Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лосєва Володимира Володимировича, Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі Філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк», третя особа: приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Цинєв Віталій Олександровича, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що в 2008 році вона, [PERSON] , внаслідок введення її в оману з боку директора агентства нерухомості [PERSON] , підписала із Акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі Філії - Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» кредитний договір №2350-Н від 19.05.2008 року та іпотечний договір від 20.05.2008. За зазначеним кредитним договором Банк нібито надав позивачу грошові кошти у розмірі 933000 грн. Однак, як вказує позивач, ці грошові кошти позивач ніколи не отримувала. Вироком Приморського районного суду м. Одеса від 28.09.2012 [PERSON] засуджено за ч.4 ст.190, ч.2 ст.358, ч.З ст.358 КК Україні та стягнуто з неї на користь Банку 26 127 823 грн. матеріальної шкоди, в тому числі й грошові кошти у сумі 933 000 грн. за кредитним договором №2350-Н від 19.05.2008 року. Вироком суду встановлено, що всі особи, які підписували кредитні договори за участю [PERSON] , грошові кошти не отримували, їх отримувала сама [PERSON] . Окрім цього, для отримання кредитів [PERSON] підроблювала документи щодо заробітної плати осіб-"позичальників" та надавала їх Банку для отримання кредитів. Позивач не була обізнана щодо злочинних намірів [PERSON] , умови кредитного договору не вичитувала та взагалі не була обізнана щодо дійсного стану справ. Заочним рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 04.08.2010року по справі № 511/1146/15-ц стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі Одеської філії обласного управління ВАТ «Ощадний банк України» заборгованість по договору № 2350-н від 19.05.2008 р. в розмірі 1 050 779, 06 грн., з яких залишок заборгованості за кредитом - 926 805, 32 грн., прострочена заборгованість за кредитом - 4 103,02 грн., заборгованість за відсотками - -111 096, 98 грн., заборгованість за пенею по відсоткам - 8 388,70 грн., заборгованість за пенею по кредиту - 385, 04 грн, яке ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 18.05.2015 р. було скасовано. В подальшому позовні вимоги були неодноразово уточнені та у останній редакції позовних вимог були про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 13.07.2016 року, залишеним в силі Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15.09.2016, у задоволенні позову Банку було відмовлено. З огляду на наявність вироку, за яким винна особа повинна була відшкодувати Банку суму кредиту, а також за наявності рішення суду про відмову у задоволенні позову Банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, вона вважала, що всі питання "кредитної угоди" були вирішені. Однак, 29 квітня 2020 року позивач отримала конверт, у якому містилась Постанова приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва Віталія Олександровича від 26.02.2020 року про відкриття виконавчого провадження. Зазначене провадження відкрито з виконання виконавчого напису № 5852, виданого 27.12.2010 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лосевим В.В. Згідно вищевказаного виконавчого напису запропоновано звернення стягнення на земельну ділянку площею 0,1000 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 5123755800:01:003:3112, що належить на праві власності [PERSON] . При цьому у виконавчому написі зазначено, що строк платежу за кредитним договором настав 28.09.2010 року (відповідно до п. 1.2. кредитного договору строк остаточного погашення кредиту - 19.05.2028), а сума основного боргу при цьому склала 920 772 гривні 56 копійок (загальна сума кредиту відповідно до п. 1.1 кредитного договору складає 933000 (дев`ятсот тридцять три тисячі) гривень). З урахуванням того, що умови договору щодо сплати комісійної винагороди за надання кредиту є нікчемними (пунктами 1.4.1 та 1.12 кредитного договору передбачена плата за надання кредиту в розмірі 9 329 гривень, вона, позивач, категорично не погоджується із основною сумою боргу станом на 01.12.2010 у сумі, яка майже повністю відповідає загальній сумі кредиту. При цьому нотаріус не зазначає про нарахування процентів, пені тощо, не зазначає з яких складових вирахована така сума. Крім того, в 2010 році банк звертався із позовом про стягнення заборгованості з позивача, постійно змінюючи позовні вимоги, в тому числі й щодо суми заборгованості. Отже, ці вимоги однозначно є не безспірними. За наявних обставин позивач вважає виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, оскільки його вчинено із порушеннями норм чинного законодавства, а саме положень ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат». Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 31.08.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лосєва Володимира Володимировича, Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі Філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк», третя особа: приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Цинєв Віталій Олександровича, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та призначено підготовче судове засідання на 24.09.2020 року. 24.09.2020 року у зв`язку з відсутністю відомостей щодо вручення судових повісток приватному виконавцю виконавчого округу Одеської області Цинєву В.О. та ПНКМНО Лосєву В.В. підготовче судове засідання відкладене на 02.11.2020 року. Ухвалою суду від 02.11.2020 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів та відкладене підготовче судове засідання на 07.12.2020 року. 07.12.2020 року у зв`язку з відсутністю відомостей щодо вручення судової повістки ПНКМНО Лосєву В.В. підготовче судове засідання відкладене на 26.01.2021 року. 26.01.2021 року у зв`язку з неявкою в судове засідання відповідачів та третьої особи підготовче судове засідання відкладене на 03.03.2021 року. Ухвалою суду від 03.03.2021 року виключено з кола відповідачів по справі за позовом [PERSON] до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лосєва Володимира Володимировича, Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі Філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк», третя особа: приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Цинєв Віталій Олександровича, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лосєва Володимира Володимировича та залучено його до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, та задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Тищенко Вести Вікторівни про витребування доказів, та відкладене підготовче судове засідання на 29.03.2021 року. 29.03.2021 року у зв`язку з неявкою третьої особи підготовче судове засідання відкладене на 25.05.2021 року. Ухвалою суду від 25.05.2021 року закрито підготовче провадження по цивільній справі за вказаним позовом та призначено до судового розгляду по суті на 17 червня 2021 року. 17.06.2021 року у судовому засіданні представник позивача та представник відповідача надали суду пояснення, та судове засідання відклали до 16.07.2021 року. 16.07.2021 року в судове засідання з`явилися представник позивача та представник відповідача АТ «Державний ощадний банк України» в особі Філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк». Представники третіх осіб у судове засідання не з`явилися не з`явилися. Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Цинєв Віталій Олександрович, причини неявки суду не повідомив. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лосєв Володимир Володимирович звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 19 травня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління ВАТ «Ощадбанк», яке у відповідності до Закону України «Про акціонерні товариства» змінило назву на Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», та [PERSON] був укладений кредитний договір № 2350-н про надання грошових коштів на придбання нерухомості, а саме: частини земельної ділянки, площею 0.1000 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , в сумі 933 000 грн з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 19.05.2028 року. 20 травня 2008 року у забезпечення виконання Позичальником зобов`язань за Кредитним договором між Банком та [PERSON] було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Калгановою М.В. та зареєстрований в реєстрі за № 508, відповідно до умов якого Позивач передала в іпотеку Банку земельну ділянку, площею 0,1000 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . 23.09.2008 року між Банком та [PERSON] укладено договір про зміни № 1 до Іпотечного договору, яким уточнено реквізити переданого в іпотеку Банку майна, а саме: [ADDRESS] , у зв`язку з отриманням державного акту про право власності на земельну ділянку. 27 грудня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лосев Володимиром Володимировичем було вчинено виконавчий напис № 5852 на Іпотечному договорі, яким запропоновано звернути стягнення на земельну ділянку, загальною площею 0,1000 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5123755800:01:003:3112, що належить [PERSON] та за рахунок коштів отриманих від реалізації майна, запропоновано задовольнити вимоги AT «Ощадбанк» у розмірі 920 772,56 грн 56 коп., а також витрати за вчинення виконавчого напису в розмірі 3 500 грн. 00 коп. Відповідно до пункту 6.2 Іпотечного договору, Іпотекодержатель має право звернути стягнення на Предмет іпотеки будь-яким способом, не забороненим законодавством, в тому числі на підставі виконавчого напису нотаріуса або рішення суду у встановленому чинним законодавством України та цим Договором порядку, в тому числі відповідно до застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься в п. 6.5 цього Договору. Згідно зі статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 Закону України «Про іпотеку». Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частиною 2 статті 1 Закону України «Про нотаріат» визначено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Пунктом 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 29.11.2001 № 1602, чинної на момент вчинення виконавчого напису), встановлено, що для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими правочинами передбачено подання нотаріусу для вчинення виконавчого і напису наступних документів: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. При цьому, відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Згідно п.3.1., 3.2. глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років; безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 N 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 N 1172 (п. 3.5. Порядку). Відповідно до правової позиції висловленої в постанові Верховного Суду України від 20.05.2015 року по справі №6-158цс15 нотаріус здійснює захист цивільних прав стягувача шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом, а перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Крім того, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. Як вбачається з матеріалів справи, для одержання виконавчого напису вчиненого 27 грудня 2010 р., зареєстрованого за № 5852, відповідач надав приватному нотаріусу всі необхідні документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Будь-яких доказів, що підтверджують невідповідність поданих нотаріусу документів вимогам законодавства, суду надано не було. При цьому, посилання позивача на те, що здійснений відповідачем розрахунок боргу не може вважитися документом, який підтверджує безспірність вимог банку до боржника, суд оцінює критично, адже поданий відповідачем розрахунок заборгованості, який ніким не спростований, також може слугувати доказом безспірної заборгованості. При вирішення зазначеної справи суд також враховує, що посилаючись на недійсність кредитного договору №2350-Н від 19.05.2008 року та заперечуючи отримання коштів від банку, в той же час з 2008 року [PERSON] на праві приватної власності володіє земельною ділянкою площею 0,1000 га, кадастровий номер 5123755800:01:003:3112, яка є предметом іпотеки та відносно якої вчинено спірний виконавчий напис. Зазначені обставини підтверджені сторонами під час судового засідання. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що оспорюваний виконавчий напис вчинено відповідно до вимог закону, та в межах повноважень нотаріуса, доказів на спростування такого висновку стороною позивача надано не було, а тому не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] про визнання виконавчого напису вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лосєвим В.В., таким, що не підлягає виконанню. Щодо застосування строків позовної давності до вказаних правовідносин суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. При цьому, частиною 3 статті 267 Цивільного кодексу України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України). До позовних вимог про витребування майна на підставі статей 387, 388 ЦК України застосовується загальна позовна давність у три роки, що також визначено у судовій практиці Верховного Суду України у постановах від 08.06.2016 у справі №6-3089цсіб, від 22.06.2017 у справі № 6-1047цс 17, у Постанові Великої палати в справі N372/1036/15-ц. Частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до суду. Положення ч. 1 ст. 261 ЦК України регламентують, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, момент початку перебігу строку позовної давності у контексті ч. 1 статті 231 ЦК України збігається з моментом обізнаності особи про порушення права або об`єктивної можливості довідатись про обставини порушення її прав. Зазначена правова позиція визначена у постанові Великої палати Верховного Суду від 2018 р. у справі №372/о3615-ц. Зокрема, Касаційний суд вказав наступне: «Зазначене свідчить про неправильність застосування судом ч. 1 ст. 261 ЦК України, оскільки за змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому норма частини першої ст. 261 ЦК не містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Крім того, відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, відмовляючи в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Суд вважає, що строк позовної давності у даній справі не підлягає застосуванню, виходячи з того що позивачем не доведений позов.

Outcome: dismissed