Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Родовід банк» (далі - ПАТ «Родовід банк») про зобов`язання виконати умови договору, стягнення пені. Зазначав, що між ним та відповідачем 05.04.05 було укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав йому кредит на суму у розмірі 36 000 дол. США, строком до 05.04.15. На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ним та відповідачем 05.04.05 було укладено договір застави на суму у розмірі 4 000 дол. США, яка знаходиться на його депозитних рахунках. У зв`язку з неналежним виконанням ним умов кредитного договору у нього утворилася заборгованість, яка повинна бути погашена відповідачем за рахунок депозитних коштів, однак, відповідачем цього виконано не було. Посилаючись на те, що банком не виконані умови п. 1.8. кредитного договору щодо списання в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором грошових коштів, які находяться на його депозитному рахунку, просив зобов`язати відповідача виконати умови кредитного договору від 05.04.05 № 28.3/1-005.05.1 та умови договору застави від 05.04.05 шляхом здійснення договірного списання грошових коштів з вкладних (депозитних) рахунків у банку. Крім того, посилаючись на те, що відповідачем не було виконано грошове зобов`язання у розмірі 100 000 грн., за період з 10.06.11 по 12.11.18 просив стягнути з відповідача на його користь 1 461 000 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором. У відзиві на позов відповідач, заперечуючи проти позову, вказав на наступне. Позивач стверджує, що банк не виконав умов п. 1.8 Кредитного договору та не надав послуги за цим кредитним договором, тобто не здійснив договірне списання його грошових коштів в рахунок погашення кредитної заборгованості за кредитним договором. Договірне списання грошових коштів позичальника не є фінансовою послугою. Воно не є навіть обов`язком банку, а є правом банку, як це прямо зазначено в п. 7.1.5 кредитного договору. Крім того, АТ «Родовід банк» фактично не мав можливості здійснити договірне списання коштів з депозитних рахунків [PERSON] для погашення заборгованості за кредитним договором, оскільки грошові кошти з депозитних рахунків були видані самому [PERSON] ще в 2005 році. В той час як заборгованість у [PERSON] за кредитним договором виникла в 2009 році. Таким чином, в 2005 році були відсутні підстави для договірного списання грошових коштів. Так, вклад в сумі 3 000 доларів США, згідно з договором № ДРВ.00Л09-565/02-2005 від 14.02.05, був повернутий [PERSON] 27.04.05. Вклад в сумі 1 000 доларів США, згідно з договором № ДРД.00.Б18-473/03-2005 від 18.03.05, був повернутий [PERSON] 13.06.05. Відповідно до виписок з особового рахунку [PERSON] сума у розмірі 3 000 дол. США була повернута йому 27.04.05, а сума в розмірі 1 000 дол. США була повернута 13.06.05. Таким чином, твердження позивача не відповідають дійсності, не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та не підтверджуються доказами. Наявність у [PERSON] заборгованості перед банком встановлена рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 08.07.13. Посилаючись на зазначені обставини, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У судовому засіданні позивач підтримав позов з викладених у ньому підстав та просив позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач та третя особа у судове засідання не з`явилися, були повідомлені про дату та час судового засідання належним чином, причини неявки суду не повідомили. Відповідно до ст. 223 ЦПК України суд ухвалив розглядати справу за відсутності відповідача та третьої особи, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Судом установлено, що 05.04.05 між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 28.3/І-005.05.1 (далі - договір) (а.с. 10-13) , відповідно до якого банк надав позивачу кредит на купівлю квартири та ремонт на загальну суму 36 000 дол. США (п. 1.1. договору). На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 05.04.05 між позивачем та відповідачем було укладено договір застави (а.с. 15 - 18). Відповідно до умов договору застави заставодавець ( [PERSON] ) передає, а заставодержатель (ВАТ «Родовід банк») приймає у заставу права (п. 1.1. договору застави). Згідно з договором застави права - майнові права на отримання банківських вкладів, що належать заставодавцю на праві власності і знаходяться на депозитних рахунках у ВАТ «Родовід банк» за № [NUMBER] , в сумі 3 000 дол. США, згідно з договором № ДРВ.00.Л09-565/02-2005 (про строковий банківський вклад «Пролісок») від 14.02.05; № [NUMBER] в сумі 1 000 дол. США, згідно з договором № ДРВ.00.Б18-473/03-2005 (про строковий банківський вклад «Скарбниця») від 18.03.05, укладені між заставодавцем та заставодержателем. Заставні права оцінюються сторонами в сумі 4 000 дол. США (п. 1.6. договору застави). Обґрунтовуючи позов в частині зобов`язання відповідача виконати умови кредитного договору від 05.04.05 № 28.3/1-005.05.1 та умови договору застави від 05.04.05 шляхом здійснення договірного списання грошових коштів з вкладних (депозитних) рахунків у банку, позивач посилався на те, що відповідно до умов кредитного договору та договору застави, у разі невиконання ним його зобов`язань за кредитним договором, відповідач зобов`язався списати грошові кошти на його вкладних (депозитних) рахунках, а банком не виконані умови п. 1.8. кредитного договору щодо списання в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором грошових коштів, які находяться на його депозитному рахунку. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Частиною 1 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін (ст. 526 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1 - 3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ст. 572 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Частиною 1 ст. 613 ЦК України передбачено, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадках, встановлених частиною четвертою статті 545 цього Кодексу. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом (абз. 1 ч. 1 ст. 614 ЦК України). Пунктом 1.8. договору передбачено, що позичальник доручає банку у разі несвоєчасного погашення заборгованості за цим договором здійснити договірне списання грошових коштів зі своїх поточних та / або вкладних (депозитних) рахунків банку у сумі простроченого боргу за цим договором, яка відображена на відповідних рахунках банку. Банк має право у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань щодо погашення основної суми заборгованості за кредитом та/або процентів за його користування видати наказ про примусову сплату боргового зобов`язання шляхом списання грошових коштів з рахунків позичальника в національній та/або іноземній валюті (п. 7.1.5. договору). Крім того, п. 3.1. договору застави передбачено, що за рахунок прав заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, який визначається на момент фактичного задоволення разом із сумою кредиту, відсотків, штрафними санкціями та відшкодуванням збитків, які виникли у зв`язку із прострочкою виконання заставодавцем зобов`язань за кредитним договором, витратами, пов`язаними із захистом прав, а також інші витрати, обумовлені виконанням умов цього договору. Таким чином, умовами кредитного договору та договору застави, які в силу норм чинного законодавства є обов`язковими для сторін договорів, передбачено право банку, а не обов`язок, у разі несвоєчасного погашення заборгованості за кредитним договором здійснити договірне списання грошових коштів зі поточних та / або вкладних (депозитних) рахунків відповідача у банку. А тому, твердження позивача про те, що відповідач не виконав свої зобов`язання за кредитним договором та договором застави шляхом списання коштів з його депозитного рахунку в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, не відповідає умовам кредитного договору та договору застави. До того ж, заперечуючи проти позову, відповідач вказував на те, що вклад в сумі 3 000 доларів США, згідно з договором № ДРВ.00Л09-565/02-2005 від 14.02.05, був повернутий [PERSON] 27.04.05. Вклад в сумі 1 000 доларів США, згідно з договором № ДРД.00.Б18-473/03-2005 від 18.03.05, був повернутий [PERSON] 13.06.05. Заперечуючи проти вказаних тверджень відповідача, позивач вказував на те, що відповідачем не було надано належних доказів того, що вказані суми банківських вкладів були йому повернуті. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України та ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до виписок з особового рахунку [PERSON] , доданих відповідачем до відзиву на позов вбачається те, що вклад в сумі 3 000 доларів США, згідно з договором № ДРВ.00Л09-565/02-2005 від 14.02.05, був повернутий [PERSON] 27.04.05. Вклад в сумі 1 000 доларів США, згідно з договором № ДРД.00.Б18-473/03-2005 від 18.03.05, був повернутий [PERSON] 13.06.05 (а.с. 33-34). Доказів, які б спростовували твердження відповідача про те, що суми вкладів були повернуті позивачу 27.04.05 та 13.06.05, [PERSON] суду не надав. Ураховуючи те, що умовами кредитного договору та договору застави, які є обов`язковими для сторін договорів передбачено право банку, а не обов`язок, у разі несвоєчасного погашення заборгованості за кредитним договором здійснити договірне списання грошових коштів зі своїх поточних та / або вкладних (депозитних) рахунків банку, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині зобов`язання відповідача виконати умови кредитного договору від 05.04.05 № 28.3/1-005.05.1 та умови договору застави від 05.04.05 шляхом здійснення договірного списання грошових коштів з вкладних (депозитних) рахунків у банку. Обґрунтовуючи позов в частині стягнення з відповідача на користь [PERSON] пені у розмірі 1 461 000 грн. за несвоєчасне виконання відповідачем грошового зобов`язання у розмірі 100 000 грн. за період з 10.06.16 до 12.11.18, позивач посилався на несвоєчасне виконання банком грошового зобов`язання перед ним. Оскільки доказів наявності грошового зобов`язання банку перед позивачем останнім не надано, правових підстав для задоволення позову в цій частині немає. Крім того, відповідачем було подано заяву про застосування строків позовної давності, відповідно до якої відповідач зазначав, що позивач стверджує про те, що про порушення його прав щодо ненадання відповідачем послуги в рамках кредитного договору щодо списання грошових коштів він дізнався 10.06.16. Однак, вказані твердження не відповідають дійсності, оскільки відповідно до рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08.07.13 задоволено позов банку та стягнуто зі [PERSON] суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 74 414 дол. 02 центи США, пеню в сумі 201 120 грн. 98 коп., три проценти річних у розмірі 67 846, 77 грн. 27.09.13 Оболонським районним судом м. Києва було відмовлено [PERSON] перегляді заочного рішення від 08.07.13. Таким чином, якщо [PERSON] вважає, що мало місце порушення його прав, то про таке порушення прав він дізнався ще в 2013 році. Отже, [PERSON] звернувся до суду з позовом з пропуском трирічного строку, а тому відповідач просив застосувати до позовних вимог [PERSON] строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Заперечуючи проти застосування строків позовної давності, позивач вказав на те, що про порушення його права він дізнався 10.06.16, а ст. 8 ЗаконуУкраїни «Про захист прав споживачів» встановлений спеціальний строк позовної давності у 10 років, таким чином, ним не пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав. Стаття 8 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає права споживача у разі придбання ним товару неналежної якості. Так, частиною 10 ст. 8. Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач має право пред`явити виробнику (продавцю) вимогу про безоплатне усунення недоліків товару після закінчення гарантійного строку. Ця вимога може бути пред`явлена протягом установленого строку служби, а якщо такий не встановлено - протягом десяти років, якщо в товарі було виявлено недоліки (істотні недоліки), допущені з вини виробника. Якщо цю вимогу не задоволено у строки, передбачені частиною дев`ятою цієї статті, споживач має право на свій вибір пред`явити виробникові (продавцеві) інші вимоги, відповідно до частини першої цієї статті. Таким чином, норми ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів» поширюються на правовідносини, які виникають у разі придбання споживачем товару неналежної якості. Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Оскільки ні нормами ЦК України, ні нормами Закону України "Про споживче кредитування", ні нормами Закону України «Про захист прав споживачів» не встановлені спеціальні строки позовної давності щодо правовідносин, які виникають з кредитних договорів, до даних правовідносин підлягають застосуванню загальні строки позовної давності. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). У заяві про застосування строків позовної давності відповідач вказував на те, що відповідно до рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08.07.13 задоволено позов банку та стягнуто зі [PERSON] суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 74 414 дол. 02 центи США, пеню в сумі 201 120 грн. 98 коп., три проценти річних у розмірі 67 846, 77 грн. 27.09.13 Оболонським районним судом м. Києва було відмовлено [PERSON] перегляді заочного рішення від 08.07.13. Таким чином, якщо [PERSON] вважає, що мало місце порушення його прав, то про таке порушення прав він дізнався ще в 2013 році. Згідно з абз. 1 ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до п. 1.2. договору кредит надається позичальнику строком з 05.04.05 по 05.04.15. У заяві проти застосування строків позовної давності, позивач вказав на те, що про порушення його права він дізнався 10.06.16. Разом з тим, будь-яких доказів того, що про порушення його прав з боку відповідача він дізнався саме 10.06.16, [PERSON] суду не надав. З позовом до суду [PERSON] звернувся 14.11.18, тобто з пропуском строку позовної давності. Крім того, у судовому засіданні [PERSON] вказав на те, що на вимогу вкладника до банку про видачу вкладу позовна давність не поширюється. Суд не приймає до уваги вказані твердження позивача, оскільки позивачем оскаржується невиконання відповідачем умов кредитного договору, таким чином, правовідносини між сторонами виникли з приводу виконання кредитного договору, а не договору банківського вкладу. Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Виходячи з вищевикладеного, правових підстав для задоволення позову немає.

Outcome: dismissed