Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про відшкодування моральної шкоди, заподіяної бездіяльністю органу державної влади. Обґрунтовує позов тим, що 22 вересня 1998 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя видано виконавчий лист №2-1714 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , 1998 року народження у розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходу, починаючи з 25.08.1998 року та до повноліття дитини, який було пред`явлено до виконання до Дніпровського ВДВС м. Києва. 23 жовтня 2013 року постановою державного виконавця Дніпровського ВДВС м. Києва було закінчено виконавче провадження, оскільки відповідно до довідки Київського управління механізації та будівництва боржник працевлаштувався на роботу за адресою [ADDRESS] . На даний час виконавче провадження перебуває на виконанні в Дарницькому РВ ДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ). З метою виконання даного рішення суду позивач неодноразово зверталася до державного виконавця з заявами про стан заборгованості, про перерахунок заборгованості, притягнення боржника до кримінальної відповідальності та іншими заявами. Однак державними виконавцями не було здійснено своєчасного та у повному обсязі усіх передбачених законом дій, щодо примусового виконання рішення суду, в зв`язку з чим [PERSON] завдана моральна шкода. Дана шкода заподіяна тим, що на протязі вказаного часу позивач була вимушена добиватися виконання судового рішення, звертатися за юридичною допомогою за захистом прав, неодноразово приїздити до м. Києва та змінювати усталений спосіб свого життя. Враховуючи викладене, [PERSON] просила стягнути солідарно з відповідачів на свою користь суму моральної шкоди в розмірі 50 000 грн. Позивач та її представник в судовому засіданні вимоги позову підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, що в ньому викладені. Відповідач - Дарницький районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання свого представника не направив, однак в матеріалах справи міститься відзив, відповідно до якого останній просив суд відмовити у задоволені позову.. Відповідач - Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання свого представника не направив, однак в матеріалах справи міститься відзив, відповідно до якого останній просив суд відмовити у задоволені позову. Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 22 вересня 1998 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя видано виконавчий лист №2-1714 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , 1998 року народження у розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходу, починаючи з 25.08.1998 року та до повноліття дитини, який було пред`явлено до виконання до Дніпровського ВДВС м. Києва. 23 жовтня 2013 року постановою державного виконавця Дніпровського ВДВС м. Києва було закінчено виконавче провадження, оскільки відповідно до довідки Київського управління механізації та будівництва боржник працевлаштувався на роботу за адресою [ADDRESS] . На даний час виконавче провадження перебуває на виконанні в Дарницькому РВ ДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ). Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно п. 1 ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження" підлягають примусовому виконанню рішення на підставі, зокрема, виконавчих листів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень. За приписами ч. 1 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Приписи ч. 5 вказаної статті зобов`язують виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа винести постанову про відкриття виконавчого провадження. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців. Статтею 13 ЗУ «Про виконавче провадження» визначено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. За порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавці несуть відповідальність в порядку, встановленому законом. Порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом. Як вбачається з матеріалів справи, з метою виконання даного рішення суду позивач неодноразово зверталася до державного виконавця з заявами про стан заборгованості, про перерахунок заборгованості, притягнення боржника до кримінальної відповідальності та іншими заявами. Однак державними виконавцями не було здійснено своєчасного та у повному обсязі усіх передбачених законом дій, щодо примусового виконання рішення суду. Посилаючись на порушення норм ЗУ «Про виконавче провадження» та тривале невиконання рішення суду [PERSON] була вимушена звертатися до відповідачів за скаргами на бездіяльність державних виконавців. Відповіді від Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) позивачем так і не отримано. Від Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшла відповідь, відповідно до якої повідомлено, що провадження триває, а дії спрямовані на з`ясування джерел доходу боржника, його майнового стану та тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України не завершенні. Станом на 01 грудня 2015 року сума заборгованості по аліментам становить 61 416,16 грн. Відповідно до ст. 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями , діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними повноважень. Так, [PERSON] з 1998 року вимушена домагатися виконання судового рішення, звертатися за юридичною допомогою за захистом своїх прав, неодноразово приїздити до м. Києва та змінювати усталений спосіб свого життя. Відповідачі ігнорують законні права позивача та не виконують рішення суду. За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. А згідно з ч. 3 цієї статті розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також із врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушення нормальних життєвих зв`язків, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Таким чином, беручи до уваги встановлені обставини, оцінивши докази в їх сукупності, при визначенні суми моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, суд враховує характер та ступінь її завдання, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості вважає, що з Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в особі Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві за рахунок державних бюджетних асигнувань на користь [PERSON] підлягає стягненню 5 000 грн. моральної шкоди, оскільки виконавче провадження перебувало в провадженні 9-10 місяців, а з Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в особі Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві за рахунок державних бюджетних асигнувань на користь [PERSON] підлягає відшкодуванню моральна шкода у розмірі 20 000 грн. Судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial