Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «СА ІНОВЕЙШН ВЕНЧУРС», третя особа - Дарницька районна у місті Києві державна адміністрація, про усунення перешкод у користуванні власністю. Мотивуючи свої вимоги тим, що він є одноособовим власником квартири [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу від 14 березня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу. Пунком 6 вказаного договору передбачено, що продавці квартир засвідчують, що на момент укладання цього договору зазначена квартира як місцезнаходження юридичної особи (юридична адреса) не використовується, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не передана. Однак, останнім часом на адресу його квартири почали надходити листи, адресовані ТОВ «СА ІНОВЕЙШН ВЕНЧУРС». Як вбачається із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підриємців та громадських формувань, місцезнаходження юридичної особи - ТОВ «СА ІНОВЕЙШН ВЕНЧУРС» значиться: м. Київ, вул. Урлівська, 17, офіс 6, тобто адреса, за якою знаходится належна йому на праві власності квартира. Що це за організація й чому її місцезнаходження зареєстровано у належній йому квартирі, ця та інші обставини йому не відомі, однак такі обставини порушують його право власності, й просить усунути перешкоди у користування його власністю - квартирою [ADDRESS] шляхом виключення з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підриємців та громадських формувань про місцезнаходження юридичної особи - ТОВ «СА ІНОВЕЙШН ВЕНЧУРС» за адресою: м. Київ, вул. Урлівська, 17, офіс 6. В судове засідання позивач не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду). Звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності з підтриманням позовних вимоги із можливим ухваленням заявного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розмішеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та погодженням позивача. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що позивач [PERSON] - є одноособовим власником квартири [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу від 14 березня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (а.с. 10 - 11, 12, 13). Пунком 6 вказаного договору передбачено, що продавці вказаної квартири засвідчили, що на момент укладання цього договору зазначена квартира як місцезнаходження юридичної особи (юридична адреса) не використовується, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не передана (а.с. 10 - 11). Однак, останнім часом на адресу місцезнаходження квартири позвача почали надходити листи, адресовані ТОВ «СА ІНОВЕЙШН ВЕНЧУРС». Як вбачається із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-піприємців та громадських формувань, місцезнаходження юридичної особи - ТОВ «СА ІНОВЕЙШН ВЕНЧУРС» значиться: м. Київ, вул. Урлівська, 17, офіс 6. Позивач вважає, що адреса, за якою знаходится належна йому на праві власності квартира та ТОВ «СА ІНОВЕЙШН ВЕНЧУРС» є однією (ідентичною). Проте, суд не може погодитися із таким твердженням позивача. Так, адреса місцезнаходження належної на праві власності позивачу квартири: [ADDRESS] , а адреса місцезнаходження ТОВ «СА ІНОВЕЙШН ВЕНЧУРС»: м. Київ, вул. Урлівська, 17, офіс 6, що вочевидь є різними, відтак жодним чином не може вплинути на порушення права власності позивача як власника квартири [ADDRESS] . Суд вважає, що надходження на поштову скриньку позивача кореспонденції іншої особи, не може бути ознакою протиправної дії/бездіяльності такої іншої особи по відношенню до позивача. Окрім того, надавши правову оцінку спірним правовідносинам, визначеної позивачем особи відповідача, правильності обраного способу захисту порушеного права, враховуючи той фактор, що позивачем за цим позовом пред"явлено позов не до всіх належних відповідачів згідно його вимог, суд, окрім іншого, приходить до висновку про необхідність ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову й з цієї процесуальної підстави. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (п.4 ч.5 ст. 12 ЦПК України), з`ясовував питання щодо належного відповідача та правильності обраного способу захисту порушення права, проте позивач в межах підготовчого судвоого засідання погодив правильність визначеної ним особи відповідача та обраного способу захисту порушення права. На підставі вимог ст. 51 ЦПК України, суд за відсутності умов, передбачених вказаною нормою за власної ініціативи не вправі проводити заміну неналежного відповідача на належного або залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Право визначення особи відповідача покладено на позивача, суд не вправі втручатися у визначення позивачем особи відповідача. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Способом захисту цивільного права та інтересу, серед іншого, може бути припинення дії, яка порушує право (п.3 ч.2 ст. 16 ЦК України). При здійсненні своїх прав, відповідно до ч.2 ст. 13 ЦК України, особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Правовою підставою вказаних вимог є положення ст. 391 ЦК України, яке визначає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином позивач звернувся до суду з негаторним позовом, підставою для подання якого є вчинення дій, які ускладнюють здійснення власником повноважень користування та розпорядженням майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правовідношення і його наявність в момент подання та розгляду позову. Позов, пред"явлений позивачем до неналежного відповідача (не всіх належних відповідачів), невірно обраний спосіб захисту порушеного права є підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову уцілому відсутні. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом. В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи позивача, які наведені у позові та в межах наданих позивачем доказів, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на наслідки розгляду зустрічного позову, судові витрати (судовий збір) покласти на такого позивача. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 15, 16, 391 ЦК України,

Outcome: dismissed