Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-22 00:00:00

26.05.2020 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Філії «Центр з ремонту та експлуатації колійних машин» АТ «Укрзалізниця» про поновлення на роботі і стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та просив суд постановити рішення. яким визнати незаконним і скасувати наказ директора філії «ЦРЕКМ» від 28.04.2020 року за №15/ОС про звільнення [PERSON] та поновити його на роботі на посаді заступника начальника виробничого структурного підрозділу «Київський центр механізації колійних робіт» філії «Центр з ремонту та експлуатації колійних машин АТ «Укрзалізниця», та стягнути з філії «Центр з ремонту та експлуатації колійних машин» АТ «Укрзалізниця» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.04.2020 р до дня поновлення на роботі, який на день пред`явлення позову становить 19 674,15 грн. В обґрунтування заявлених вимог вказуючи на те, що він - позивач працював на Виробничому структурному підрозділі «Київський центр механізації колійних робіт» філії «Центр механізації колійних робіт» AT «Укрзалізниця» на посаді заступника начальника з експлуатації. Наказом директора філії «Центр з ремонту та експлуатації колійних машин АТ «Укрзалізниця» від 28.04.2020 року за №15/ОС позивача звільнено з роботи із зазначенням підстави - скорочення штату працівників за п. 1 ст. 40 Кодексу Законів про працю України. Своє звільнення вважає незаконним так як фактичної реорганізації установи не було. Вважаючи своє звільнення необґрунтованим та незаконним позивач звернувся до суду з позовом та просив заявлені позовні вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 29.05.2020 розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою суду відповідачу надано встановлений законом строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, надано строк для направлення відзиву на позовну заяву (а.с. 73-74). З матеріалів справи вбачається, що 30.06.2020 року відповідач отримав копію ухвали суду від 29.05.2020 року, у визначений судом строк відзив на позов не надав. (а.с. 76) Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Крім того, в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] працював на Виробничому структурному підрозділі «Київський центр механізації колійних робіт» філії «Центр механізації колійних робіт» AT «Укрзалізниця» на посаді заступника начальника з експлуатації з 25 червня 2015 року. Наказом директора Філії «Центр з ремонту та експлуатації колійних машин» АТ «Укрзалізниця» С.В. Серьогіна від 12.02.2020 року за № 17 на виконання наказу директора філії від 27.01.2020 № 03 «Про вилучення штатної одиниці, Положенням про оплату праці працівників акціонерного товариства «Українська залізниця» затвердженого наказом АТ «Укрзалізниця» від 21.06.2019 № 418, відповідно до Положення про філію «Центр з ремонту та експлуатації колійних машин» акціонерного товариства «Українська залізниця» затвердженого наказом АТ «Укрзалізниця» від 27.12.2018 № 799 наказано затвердити зміни № 1 до штатного розпису підрозділів, що підпорядковуються філії «Центр з ремонту та експлуатації колійних машин» АТ «Укрзалізниця», затвердженого наказом філії від 09.01.2020 року № 01 «Про затвердження штатних розписів» згідно з додатком, що додається (додаток №1). Керівнику виробничого структурного підрозділу, зміни № 1 до штатного розпису підрозділів, що підпорядковуються філії «Центр з ремонту та експлуатації колійних машин» АТ «Укрзалізниця» запровадити з дотриманням вимог законодавства про працю. (а.с. 17) Листом від 13.03.2020 року директор Філії «Центр з ремонту та експлуатації колійних машин» АТ «Укрзалізниця» С.В. Серьогін на виконання вимог частини другої статті 49-4 Кодексу законів про працю України, частини третьої статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» від 15.09.1999 № 1045-ХІУ повідомив Професійну профспілкову організацію виробничий структурний підрозділ «Київський центр механізації колійних робіт», що у зв`язку з упорядкуванням організаційної структури виробничого структурного підрозділу «Київський центр механізації колійних робіт» та значного зменшення обсягу виконуваної роботи, контролю та відповідальності у другій половині квітня 2020 року планується скорочення однієї штатної одиниці (заступника начальника ВСП «КЦМКР»). (а.с. 19) Листом від 26.03.2020 року за № 08 Голова Професійної профспілкової організації виробничий структурний підрозділ «Київський центр механізації колійних робіт» Москаленко Є.В. повідомив директора Філії «Центр з ремонту та експлуатації колійних машин» АТ «Укрзалізниця» С.В. Серьогіна, що на засіданні профспілкового комітету 26.03.2020р. розглянутий ваш лист від 24.03.2020 №6/1461 щодо надання згоди на розірвання трудового договору із заступником начальника виробничого структурного підрозділу «Київський центр механізації колійних робіт» філії «Центр з ремонту та експлуатації колійних машин» АТ «Укрзалізниця» Бабенком Андрієм Івановичем відповідно до ч.І ст.40 КЗпП України. Профспілковий комітет не погодив розірвання трудового договору з членом профспілки [PERSON] відповідно до ч.І ст.40 КЗпП України. (а.с. 20-21) Наказом директора Філії «Центр з ремонту та експлуатації колійних машин» АТ «Укрзалізниця» С.В. Серьогіна від 28.04.2020 року за № 15/ОС звільнено [PERSON] , заступника начальника виробничого структурного підрозділу «Київський центр механізації колійних робіт» 30.04.2020 року, у зв`язку зі скороченням штату працівників за п.1 ст.40 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку за ст.44 КЗпП України та грошової компенсації за невикористані дні відпустки (основна, за ненормований, за вислугу років). Підстава: наказ від 27.01.2020 № 03 «Про вилучення штатної одиниці», від 12.02.2020 № 17 «Про затвердження змін до штатного розпису підрозділу», від 14.02.2020 № 18 «Про попередження про заплановане звільнення», попередження від 17.02.2020 № ЦРЕКМ-6/837 та від 25.03.2020, № ЦРЕКМ -6/1472, письмові повідомлення первинній профспілковій організації ВСП «КЦМКР» від 13.01.2020 № 6/138 та від 24.03.2020 № 6/1461, лист відповідь ППО ВСП «КЦМКР» від 26.03.2020 за № 08. (а.с. 16) Так, однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Положеннями частини 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Як передбачено вимогами статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Таким чином, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 01.04.2015 року за результатом розгляду справи №6-40цс15. Крім того, відповідно до правових позицій, які висловлені Верховним Судом України в постанові від 01 липня 2015 року у справі №6-491цс15 та в постанові від 09 серпня 2017 року у справі №6-1264цс17, власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40 та ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, згідно роз`яснень, які містяться в п.п.18, 19 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Згідно з ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. З матеріалів справи вбачається, Профспілковий комітет не погодив розірвання трудового договору з членом профспілки [PERSON] відповідно до ч.І ст.40 КЗпП України. В свою чергу, відповідно до положень ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядав трудовий спір. Таким чином, оскільки звільнення позивача відбулося з порушенням вимог ст.ст. 44, 43 КЗпП України, суд приходить до висновку про те, що позивач підлягає поновленню на посаді заступника заступника начальника виробничого структурного підрозділу «Київський центр механізації колійних робіт» філії «Центр з ремонту та експлуатації колійних машин АТ «Укрзалізниця» з 28.04 2020 року із вирішенням питання про виплату такому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року. Згідно п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року. Обчислення середньої заробітної плати у випадку її збереження, остання обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, включаючи усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, та проводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З урахуванням цих норм, зокрема абзацу третього пункту 2 вказаного Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Оскільки звільнення позивача відбулося 28 квітня 2020 року, суд, застосовуючи зазначені норми права, приходить до висновку про те, що середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися виходячи з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме - за березень та квітень 2020 року, яка у сукупності за два місяці склала 53 585 грн. 12 коп., із якої вирахувана середньоденна заробітна плата - 878 грн. 45 коп., що визнається й не оспорюється відповідачем, й підтверджується довідкою № 148 від 19.05.2020 року про доходи позивача, виданою Філією «Центр з ремонту та експлуатації колійних машин» АТ «Укрзалізниця», погодженою першим заступником начальникафілії установи та головним бухгалтером з печаткою такої учстанови (а.с. 68). Так, середньоденна заробітна плата позивача складає 878 грн. 45 коп., що підтверджується вказаною довідкою (а.с. 68). Водночас суд не погоджується із позицією позивача про розрахований ним середньоденний заробіток у сумі 1 311грн. 61 коп. із посилання на отримання в листопаді 2019 року винагороди у розмірі 9015,00 грн., що не включена для розрахунку середнього заробітку, оскільки дана винагорода виплачена поза межами останніх два календарних місяці роботи, що передували події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до пункту 5 Порядку основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Порушення термінів виплати позивачу середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 28.04.2020 року по 23 липня 2020 року за 87 робочих днів складає 76 425 грн. 15 коп., яка визначається за визначеною формулою: (878 грн. 45 коп. - середньоденний заробіток позивача (а.с. 68) х 87 робочих днів за вказаний період = 76 425 грн. 15 коп.). Відповідно, суд вважає за необхідне поновити порушене право позивача шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 76 425 грн. 15 коп. - середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тобто з дня звільнення - 28 квітня 2020 року й по день постановлення судом рішення - 23 липня 2020 року. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Інші доводи позивача, які наведені у позові в межах наданих позивачем доказів, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. З огляду на зазначене, позов підлягає частковому задоволенню. З огляду на зазначене, позов підлягає частковому задоволенню. Згідно із п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, ч. 5 ст. 235 КЗпП України суд допускає до негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі позивача та виплати йому заробітної плати за один місяць (без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів). Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1681,60 грн. (840,80 грн. за вимоги майнового характеру та 840,80 грн. за вимоги немайнового характеру). На підставі викладеного,

Outcome: partial