Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-09 00:00:00

12.03.2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS], в якому окрім неї зареєстрований, але не проживає з лютого 2012 року її колишній чоловік [PERSON], з яким шлюб розірвано рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18.02.2014 року. Враховуючи ст. 405 ЦК України - відсутність без поважних причин [PERSON] у вказаному будинку більше року, позивач просила визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на викладені в позовні заяві обставини справи, просила суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, оскільки відбуває покарання у Слов'яносербській ВК Луганської області № 60, хоча судом на адресу місця позбавлення волі надсилався лист із повідомленням про слухання справи із позовною заявою та доданими до неї документами, але кореспонденція була повернута суду у зв'язку із загостренням суспільно-політичної ситуації на території Донецької та Луганської областей, проведенням бойових дій в зоні АТО і призупиненням приймання до пересилання поштових відправлень. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Вознесенського РВ УДМС України в Миколаївській області в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, надав на адресу суду заяву про розгляд справи у відсутності представника, проти задоволення позову не заперечують. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, прийшов до наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується договором довічного утримання від 13.03.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Плющ С.В. 13.03.2007 року, за № 378/20, витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища позивача "[PERSON]" від 10.03.2015 року. (а.с.4, 7). Право власності зареєстровано в КП "Вознесенське МБТІ" 31.10.2007 року за № 9141 ( а.с. 5 ). 08.02.2011 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Плющ С.В. знято заборону відчуження об'єкту нерухомого майна - житлового будинку [ADDRESS] ( а.с. 6 ). Рішенням Вознесенського міськрайонного суду миколаївської області від 18.02.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано ( а.с. 8 ). Згідно будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку [ADDRESS], [PERSON] зареєстрований у вищевказаному будинку (а.с. 9-11). Дана інформація знайшла своє підтвердження адресною довідкою Вознесенського РВ УМВС Миколаївської області та поясненнями позивача, що [PERSON] був зареєстрований в будинку з її дозволу (а.с. 19). Відповідно до акту квартального комітету № 12 м. Вознесенська Миколаївської області від 10.03.2015 року, [PERSON] зареєстрований в будинку [ADDRESS], але не проживає з лютого 2012 року (а.с.12). Як вбачається з копії вироку Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 15.10.2012 року, [PERSON] засуджений за вчинення злочинів, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115 , ч. 4 ст. 187 КК України на підставі ч.1 ст. 70 КК України до 13 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна та на даний час відбуває покарання у Слов'яносербській ВК Луганської області № 60 ( а.с. 29-33). Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу(дружина, діти, батьки власника, інші особи, якщо вони постійно проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Житловий кодекс України не містить норм щодо підстав та порядку визнання члена сім'ї власника житла (в тому числі колишнього) таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Проте такі підстави та порядок визначені нормами Цивільного кодексу України, які регулюють правовідносини припинення сервітуту. Так, положеннями ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Положенням ст. 71 ЖК Українивстановлено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців . Згідно наведених правових норм, а також положень ст. 16 ЦК України, слідує, що власник майна, яким є житловий будинок, має право на захист своїх майнових прав шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Проте, підставою для застосування вказаного способу захисту майнових прав, законодавець визначає дві умови: непроживання в спірному житловому приміщенні понад рік і вказане не проживання повинно бути без поважних причин. Враховуючи викладене суд дійшов висновку про те, що відповідач не втратив зв'язок із спірним житловим приміщенням, оскільки не проживання відповідача в цьому житлі має тимчасовий характер та було викликано поважними причинами: засудження та перебування в місцях позбавлення волі, а тому підстави для застосування наслідків передбачених ст. 405 ЦК Українита 71 ЖК України, якими передбачено визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням, відсутні.

Outcome: dismissed