Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-09 00:00:00

24 вересня 2018 року [PERSON] звернувся до Миргородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він був одружений з [PERSON] . У шлюбі перебували до 1977 року. Від даного шлюбу народилось двоє дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Згідно рішення Слов`яносербського районного народного суду Ворошиловградської області від 03 серпня 1977 рок з нього було стягнуто аліменти па утримання доньок по 1/3 частині із всіх видів заробітку кожного місяця і до досягнення повноліття, починаючи з 22.06.1977 року. Інших дітей у нього більше не було, та батьківських прав відносно своїх доньок він позбавлений не був. На теперішній час, через низку подій, він став особою з інвалідністю та отримує пенсію за віком у розмірі 1452 грн . Інших джерел доходів він не маю, а тому матеріальне становище є досить нужденним. Починаючи з 2016 року його стан здоров`я став стрімко погіршуватись. На початку 2018 року, самостійно поратися по господарству та навіть доглядати за собою він вже не міг. Не дивлячись на те, що з м. Миргорода до смт. Чорнухи лише 95 км., відповідач його з 2017 року не відвідувала та на всі телефонні вмовляння та розмови щодо погіршення стану здоров`я жодного разу не відреагувала коректно. У квітні 2018 року, згідно Довідки до акту огляду медико - соціальною експертною комісією серія АВ № 9854 873 від 11.04.2018 року він отримав І (першу) групу інвалідності підгрупа Б та на теперішній час потребує постійного стороннього догляду відповідно індивідуальної програми реабілітації інваліда №404 та довідка №374 від 29.08.2018 року виданої амбулаторією ЗПСМ м. Миргород про перебування на обліку. Він прикований до ліжка не в змозі самостійно приготувати собі поїсти, зробити необхідні природні потреби Крім того, через свої обмежені фізичні вади він змушений проживати у жахливих, а у період холодів нелюдських умовах. Немає кому приготувати їсти та прибрати оселю. Зі співчуття сусіди купують продукти харчування, ліки, одежу та допомагають по господарству. Пенсію, яку він отримує від держави йому ледве вистачає на хліб та продукти першої необхідності. Згідно декларації про доходи за 2017 рік відповідач працює начальником управління Державної казначейської служби України у Чорнухинському районі Полтавської області та за 2017 рік отримала 140986 гривень, також вона отримує соціальну допомогу як внутрішньо переміщена особа у розмірі 5290 гривень., не заміжня, дітей не має. Також, у зв`язку з тим, що в нього є діти соціальні служби відмовляються надавати йому соціального працівника для подолання життєвих труднощів та підтримки повноцінної життєдіяльності. Крім того, відповідач у 2013 році з ним уклала спадковий договір, згідно якого після його смерті вона стане повноцінною власницею його житла. Проте згідно декларації про доходи за 2017 рік відповідачка його майно вже зазначила у розділі про нерухомість, тоді як згідно законодавство право власності за спадковим договором набувається лише після смерті відчужувана. Таким чино, вважає що [PERSON] повинна сплачувати аліменти на його утримання до смерті. 11 жовтня 2018 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі та постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін . Відповідач направила відзив на позов, в якому просила відмовити в позові. В обґрунтування заперечень послалася на те, що позивач [PERSON] дійсно є її батьком. Вона разом із батьками та сестрою проживали в с. Хомутець. У зв`язку зі зловживання батьком алкоголем , мати [PERSON] у 1976 році забрала дітей у тримісячному віці та переїхала проживати в Луганську область до своєї матері. З часом батьки розлучились. З того часу позивач на 37 років забув про дітей., не брав участі у вихованні, не цікавився їхнім життям, станом здоров`я, вихованням, духовним розвитком, умовами їх проживання, навчанням. Відповідно до рішення Слов`яносербського районного народного суду Ворошиловградської області від 03 серпня 1977 року із позивача стягувалися аліменти, але останній їх платив не регулярно і не в повному обсязі. Вона самостійно закінчила середньо технічний навчальний заклад, а далі міжнародний університет, потім магістратуру Державної служби України. Вона відмовляла собі в їжі, будь - яких важливих речах, тільки щоб отримати освіту , яка на той час була платна. В той час позивач вів розгульний спосіб життя, жив сам для себе. Вона в дитинстві хотіла знати батька, відчувати захист, піклування, смачніше їсти, отримувати подарунки. Коли почалася антитерористична операція відповідач переконав її переїхати до нього. У зв`язку з тим що в м .Миргород не було рівнозначної вакантної посади, вона переїхала до м. Чорнухи, та розглядала запропоновані вакансії в м. Миргород, для того щоб підтримувати з батьком родинні відносини. Всі її заощадження з 2013 по 2017 роки були використані на покращення житлових умов батька, умови його існування, харчування, лікування, придбання одягу, ремонту будинку. Коли батько почав вимагати виконувати всі його забаганки, вона почала в дечому відмовляти, і з 2017 року він взагалі перестав її допусками до будинку. Позивач отримує пенсію в розмірі 1452 грн., яка перевищує розмір прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб. Користується субсидіями, вона особисто сама їх оформляла. Позивач має будинок та є його власником. Вона ж сама є внутрішньо переміщеною особою із тимчасово окупованої території . Проживає в м. Чорнухи разом із непрацездатною матір`ю, також внутрішньо переміщеною особою. Вона не має житла і можливості користуватися субсидією. Сплачує за комунальні послуги та оренду житла в середньому 7500 грн. , піклується про непрацездатну маті, яка хворіє. Сама також має задовільний стан здоров`я. У липні 2018 року перенесла операцію із встановленням металевої конструкції у ліву ключицю (10000грн.) В зав`язку з вищевикладеним заперечує проти задоволення позову. Ухвалою сулу від 25 січня 2019 року до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предметі спору [PERSON] . Позивач у судове засідання не з`явився, в своїй заяві просив суд розглянути справу в його відсутність, позов задовольнити (а.с. 109). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтримала вимоги викладені в у відзиві на позовну заяву [PERSON] , просила відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві . Третя особа [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовної заяви [PERSON] , оскільки батько протягом 37 років не піклувався про своїх дітей, не спілкувався з ними. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона перебувала в шлюбі з позивачем [PERSON] Проживала з ним три місяці і переїхала з дітьми до мами в Луганську область [PERSON] ухилявся від утримання дітей, хоча і було рішення суду про стягнення аліментів. На даний час вона проживає з дочкою в м. Чорнухи, вона її утримує. Житло орендують. Свідок [PERSON] суду пояснила, що відповідач [PERSON] проживала на квартирі в неї, в цей час робила ремонт у батька, допомагала йому. В грудні 2017 року [PERSON] змінив в будинку замок, відповідач не має доступу до будинку. Суд, заслухавши відповідача, третю особу, свідків, дослідивши матеріали справи та додані до них докази, прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно Довідки до акту огляду медико - соціальною експертною комісією серія АВ № 9854 873 від 11.04.2018 року [PERSON] отримав І (першу) групу інвалідності підгрупа Б, потребує постійного стороннього догляду відповідно індивідуальної програми реабілітації інваліда №404 та довідки №374 від 29.08.2018 року виданої амбулаторією ЗПСМ м. Миргород про перебування на обліку (а.с. 8-10). [PERSON] отримує пенсію в розмірі 1497 грн на місяць, що підтверджується довідкою Миргородського ОУПФУ Полтавської області (а.с. 108). Позивач [PERSON] отримує субсидію відповідно до рішення про призначення субсидії (а.с. 93) та матеріальну допомогу за рахунок бюджетних коштів в розмірі 1000 грн. (а.с. 126,127) . [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою [ADDRESS] (а.с.7). Статтею 55 Конституції України гарантовано право особи на судовий захист. Так,\~статтею 48 Конституції України кожному гарантовано право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Відповідно до ч. 2\~ст. 51 Конституції України, повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Відповідно до довідки про доходи відповідача, [PERSON] за три місяці 2018 року (серпень, вересень, жовтень) отримала дохід в сумі 24315,66 грн., з яких виплата за тимчасову непрацездатність складає 14330,66 грн. (а.с. 41) Відповідно до довідки Управління соціального захисту населення Чорнухинської районної державно адміністрації [PERSON] Н.В. перебуває на обліку як одержувач щомісячної адресної допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01.02.2015 року. Субсидую на оплату житлово комунальних послуг не отримує (а.с. 42,43). Мати [PERSON] потребує постійного медикаментозного лікування (а.с. 44) Відповідач [PERSON] орендує квартиру в [ADDRESS] , відповідно до Договору оренди квартири від 01.01.2018, розмір орендної плати 4000 грн. на місяць (а.с. 47) В період з 14.07.2018 по 11.09.2018 перебувала на лікуванні (а.с. 63-65). Частиною 1\~статті 202 СК України\~визначено, що повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Правовий аналіз вказаних вище норм дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання у повнолітніх дочки, сина по утриманню своїх батьків виникають на підставі сукупності юридичних фактів, а саме: 1) походження дитини від матері, батька; 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних обставин. Відповідно до ч. 3 ст.\~12, ч. 1,\~5\~ст.\~81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6\~ст. 81 ЦПК України). Враховуючи положення ч. 2\~ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Так, непрацездатними громадянами в розумінні ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Разом з тим,\~статтею 46 Конституції України\~громадянам гарантовано право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Таким чином, згідно діючого законодавства держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо. Тому суди при постановленні рішень мають зважати на розмір такого державного утримання і ставити його у залежність із прожитковим мінімумом. Відповідно до ч. 1\~ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»\~прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік (ч. 3 ст. 4 Закону України «Про прожитковий мінімум»). Відповідно до п. 2 Методики визначення прожиткового мінімуму, затвердженого спільним наказом Міністерства соціальної політики України, Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, Державної служби статистики України від 03.02.2017 року № 178/147/31, прожитковий мінімум на одну особу та для осіб, які відносяться до основних соціальних і демографічних груп населення, складається з вартісних величин: набору продуктів харчування, достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я; мінімального набору непродовольчих товарів, необхідного для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості; мінімального набору послуг, необхідного для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом в постанові від 10.10.2018 року у справі № 301/160/17, необхідність стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків має визначатися залежно від їх матеріального становища. При цьому, до уваги має братися отримання батьками пенсії, держаних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не породжує виникнення у дітей обов`язку їх утримання, та не свідчить про наявність потреби у наданні матеріальної допомоги. Право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом. Вказане узгоджується з правовим висновком, зробленим Верховним Судом України в постанові від 13.04.2016 року в справі № 6-3066цс15, а також Верховним Судом в постанові від 19.09.2018 року у справі № 494/1682/15-ц, за змістом якого право на утримання повнолітньою дочкою, сином виникає у непрацездатних батьків за умови, що їхня заробітна плата, пенсія, доходи від використання майна, інші доходи є меншими за розмір прожиткового мінімуму, встановленого законом. При цьому, зазначене співвідношення доходу позивача до встановленого законодавцем розміру прожиткового мінімуму має вирішальне значення під час вирішення спору за вимогами, пред`явленими на підставі статей\~202,\~205 СК України, які визначають підстави виникнення обов`язку повнолітніх дочки, сина утримувати батьків та порядок визначення розміру присуджених аліментів. Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, зазначеними в постанові від 10.01.2019 року у справі № 369/7004/17. Так, звертаючись до суду з позовом про стягнення з повнолітньої дочки аліментів на своє утримання, позивач вказує, що є пенсіонером, отримує пенсію у розмірі 1452,00 грн., розмір якої є недостатнім для забезпечення його потреб на лікування, харчування, а відповідач ухиляється від обов`язку щодо утримання свого непрацездатного батька. Враховуючи викладене, положення ст. 202 СК України, особа на підтвердження своїх вимог про стягнення з повнолітньої дочки аліментів на своє утримання повинна довести належними і допустимими доказами наявність обставин, з якими законодавець пов`язує виникнення такого обов`язку, зокрема, наявність потреби в отриманні матеріальної допомоги. Відповідно до положень\~ст. 264 ЦПК України, суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Так, у відповідності до\~ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік", розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, в розрахунку на місяць становить: з 1 січня 2018 року - 1373 гривні, з 1 липня - 1435 гривень, з 1 грудня - 1497 гривень. В свою чергу, статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік"\~встановлено розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, в розрахунку на місяць: з 1 січня 2019 року - 1497 гривень, з 1 липня - 1564 гривні, з 1 грудня - 1638 гривень. Відповідно до довідки про доходи розмір пенсії позивача за лютий 2019 року складає 1497,00 грн, матеріальна допомога складає 1000 грн., згідно довідки Управління праці та соціального захисту населення Миргородської міської ради розмір субсидії становить 1452,00 грн. щомісячно, (1497+1000+1452=3949), що значно перевищує встановлений прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, в розрахунку на місяць: - 1497 гривень. Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За таких обставин, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, вбачається, що позивач отримує пенсію, матеріальну допомогу, субсидію на оплату житлово- комунальних послуг, що забезпечує прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, відтак, не є таким, що потребує матеріальної допомоги в розумінні\~ст. 202 СК України. Враховуючи вищевказане, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши наявні у справі докази, беручи до уваги принципи змагальності та диспозитивності цивільного процесу, суд прийшов до висновку, що позов є недоведеним та таким, що задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed