Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-01 00:00:00

30 серпня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], яка діє від свого імені та від імені неповнолітніх [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: Відділ надання адміністративних послуг виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області, Орган опіки та піклування Лиманської міської ради Донецької області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, обґрунтувавши свої вимоги тим, що вона на підставі договору дарування житлового будинку від 13 листопада 2004 року є власником житлового будинку [ADDRESS]. У зазначеному будинку з 10 грудня 2014 року зареєстровані відповідач у справі [PERSON] та її неповнолітні діти: [PERSON], 2006 року народження, [PERSON], 2007 року народження, та [PERSON], 2010 року народження. [PERSON] зі своїми дітьми з січня 2015 року не проживають у зазначеному будинку, їхні особисті речі в будинку відсутні, вона не приймає участі в облаштуванні житла та не сплачує комунальні послуги. В добровільному порядку відповідач з дітьми з реєстрації знятися не бажає, що порушує право власності позивача, а також право користування та розпорядження нерухомими майном у повному обсязі. За цих обставин позивач змушена звернутися до суду з позовом, оскільки рішення суду їй необхідне для зняття відповідача та її неповнолітніх дітей з реєстрації. Просить визнати відповідача та її неповнолітніх дітей таким, що втратили право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] та зняти з рееєстраційного обліку. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Представник відділу надання адміністративних послуг виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання не прибув, однак надав суду зяву, в якій просив справу розглянути без його участі, рішення ухвалити на розсуд суду (а.с. 48). Представник органу опіки та піклування Лиманської міської ради Донецької області - [PERSON] (яка діє на підставі довіреності а.с.47) в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечувала, надала суду відповідний висновок органу опіки та піклування (а.с.46). Відповідача [PERSON] про необхідність явки в судове засідання повідомлено належним чином шляхом направлення судової повістки поштою рекомендованим листом з повідомленням про вручення за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання (а.с. 45). Відповідач до суду не прибула, про причини неявки суд не повідомила, клопотання про розгляд справи без її участі суду не надала. Враховуючи викладене, у відповідності до ч. 1 ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача в заочному порядку. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS], що підтверджується договором дарування житлового будинку від 13 листопада 2004 року, посвідченим державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори Семеновою І.М. та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6082568 від 29.12.2004 року (а.с. 9, 10). Згідно довідки, наданої виконавчим комітетом Лиманської міської ради у будинку [ADDRESS] зареєстровані відповідач [PERSON], а також її діти: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. (а.с.24). Факт реєстрації відповідача у вказаному будинку також підтверджується відповідним записом в домовій книзі (а.с.7-8). З 2001 року відповідач [PERSON] зі своїми дітьми не проживає в будинку позивача, не несе витрат на його утримання, не сплачує комунальні платежі, особисті речі [PERSON] та її дітей в будинку позивача відсутні, що підтверджується актом, засвідченим 05 вересня 2017 року головою мікрорайону «Северный» - [PERSON] (а.с. 16). Що стосується прав малолітніх осіб [PERSON], 2006 року народження, [PERSON], 2007 року народження, та [PERSON], 2010 року народження, то представник органу опіки і піклування Лиманської міської ради пояснив, що [PERSON] у них на обліку не перебуває, при обстеженні житлово-побутових умов проживання вказаних дітей у будинку [ADDRESS] встановлено, що будинок знаходиться в аварійному стані, тому умови проживання дітей в ньому відсутні (а.с.46). Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Ст. 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року), ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року, п.63). Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР). З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] зі своїми дітьми відсутні в будинку позивача понад один рік без поважних причин, що порушує права власника житла, яка на законних підставах може вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, будь-яких інших домовленостей між ними не існує. До теперішнього часу відповідач не припинила реєстрацію у вказаному будинку, що створює позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні ним. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права - визнання відповідача та її неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування жилим приміщенням, ґрунтується на вимогах закону і є достатнім для відновлення її порушеного права, оскільки є підставою для зняття [PERSON], та неповнолітніх [PERSON], 2006 року народження, [PERSON], 2007 року народження, та [PERSON], 2010 року народження, з реєстрації місця проживання в порядку ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні". Судом достовірно встановлено, що відповідач зі своїми дітьми не мешкає в будинку позивача понад один рік без поважних причин та добровільно відмовляється знятися з реєстрації. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] та її неповнолітніх дітей: [PERSON], 2006 року народження, [PERSON], 2007 року народження, та [PERSON], 2010 року народження, такими, що втратили право користування жилим приміщенням підлягають задоволенню. З приводу заявлених [PERSON] вимог щодо зняття відповідача та її дітей з реєстрації місця проживання, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. У відповідності зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Виходячи з системного аналізу норм Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання особи, а також зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється виключно органом реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг), а тому позовні вимоги в частині зняття відповідача з неповнолітніми дітьми з реєстрації задоволенню не підлягають. Крім того, позивач не вимагає компенсації за понесені нею судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи. На підставі викладеного,

Outcome: partial