Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-23 00:00:00

[PERSON] у поданій ним 17.09.2018 р. до суду позовній заяві просить стягнути з [PERSON] на його користь 643426,08 грн., пославшись на таке: 04.05.2007 р. між ним та відповідачкою було укладено угоду купівлі-продажу земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 6,92 га, що розташована в межах Полтавської сільської ради Костянтинівського району Донецької області. Згідно з цією угодою ним відповідачці передано грошові кошти у сумі 10000 доларів США, що станом на подання позову до суду за офіційним курсом НБУ складає 280956,14 грн., а відповідачка внаслідок дії мораторію на продаж земель сільськогосподарського призначення зобов`язалась укласти нотаріально-посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки протягом року. За домовленістю між ними земельна ділянка залишалась у користуванні відповідачки до укладення нотаріально-посвідченого договору, яку вона могла використовувати на власний розсуд. Дія мораторію на продаж чи іншим способом відчуження земельних ділянок для ведення товарного сільськогогосподарського виробництва на момент укладення між ним та відповідачкою угоди визначалась підпунктом «б» пункту 15 Перехідних положень Земельного кодексу України, та зокрема передбачала (у редакції чинній на момент укладення договору), що до 1 січня 2008 року не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб. Втім, Верховною Радою України дія мораторію купівлі-продажу або іншим способом відчуження земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, була продовжена на 2008 рік, шляхом внесення відповідних змін до пункту 15 Перехідних положень Земельного кодексу України. Згодом Верховною Радою України дія означеного вище мораторію продовжувалась щорічно, і дія мораторію на продаж чи іншим способом відчуження земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва діє дотепер. Упродовж всього періоду з моменту укладення між ними угоди відповідачка визнавала факт отримання від нього грошових коштів у вищевказаному розмірі та не відмовлялась від власних зобов`язань щодо укладення відповідного договору купівлі-продажу земельної ділянки після завершення мораторію. Щороку відповідачка запевняла його, що після скасування мораторію на продаж земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва договір буде між ними укладено або йому будуть повернуті грошові кошти. При цьому, відповідачкою земельна ділянка використовувалась на власний розсуд, а саме була передана в оренду ТОВ «Сади Донбасу», за що вона справно отримувала щороку орендну плату. Незважаючи на отримання відповідачкою від нього грошових коштів та визнання нею зобов`язань за договором, а також на запевнення відповідачки, що нею будуть виконані зобов`язання з укладення договору або повернення грошових коштів, з розмови, що відбулась із нею 31 серпня 2018 року, він зрозумів, що відповідачка не бажає виконувати свої зобов`язання стосовно переоформлення земельної ділянки, так само як і повертати кошти. На момент укладення угоди купівлі-продажу земельної ділянки, пунктом 15 Перехідних положень Земельного кодексу України передбачалось, що угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення). Аналогічна за змістом норма міститься і в діючий редакції Земельного кодексу України (пункт 15 Перехідних положень). Таким чином, вважає, що відповідачка заволоділа належними йому грошовими коштами у розмірі 10000 (десять тисяч) доларів США без достатньої правової підстави, оскільки правочин між ними є недійсним з моменту укладення, однак на його виконання він передав відповідачці кошти у вказаному розмірі. Цивільний кодекс України, врегульовуючи подібні правовідносини, в статті 1212 передбачає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина 1 статті 1212 ЦК України). Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина 2 статті 1212 ЦК України). Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. З урахуванням наведеного та положень статті 1212 ЦК України, відповідачка має повернути йому всі кошти, отримані від нього за правочином, у розмірі 10000 доларів США. Водночас, частиною 2 статті 1214 ЦК України передбачено, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Стаття 536 ЦК України визначає, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Частиною 1 статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Отже, розмір процентів за користування коштами в даному випадку повинен визначатися на рівні облікової ставки Національного банку України, визначений ним за період з 01.06.2007 р. по 11.09.2018 р. в розмірі 12901,30 доларів США, що за курсом НБУ на день подання позову становить 362469,94 грн. Таким чином, загальна сума, що заявлена ним до стягнення, становить 22901,30 доларів США, що за курсом НБУ на день подання позову становить 643426,08 грн. Окремо зауважив на тому, що строк позовної давності не сплив, з огляду на таке: Відповідачка до 2018 року визнавала наявність у неї обов`язку укласти нотаріально-посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки, а також факт отримання від нього грошових коштів. Крім цього, на підтвердження вчинення означених дій відповідачка разом з ним зверталась до державного нотаріуса з приводу переоформлення земельної ділянки, належної [PERSON] , після його смерті, в ході якої відповідачка запевняла його про укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки після відміни мораторію на продаж земель для товарного сільськогосподарського виробництва або повернення грошових коштів. Таким чином, у зв`язку із перериванням перебігу позовної давності строк позовної давності, визначений статтею 257 ЦК України, не сплив. Разом із цим, наявна також друга законодавчо визначена підстава, яка свідчить про відсутність спливу строку давності - наявність до цього часу мораторію на продаж чи іншим способом відчуження земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Так, згідно з п.2 ч.1 ст.263 ЦК України перебіг позовної давності зупиняється у разі відстрочення виконання зобов`язання (мораторій) на підставах, встановлених законом. Як свідчить характер спірних правовідносин, невиконання відповідачкою обов`язку з укладення нотаріально-посвідченого договору з продажу належної їй земельної ділянки обумовлено наявністю мораторію, встановленого Земельним кодексом України, зокрема його продовженням з 01 січня 2008 року. Отже, з 01.01.2008 р. у відповідності до пункту 2 частини 1 статті 263 ЦК України строк позовної давності вважається зупиненим, і до цього часу наведені підстави не відпали (мораторій не скасований), однак змінився характер дій відповідача до власних зобов`язань, який свідчить про не бажання їх виконувати. Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 26.09.2018 р. позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрите провадження у цивільній справі за дійсним позовом за правилами загального позовного провадження (а.с.22). Ухвалою суду від 30.10.2018 р. підготовче провадження у цивільній справі було закрите, справу призначено до судового розгляду по суті в судовому засіданні (а.с.41). Відповідач, представник відповідача позов не визнали з підстав, викладених у «відзиві на позовну заяву» представника відповідача (а.с.-51), в яких зауважено на такому: [PERSON] І.В. звернувся до суду з пропуском строків позовної давності, які, у разі якщо суд прийде до висновку щодо можливості задоволення позовних вимог, просить застосувати. Щодо позиції Позивача про переривання строку позовної давності зазначив, що дії, які свідчать про переривання строку позовної давності, повинні настати до спливу давності. Зазначена правова позиція чітко визначена ВССУ у ЦС №_6-25731св14 (ухвала від 01.10.2014 р.). Ніяких грошових коштів від [PERSON] Відповідачка не отримувала, про що свідчить відсутність на розписках ПІБ особи, якою вони надавалися. Розписки були написані для третьої особи, яка при передачі грошей повинна була отримати розписки, але Позивач разом з актами на землю викрав ці розписки, намагаючись використати їх у такий спосіб. Позивач на підтвердження сторін договору та визнання вимог Відповідачкою подав недопустимі докази, а саме записи телефонних розмов з [PERSON] , так як вони отримані у незаконний спосіб з грубим порушенням права [PERSON] на таємницю телефонних розмов. Таким чином, з урахуванням, позиції Відповідачки, яка заперечує проти оголошення телефонних розмов, суд не може приймати їх в якості доказу. Крім того, в цих розмовах Відповідачка згадувала гроші, які вона отримувала за дорученням Позивача згідно з його довіреностями на іншу земельну ділянку, яка належить [PERSON] Також, стверджуючи про цивільні відносини, [PERSON] звертався до Костянтинівського ВП с заявою про вчинення відносно нього [PERSON] злочину, передбаченого ст.190 КК України (яке рішення прийняте невідомо). Просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. В судовому засіданні позивач, представник позивача [PERSON] . позов підтримали за підстав, викладених у позовній заяві, просили позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав у повному обсязі за підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, зауваживши на тому, що Позивач, на його розсуд, не довів отримання грошових коштів Відповідачем, про що свідчить відсутність на розписках ПІБ особи, якою вони надавалися, а відповідно - у кого бралися грошові кошти. На записах, здійснених незаконно, після порушення кримінальної справи якась особа говорить [PERSON] про грошові кошти, але про які саме в якій кількості на записах не говориться. Там обговорюються спадкові правовідносини, а не договірні, пов`язані з договором купівлі-продажу землі. На записах йдеться про кошти, але, як зазначила свідок та представник, то могли бути гроші від оренди пая, який належав [PERSON] [PERSON] звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, який просить застосувати до його вимог у разі наявності підстав для задоволення позову. [PERSON] у документах, складених поліцією, не визнавала отримання коштів. Записи, на які посилається Позивач, є недопустимим доказом з огляду на те, що вони зроблені після порушення кримінальної справи за заявою Полуянова про заволодіння Відповідачкою його коштами, що прописано у рішенні Конституційного суду України по справі N 12-рп/2011 від 20.10.2011 р. За позицією представника Позивача, позовна давність не пропущена згідно з п.2 ч.1 ст.263 ЦК України її перебіг було зупинено у разі відстрочення виконання зобов`язання (мораторій) на підставах, встановлених законом. Але це положення Закону може бути застосовано лише у випадку, коли малося зобов`язання, під час дії якого було введено мораторій. Як зазначає Позивач у своєму позові, відповідно до п.15 Перехідних положень ЗК України угоди укладені під час дії заборони на купівлю-продаж землі сільгосппризначення є недійсними з моменту їх укладення. Крім того договори, щодо нерухомого майна мають бути посвідчені нотаріально, а щодо земельної ділянки ще і мають реєструватися, що не було зроблено, так як таких договорів [PERSON] не надав (ст.220 ЦК України) у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Тобто, відповідно до розписок, договір відбувся 04.05.2007 р., і з цього моменту він є недійсним, а відповідно до ст.216 ЦК України встановлені наслідки недійсності правочину, де прописано, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Саме з 04.05.2007р. [PERSON] отримав право вимоги на стягнення коштів, але цього не робив до 2018 року, мабуть пробачивши борг. Просив у позові слід відмовити якщо не через недоведеність вимог, то через сплив строку позовної давності. З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до такого: Судом встановлено, що 04.05.2007 р. [PERSON] передав відповідачці, а [PERSON] отримала від позивача грошові кошти в розмірі 10000 доларів США за земельну ділянку 6,22 га, розташовану в с. Полтавка Костянтинівського району Донецької області, зобов`язавшись оформити договір купівлі-продажу протягом року до 04.05.2008 р. Факт передання грошових коштів позивачем відповідачці підтверджений відповідною розпискою останньої (а.с.16). Наявність у позивача оригіналу розписки свідчить про те, що домовленість за розпискою відбулася саме між [PERSON] і [PERSON] . При цьому суд не приймає до уваги доводи сторони відповідача про те, що [PERSON] не отримувала грошових коштів від [PERSON] , і що надана позивачем в якості доказу розписка не доводить цей факт, так як не містить ПІБ особи, яка передала грошові кошти, і, крім того, була викрадена відповідачем, оскільки ці доводи не підтверджені об`єктивно. Так, факт отримання грошових коштів відповідачкою, окрім вище згадуваної розписки, підтверджений змістом телефонних розмов між [PERSON] і [PERSON] (аудіо запис відтворений у закритому судовому засіданні). Ці телефонні розмови підтверджують, що між сторонами відбувалися певні домовленості щодо розділу земельних паїв як між родичами, а також, що в рахунок земельного паю позивач передав гроші відповідачці, при цьому відповідачка розповідає, як розпорядилася цими грошима роздала дітям. Цей доказ, наданий позивачем на підтвердження передачі грошових коштів відповідачці і домовленості про укладення договору купівлі-продажу належної відповідачці землі в майбутньому, суд, з огляду на положення абз.2 ч.1 ст.218 ЦК України, вважає належним та допустимим доказом, а покази свідка [PERSON] на підтвердження доводів сторони відповідача про те, що ніяких грошей від [PERSON] її мати [PERSON] не отримувала, - навпаки не бере до уваги, оскільки, свідок одна з доньок відповідачки, яка за твердження останньої з досліджених аудіо записів також отримала гроші позивача при їх «роздачі» дітям. З огляду на зміст телефонних переговорів сторін за дослідженими у судовому засіданні аудіозаписами, суд відхиляє також доводи сторони відповідача відносно того, що в цих розмовах [PERSON] згадувала гроші, які вона отримувала за дорученням [PERSON] згідно з його довіреностями на іншу належну позивачу земельну ділянку (копії довіреностей на а.с.52-54). Крім того, заперечуючи належність розписок позивачу, відповідачка не зазначила та не довела, від якої іншої (а не відповідача) особи вона отримала 04.05.2007 р. 10000 доларів США, як не довела і факт викрадення розписки в неї позивачем. Вважаючи доведеним факт передачі 04.05.2007 р. [PERSON] грошових коштів в розмірі 10000 доларів США [PERSON] , суд, встановлюючи характер спірних правовідносин між сторонами та вирішуючи вимогу стягнення цих грошових коштів з відповідачки на користь позивача, виходив з такого: Як вбачається з вище згадуваної розписки, а також пояснень позивача за позовом, сторони мали намір на укладення попереднього договору, за яким відповідачка зобов`язалася у майбутньому (внаслідок дії мораторію на продаж земель сільськогосподарського призначення) укласти з позивачем нотаріально-посвідчений договір купівлі-продажу належної їй земельної ділянки, за що позивач передав відповідачці грошові кошти у сумі 10000 доларів США. Відповідно до ч.1 ст.635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Частиною 4 статті 635 ЦК України передбачено, що попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору. Договір купівлі-продажу землі це цивільно-правова угода, за якою од\-на сторона (продавець) передає або зобов`язується передати земельну ділян\-ку у власність іншій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язу\-ється прийняти земельну ділянку і сплатити за неї певну грошову суму. Чинне законодавство - стаття 657 ЦК України, частина 1 статті 132 ЗК України, - вимагає, щоб договір купівлі-продажу земельної ді\-лянки було укладено в письмовій формі. Окрім дотримання письмової фор\-ми, такий договір підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню та дер\-жавній реєстрації. Вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору сторонами дотримані не були. За приписами статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п`ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу (*зокрема ч.4 ст.203 ЦК - правочин має вчинятися у формі, встановленій законом). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2). Згідно зі\~ст.220\~ЦК України\~у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно з ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Тож, укладений між сторонами 04.05.2007 р. договір є нікчемним з моменту його вчинення з огляду на приписи діючого цивільного законодавства. Правові наслідки недійсності правочину передбачені ст.216 ЦК України, за якою недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч.1). Оскільки попереднього договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, сплачені в рахунок виконання договору платежі вважаються авансом і повертаються в тому розмірі, в якому надавались. За таких обставин, суд приходить до висновку, що сплачений [PERSON] аванс у розмірі 10000 доларів США підлягає стягненню на його користь з [PERSON] за курсом НБУ на день ухвалення судом рішення - за 100 дол. США - 2626,6416 грн., - що дорівнює 262664,16 грн. (2626,6416 грн. * 10000 доларів США / 100 ). При цьому, виходячи зі встановленого судом характеру спірних правовідносин між сторонами, суд вважає необґрунтованою вимогу стягнення суми авансу з урахуванням процентів як не передбачену цивільним законодавством, не приймаючи в цій частині доводи сторони позивача з посиланням на ст.ст.1212,1214 ЦК України. Так, статтею 1212 ЦК України врегульовані загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави: 1. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. 2. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. 3. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Частиною 2 статті 1214 ЦК України передбачено, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Передану позивачем відповідачці спірну грошову суму кваліфіковано судом як аванс, до якого положення наведеного вище законодавства не застосовуються. Тож позов підлягає частковому задоволенню. При цьому суд не зважає на доводи сторони відповідача про сплив строку позовної давності на звернення до суду з дійсним спором, виходячи з такого: За загальним змістом Глави \~19 «Позовна давність» ЦК України, якою регулюються питання застосування строку позовної давності, позовна давність - це певний період у часі зі спливом якого у кредитора зникає можливість захистити своє право у судовому порядку. Так, стаття 256 ЦК України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності за приписами статті 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Про відсутність наміру відповідача на передачу землі позивачу останній дізнався, як це вбачається з досліджених у судовому засіданні аудіо записів перемов сторін щодо предмету за виниклим спором, в серпні 2017 року. В суд [PERSON] звернувся у вересні 2018 року без пропущення строку позовної давності. Тож підстав для застосування позовної давності не має. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з приписів ч.1 ст.141 ЦПК України, згідно з якими судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду сплачений судовий збір в розмірі 6434,27 грн. (а.с.1). Виходячи з положень ч.1 ст.141 ЦПК України, а також положень ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», яким передбачено, що ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою встановлена в розмірі 1 відсоток ціни позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 2626,64 грн. (262664,16 грн. * 1%).

Outcome: partial