2014 Березень 2014102,20%«УК»№65 від 09.04.2014 Квітень 2014103,30%«УК»№83 від 13.05.2014 Травень 2014103,80%«УК»№103 від 11.06.2014 Червень 2014101,00%«УК»№121 від 09.07.2014 Липень 2014100,40%«УК»№144 від 09.08.2014 Серпень 2014100,80%«УК»№164 від 09.09.2014 Вересень 2014102,90%«УК»№185 від 08.10.2014 Жовтень 2014102,40%«УК»№208 від 08.11.2014 Листопад 2014101,90%«УК»№229 від 09.12.2014 Грудень 2014103,00%«УК»№5 від 14.01.2015 Січень 2015103,10%«УК»№24 від 10.02.2015 Лютий 2015105,30%«УК»№44 від 11.03.2015 Березень 2015110,80%«УК»№65 від 09.04.2015 Квітень 2015114,00%«УК»№84 від 14.05.2015 Травень 2015102,20%«УК»№102 від 10.06.2015 Червень 2015100,40%«УК»№122 від 09.07.2015 Липень 201599,00%«УК»№144 від 08.08.2015 Серпень 201599,20%«УК»№165 від 09.09.2015 Вересень 2015102,30%«УК»№188 від 09.10.2015 Жовтень 201598,70%«УК»№209 від 10.11.2015 Листопад 2015102,20%«УК»№230 від 09.12.2015 Грудень 2015100,70%«УК»№04 від 09.01.2016 Розрахунок збитків від інфляції Для визначення індексу за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою (Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ. Лист Верховного суду України № 62-97 від 03.04.1997 року) Місячні простроченняІндекси інфляції, які перемножуютьсяПідсумковий індекс інфляціїСума боргуСума боргу з врахуванн ям інфляціїЗбитки від інфляції Січень 2013100,20%х 175,592% 40 000,00 71\~436,84 31436,84 Лютий 201399,90%х Березень 2013100,00%х Квітень 2013100,00%х Травень 2013100,10%х Червень 2013100,00%х Липень 201399,90%х Серпень 201399,30%х Вересень 2013100,00%х Жовтень 2013100,40%х Листопад 2013100,20%х Грудень 2013100,50%х Січень 2014100,20%х Лютий 2014100,60%х Березень 2014102,20%х Квітень 2014103,30%х Травень 2014103,80%х Червень 2014101,00%х Липень 2014100,40%х Серпень 2014100,80%х Вересень 2014102,90%х Жовтень 2014102,40%х Листопад 2014101,90%х Грудень 2014103,00%х Січень 2015103,10%х Лютий 2015105,30%х Березень 2015110,80%х Квітень 2015114,00%х Травень 2015102,20%х Червень 2015100,40%х Липень 201599,00%х Серпень 201599,20%х Вересень 2015102,30%х Жовтень 201598,70%х Листопад 2015102,20%х Січень 2013100,20%х Всього: збитки від інфляції, за період з 01.01.2013 року по 02.03.2016 року, у сумі 31436,84 грн. У судовому засіданні зазначені розрахунки, надані [PERSON] [PERSON] та його представником не спростовані. Контразрахунок тощо не надавався. Отже, первісний позов, за виключенням вимог щодо відшкодування моральної шкоди, підлягає задоволенню повністю. Вимоги [PERSON] в частині відшкодування моральної шкоди належить задовольнити частково, виходячи із наступного. За змістом\~ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 1176 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі направомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків встановлених частиною другою цієї статті. Судом установлено, що порушення зобовязання відбулося саме з вини [PERSON] За таких обставин одним із видів його відповідальності є відшкодування моральної шкоди, що передбачено п.1 ч.1 ст. 611 ЦК України. У пункті 4\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~у позовній заяві має бути зазначено, в чому полягає шкода, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Обгрунтовуючи вимоги позову в цій частині [PERSON] вказував на те, що тривалий час не мав можливості користуватися на потреби сімї коштами які не повертав [PERSON] Це викликало душевні страждання, дискомфорт, порушення нормальних життєвих звязків. Він є платником єдиного податку і займається сільськогосподарською діяльністю для чого також були потрібні кошти. Недостатність грошових коштів змусила його та сімю неодноразово користуватися коштами із кредитних карток та погашати виниклу заборгованість перед банком. Судом встановлено, що [PERSON] дійсно є платником єдиного податку, що підтверджено фотокопією [PERSON] А №086675(т.1 а.с.15). У судовому засіданні знайшло своє підтвердження те, що він займається сільськогосподарською діяльністю. Не викликає сумніву і те, що для такої діяльності дійсно потрібні кошти. Дружина [PERSON] [PERSON] у 2013 році була клієнтом «ПриватБанку» і станом на 06. 12. 2013 мала заборгованість перед банком у сумі 1936,42 гр. (т.1 а.с.16-20), що також судом враховується. Тривалий час, а саме з 01. 01. 2013 року [PERSON] позбавлений можливості використовувати належні йому 40000 гривень на свої потреби. За таких обставин суд вважає, що [PERSON] дійсно зазнав душевних моральних страждань але належним доказами не довів заявлений розмір шкоди яка підлягає стягненню із відповідача - 10000 гривень. Враховуються вимоги розумності і справедливості, суд вважає, що стягненню підлягає моральна шкода у розмірі 5000 гривень. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову [PERSON] та спростовуючи його заперечення щодо первісного позову суд враховує і таке. У зустрічній позовній заяві [PERSON] одночасно стверджує наступне. У другому абзаці заяви - договір позики від 04.01. 2011 він уклав із [PERSON] під «впливом обману відносно природи правочину, прав та обовязків сторін». У третьому абзаці - «з відповідачем ми домовилися про те, що він мені після укладення договору позики передасть 40000 гривень за те, що я, в свою чергу, передам йому в користування на невизначений термін належну мені земельну ділянку». Крім того свою правову позицію він обгрунтовує і безгрошовістю договору, тобто тим що позикові кошти [PERSON] йому не передав. Отже вимоги зустрічного позову про визнання Договору позики недійсним виходять з того, що цей договір укладено під впливом обману [PERSON], договір є удаваним правочином і безгрошовістю договору. Останнє твердження (безгрошовість) судом спростоване з мотивів як вони викладені вище. Щодо удаваності правочину з метою приховування укладення іншого договору, який реально мав місце, а саме договору користування на невизначений час земельною ділянкою, або купівлі-продажу землі. Згідно\~ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до\~ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Пунктом 7 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 06 листопада 2009 року, «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом, а пунктом 25, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Проаналізувавши наведені положення закону, суд приходить до висновку, що для визнання правочину удаваним необхідна наявність таких обставин: між сторонами внаслідок укладення правочину виникли права і обов'язки; такі права і обов'язки не випливають зі змісту укладеного правочину. Судом встановлено, що за оскаржуваним Договором позики [PERSON] 04.01 2011 передав у борг [PERSON] грошові кошти у розмірі 40 000 гривень і той зобов'язувався повернути грошові кошти у повному обсязі до 01.01. 2013. Отже у [PERSON] виник обов'язок повернути коши у строк визначений договором, а у [PERSON]А .- право вимагати повернення цих коштів. У зустрічній позовній заяві [PERSON] стверджується, що укладаючи Договір позики на меті малось укладення договору користування земельною ділянкою. Разом із тим під час судового розгляду [PERSON] стверджував, що це насправді був продаж цієї землі. Що такий продаж заборонений він знав. Однак, [PERSON] не було доведено, що між сторонами виникли інші правовідносини ніж ті, що були передбачені договором позики. [PERSON] у судовому засіданні із такими твердженнями [PERSON] категорично не погоджувався, наполягаючи на тім, що дійсно був укладений Договір позики. В той же час і [PERSON] суду не було надано жодного належного і допустимого доказу на підтвердження тієї обставини, що між сторонами виникли права і обов'язки, які випливають із договору користування чи продажу земельної ділянки. Відповідно до ч.1 ст. 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Відповідно до\~ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У судовому засіданні сторони не заперечували, що після виникнення спору [PERSON] земельною ділянкою не користується, а тим більше вона не перейшла у його власність. [PERSON] пояснив, що власником земельної ділянки на території Лукашівської сільської ради продовжує бути він. На підтвердження наявності такої ділянки у [PERSON] і те, що вона не перебуває в оренді, надано довідку відділу Держземагенства у Близнюківському районі Харківської області від 19.03. 2014 №01-28/2 якою підтверджено що на земельну ділянку яка є у власності [PERSON] згідно Державного акту на право власності серії ХР №046859, станом на день видачі довідки, договір оренди не зареєстрований (т.1 а.с.129). Суд вважає не доведеним і те, що оспорюваний Договір позики був вчинений під впливом обману. Так, за положеннями\~ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину\~навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (\~частина перша\~ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається\~судом\~недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню\~правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно зі\~ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Як роз'яснено в п. 20\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» від 6 листопада 2009 року № 9, обставини, щодо яких помилялася сторона правочину (ст. 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, тобто [PERSON] Досліджений судом Договір позики від 04.01.2011 та обставини його укладення свідчать про те, що він підписаний сторонами в присутності нотаріуса і посвідчений нотаріусом. Договір укладено в службовому приміщенні нотаріуса При укладенні договору були присутні дружини сторін які заперечень не мали. [PERSON] та [PERSON] діяли добровільно, перебували при здоровому розумі та ясній памяті, розуміли значення своїх дій, були попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, володіли українською мовою. Зміст ст. 1046 (договір позики) та 1047 (форма договору позики) сторонам доведено. Як встановив суд, договір було укладено на прохання [PERSON] у звязку з тим, що його сімя потребувала коштів. Також суд бере до уваги, що у зустрічній позовній заяві [PERSON] стверджує, що Договір позики укладено під впливом обману, а водночас також і те, що укладаючи цей договір вони мали на меті передачу належної йому земельної ділянки [PERSON] в користування, що протирічить одне одному. Отже суд дійшов висновку про недоведеність [PERSON] укладення Договору позики під впливом обману. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Під час розгляду справи судом не було встановлено, що\~\~укладаючи Договір позики, сторони мали намір, домовленість\~\~та бажання приховати інший договір і при тому діяли умисно. Договір позики не містить даних про те, що зовнішнє волевиявлення сторін не збігається з їх внутрішньою волею. Отже позивачем за зустрічним позовом не доведено, що між сторонами виникли інші правовідносини ніж ті, що були передбачені Договором позики. Таким чином внаслідок укладення Договору позики, між [PERSON] та [PERSON] виникли саме правовідносини договору позики. Суд приймає до уваги і наступне. Згідно з п. 2 ч. 2\~ст. 16 ЦК України\~одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним. Як уже зазначалося вище за ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами 1-3,5,6 ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства(ч.1). Особа яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності(ч.2). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі(ч.3). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним(ч.5). Пунктами 7,8,12 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11. 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено. «П.7. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. П.8. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. П.12. Порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема статтями 547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 ЦК тощо. Необхідно звернути увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).» Вбачається, що вимоги позивача за зустрічним позовом [PERSON] не кореспондуються з вимогами закону. Так судом установлено, що між [PERSON] та [PERSON] 04.01. 2011 було укладено саме договір позики, який не був удаваним правочином та не укладений під впливом обману, кошти передані. А тому у задоволенні зустрічного позову і необхідно відмовити повністю. [PERSON] у судовому засіданні вказував на несприятливі обставини які склалися у сімї, зокрема потреба коштів на газифікацію будинку, надав письмові докази про наявність певних захворювань у його дітей (т.1 а.с.130,131), отримання кредитів в установах банків. Так з наданих копій Кредитного договору з обслуговування кредитної картки, страхування життя, майна та або подовження гарантії позичальника та Кредитного договору зі страхуванням життя і графіку платежів вбачається, що відповідно 06 вересня 2011 та 31.08. 2012 укладено такі договори між дружиною [PERSON] [PERSON] та ПАТ «Платинум Банк» (т. а.с.116,121). Надана також довідка про те, що [PERSON] у 2011- 2013 роках в Управлінні соціального захисту населення отримувала допомогу по вагітності та пологах і щомісячну допомогу по догляду за дитиною (т.1 а.с.122-125). Як на підставу задоволення своїх позовних вимог [PERSON] ці обставини не зазначає, проте ст. 230 ЦК України у зустрічній позовній заяві вказана. Отже суд вважає за необхідне зазначити, що саме по собі несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище не може бути підставою для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 233 ЦК України. Особа, яка оскаржує правочин має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Так пунктом 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України від\~6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~ визначено, що тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сімї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. [PERSON] не довів суду, що положення Договору позики є несправедливими або нерозумними і тяжкість обставин свідчить про те, що договір не було б взагалі вчинено, чи вчинено на інших умовах. Зокрема [PERSON] та його дружина у судовому засіданні пояснювали, що для газифікації будинку вони брали кредити в банку, використали кошти від продажу квартири матері. Свідок [PERSON], викликаний до суду за клопотанням [PERSON], пояснив, що зі слів дружини [PERSON], фінансову допомогу їм надавала і бабуся. У відповідності зі ст.60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що оцінка доказів [PERSON] є суто суб'єктивною та випливає з його особистої зацікавленості в анулюванні Договору позики. Зокрема суд приймає до уваги, що [PERSON] не надав суду жодних доказів про те, що до звернення [PERSON] до суду з вимогою про стягнення боргу, він вчиняв які небудь дії які б свідчили про невизнання ним позики. Тільки в лютому 2014 року [PERSON] звернувся до правоохоронних органі із заявою про шахрайські дії [PERSON] що підтверджується листом Прокуратури Близнюківського району Харківської області від 28.02. 2014, заявою [PERSON] від 31.05. 2014(т.1 а.с.160, 179). Кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №1291422938000567 від 12.03.2014 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 190 КК України 30.12. 2016 на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України (за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення) було закрите(т.2 а.с.75). Наведеним вище спростовуються і інші доводи [PERSON] та його представника. Ухвалою суду від 06. 02. 2014 частково задоволене клопотання [PERSON] про забезпечення позову. Накладено арешт в межах суми позову на той час 54910,28 грн. на житловий будинок [PERSON] та автомобіль. Ухвала не оскаржувалася (т.1 а.с.57,58, 66-69). Оскільки первісний позов задовольняється частково і суми які підлягають стягненню із [PERSON] на користь [PERSON] суттєво перевищують ті з яких суд виходив вирішуючи питання про накладення арешту, відповідно до п.8 ч.1 ст. 214 ЦПК України підстав для скасування заходів забезпечення позову не вбачається. Згідно ч.1 ст. 79 ЦПК України судові втрати складаються із судового збору та витрат, повязаних з розглядом справ. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно ч.3 ст.79 ЦПК України до витрат, повязаних із розглядом справи відносяться і витрати на правову допомогу. Статтею 84 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги(ч.1). Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом(ч.2). Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про державний бюджет України на 2013 рік» у 2013 році розмір мінімальної заробітної плати на місяць становить 1147 грн. Отже один час роботи вартує 458,80 грн. На підставі договору від 14.11. 2013 правову допомогу позивачеві надавала адвокат [PERSON] (т.1 а.с.87,88). Витрати на правову допомогу, викладені в розрахунку (т.1 а.с.51) Розрахунок є обєктивним. Сума нарахованих витрат за 7 годин складає 3211,60 грн.(458,80х7 =3211,60). Отримання сум підтверджено(т.1 а.с.51). Будь яких заперечень щодо цієї суми, контррозрахунку тощо [PERSON] не надав. Адвокат [PERSON] участь у судових засіданнях приймала (т.1 а.с. 51,85-88, 149-15, 162- 163, 169-170,204-205). При поданні позову судовий збір позивачем сплачений частково у сумі 629 грн. 40 к.(т.1 а.с. 1,10), що підлягає стягненню на його користь із [PERSON] Ухвалою суду від 16.06. 2017, після збільшення позовних вимог, сплату судового збору у повному обсязі було відстрочено до ухвалення судового рішення (т.2 а.с.31,32). Отже на користь держави із [PERSON] підлягає стягненню недосплачена сума 320.00 грн. Інших судових витрат по справі немає. А тому,

Outcome: partial