Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-25 00:00:00

26.09.2018 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача 22117,90 грн. безпідставно отриманих коштів, 2019,39 грн. інфляційних витрат, три проценти річних у розмірі 794,43 грн. та судові витрати в розмірі 1762 грн. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 21.10.2013 року між [PERSON] та ПАТ «Універсал Банк» було укладено та підписано договір банківського обслуговування фізичної особи № 000016621. На основі даного договору 11.01.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено заяву - підтвердження розміщення депозиту фізичної особи, якою відповідач з метою розміщення ним депозиту з виплатою процентів в кінці строку, доручає банку здійснити договірне списання коштів із вказаного ним нижче поточного рахунку на його депозитний рахунок. В даній заяві - підтвердженні вказано, що вона є невідємною частиною договору банківського обслуговування фізичної особи № 000016621. Сума вкладу за даною заявою - підтвердженням розміщення депозиту фізичної особи була 1 500 000 грн., яка була розміщена на депозитному рахунку 11.01.2017 року (дата закінчення строку депозиту 11.07.2017 року). Процентна ставка: 17,25 % річних. Зазначає, що банк є податковим агентом по відношенню до відповідача і повинен був нарахувати доходи у вигляді процентів та перерахувати до держбюджету відповідну суму податків. В період розміщення депозиту відповідачем, в банку діяв такий порядок відрахування податку ПДФО та військового збору з процентів по вкладах фізичних осіб - податок відраховувався в момент сплати процентів на рахунок клієнта. Згідно умов вкладу відповідача проценти мали бути сплачені в кінці строку, тобто 11.07.2017 року, і в цю дату мало відбутись відрахування усієї суми податку, а саме - 25 020,75 грн. Однак, 20.06.2017 року в банку відбулась повна зміна програмного забезпечення, в тому числі відбулись численні зміни в процесах. Зокрема, банк перейшов на інший метод відрахування податків - на щоденній основі, раніше було лише по факту сплати процентів на рахунок. Зазначає, що згідно розрахунку відповідачу було нараховано проценти за весь період депозиту у сумі 128\~311,55 грн. Внаслідок механічної помилки позивачем було допущено невірний розрахунок суми податку з доходів фізичних осіб та військового збору, утримано податку лише на суму 2\~902,85 грн. Різниця між утриманою сумою податків та нарахованих процентів за весь період депозиту складає 125\~408,70 грн. На момент закінчення строку депозиту на рахунку клієнта № 26208001198871, на який в день закінчення депозитного вкладу перераховувалась сума вкладу та нарахованих процентів, була сума 0 гривень 52 копійки. Також за обслуговування рахунку згідно договору за шість місяців клієнт залишив на рахунку суму у розмірі 54 грн. У звязку з чим, згідно заяви на видачу готівки від 11.07.2017 року № TR.1541800.2625.7854 відповідачу було помилково виплачено готівкові кошти у розмірі: 1 625 355,22 грн. Вказує, що банк повинен був утримати податку на суму 25\~020,75 грн., з урахуванням утриманого податку в сумі 2\~902,85 грн., у звязку з чим різниця складає 22\~117,90 грн. Зазначає, що 20.08.2018 року банк надсилав відповідачу вимогу про повернення коштів, однак така відповідачем не була виконана. Стверджує, що позивач безпідставно перерахував на користь відповідача грошові кошти у сумі 22\~117,90 грн. Враховуючи те, що позивач є податковим агентом відносно процентів, які виплачує як проценти за депозитом, вказану суму ПАТ «Універсал Банк» перерахував до бюджету за рахунок власних коштів, відповідачем вказана сума заборгованості станом на дату подання позовної заяви не погашена, а тому просить позов задовольнити. 26.09.2018 року направлено запит до Відділу АДР Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області щодо реєстрації місця проживання відповідачів, що містяться в картотеці реєстраційного обліку, відповідь на які судом отримано 10.10.2018 року. Ухвалою від 17.10.2018 року в зазначеній справі відкрито провадження та постановлено розглядати дану справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 15.11.2018 року, встановлено відповідачу п'ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подачі відзиву на позовну заяву, пред'явлення зустрічного позову. Також позивачу встановлено п'ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу - п'ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. 15.11.2018 року розгляд справи відкладено у звязку з клопотанням відповідача для надання останньому можливості подати відзив на позовну заяву. 29.11.2018 року відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву в якому ним відзначено, що позивачем не додано до позовної заяви документально підтверджуючого доказу того, що позивач сплатив кошти, які просить стягнути до бюджету за рахунок власних коштів. Крім того, з позовної заяви не вбачається, що виплата йому коштів здійснювалась у відповідності до умов договору № 000016621 від 21.10.2013 року. При цьому, посилається на те, що заявлені вимоги позивача випливають з умов договору № 000016621 від 21.10.2013 року, відповідно договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, оскільки набуття однією із сторін зобовязання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобовязання не вважається безпідставним. Крім того, позивач в будь-якому разі безпідставно здійснив нарахування 3% річних та індексу інфляції починаючи з 11.07.2017 року. Разом з тим, вимога № 1100 від 20.08.2018 року була одержана відповідачем лише 28.08.2018 року, а відповідно нарахування 3% річних та індексу інфляції повинно було бути здійснено не раніше ніж 05.09.2018 року, після закінчення строку з дня отримання вимоги. Також, зазначає, що на його думку стягнення процентів річних, передбачених ст. 625 ЦК України, є заходом відповідальності за порушення грошового зобовязання і одночасно способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобовязання сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у ст. 536 ЦК України це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (ст. 1214 ЦК України). Крім того, звертає увагу на те, що в матеріалах справи міститься цілий ряд неточностей з яких неможливо встановити обґрунтованість позовних вимог, зокрема до позовної заяви долучено договір № 000016621 від 21.10.2013 року, разом з тим у відповідності до заяви-підтвердження на розміщення депозиту фізичної особи від 11.01.2017 року вбачається, що вона є невідємною частиною договору від 24.12.2007 року. Номер договору прочитати із відповідної заяви фактично не можливо через відбиток печатки філії банку. З долученої до матеріалів справи виписки по особовому рахунку вбачається, що виплата процентів здійснювалась за договором № 000016621 від 11.01.2017 року. Вказані обставини на його думку унеможливлюють встановлення фактичних обставин справи та задоволення позову, а тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ «Універсал Банк». 03.12.2018 року в судовому засіданні оголошено перерву до 17.12.2018 року для надання можливості позивачу подати відповідь на відзив. 13.12.2018 року представник позивача [PERSON] акціонерного товариства «Універсал Банк» подав відповідь на відзив відповідача, в якому останній зазначає, що підтвердженням сплати ПАТ «Універсал Банк» як податкового агенту [PERSON] податку на прибуток та воєнного збору є Меморіальний ордер № 1_5 від 16.08.2017 року. Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву заперечує застосування до спірних правовідносин положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, однак відповідач як одна із сторін зобовязання набув майно, у вигляді надмірно виплачених коштів, за рахунок іншої сторони не в порядку виконання договірного зобовязання, що виключає застосування до правовідносин сторін норм зобовязального права, які застосовуються до окремих видів угод. За таких умов правовідносини сторін регулюються нормами ст. 1212 ЦК України, яка встановлює загальні положення про зобовязання у звязку із набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, оскільки відповідач як одна із сторін зобовязання набув зазначені кошти за рахунок іншої сторони не в поряду виконання договірного зобовязання, а поза підставами, передбаченими депозитним договором. Натомість, посилання відповідача на Постанову Верховного Суду викладену від 17.10.2018 року по справі 752/13368/15-ц, як на підставу заперечення позову, не може братися до уваги, оскільки предметом даного позову було стягнення безпідставно отриманих коштів за зобовязанням, яке не було виконане за договором (розпискою). А тому ПАТ «Універсал Банк» правильно визначено норму права яка підлягає застосуванню в даному випадку. Щодо нарахування 3% річних та індексу інфляції з 11.07.2017 року відзначає, що сторони в заяві підтвердження розміщення депозиту фізичної особи від 11.01.2017 року погодили, що строк сплати (списання) податку буде здійснюватися відповідно до вимог чинного законодавства, а відповідно до ст. 162.4 Податкового кодексу України, такий строк наступає з дня отримання доходу, тобто з 11.07.2017 року. Водночас, щодо наявності в матеріалах справи на думку відповідача неточностей з яких не можливо встановити обґрунтованість заявлених вимог, щодо зазначення у виписці з особового рахунку інформації про те, що виплата процентів здійснюється за договором № 000016621 від 11.01.2017 року, відзначає, що за своєю суттю заява-підтвердження розміщення депозиту фізичної особи від 11.01.2017 року підписана [PERSON] та ПАТ «Універсал Банк» є окремим договором банківського вкладу фізичної особи, а тому у виписці з особового рахунку міститься інформація про те, що виплата процентів здійснюється за договором № 000016621 від 11.01.2017 року. 17.12.2018 року продовжено перерву до 26.12.2018 року за клопотанням відповідача для надання можливості подати заперечення на відповідь на відзив. В судовому засіданні 26.12.2018 року представник позивача позов підтримав, послався на обставини, викладені у позовній заяві та відповіді на відзив. Зазначив, що у банку відкритий спеціальний рахунок для перерахування податків з процентів за депозитними договорами, з якого в подальшому кошти перераховуються до держбюджету. Ствердив, що саме меморіальний ордер 1_5 від 16.08.2017 року є належним підтвердженням сплати ПАТ «Універсал Банк» як податкового агенту [PERSON] податку на прибуток та військового збору. Просить позов задоволити. Відповідач та його представник проти позову заперечили, посилаючись на поданий ним відзив на позовну заяву та безпідставність позову. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, зясувавши обставини справи, дослідивши докази, приходить до наступного висновку. Вимогами ст. ст.\~13,\~81 ЦПК України\~визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1\~статті 627 ЦК України). Частиною 1\~ст.\~626\~ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а частиною 1 ст.\~628\~ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України\~передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Істотними умовами кредитного договору є предмет, строк повернення та його ціна (розмір процентів), відповідно до положень\~ст. 638 ЦК України. Аналогічного правового висновку дотримується Верховний Суд України в Постанові від 6 листопада 2013 р. у справі № 6-111 цс 13, відповідно до якого, згідно з ч. 1\~ст. 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. В судовому засіданні встановлено, що 21.10.2013 року між [PERSON] та ПАТ «Універсал Банк» було укладено та підписано договір банківського обслуговування фізичної особи № 000016621. На підставі вказаного договору 11.01.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено заяву - підтвердження розміщення депозиту фізичної особи, якою відповідач з метою розміщення ним депозиту з виплатою процентів в кінці строку, доручає банку здійснити договірне списання коштів із вказаного ним нижче поточного рахунку на його депозитний рахунок. В даній заяві - підтвердженні вказано, що вона є невідємною частиною договору банківського обслуговування фізичної особи № 000016621. Сума вкладу за даною заявою - підтвердженням розміщення депозиту фізичної особи була 1 500 000 грн., яка була розміщена на депозитному рахунку 11.01.2017 року (дата закінчення строку депозиту 11.07.2017 року). Процентна ставка: 17,25 % річних. Отже судом встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено договір банківського вкладу. Поряд з цим, відповідно до вимог п. 162.1 ст. 162 ПКУ платниками податку є фізична особа резидент, яка отримує доходи, як з джерела їх походження в Україні так і іноземні доходи, фізична особа нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні та податковий агент . Згідно вимог п. 163.1 ст. 163 ПКУ обєктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України. Згідно ст. 164 ПКУ базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. Пунктом 164.2.8. ст. 164 ПКУ визначено що до загального місячного (річного)е оподатковуваного доходу платника податку включаються: пасивні доходи, а згідно п. 14.1.268 ст. 14 ПКУ пасивні доходи для цілей розділу IV цього Кодексу є доходи, отримані у вигляді: процентів на поточний або депозитний (вкладний) банківський рахунок, вклад (депозит) у кредитних спілках, інших процентів (у тому числі дисконті доходів). Ст. 170 ПКУ визначає особливості нарахування (виплати) та оподаткування окремих видів доходів. Так п. 170.4 ст. 170 ПКУ зазначено про наступне: податковим агентом платника податку під час нарахування на його користь доходів у вигляді процентів є особа, яка здійснює таке нарахування. Податковим агентом у строки, визначені цим Кодексом для місячного податкового періоду, до бюджету сплачується (перераховується) загальна сума податку, нарахованого за ставкою, визначеною пунктом 167.1 \~ \~ \~ \~ статті 167 цього Кодексу, із загальної суми процентів, нарахованих за податковий (звітний) місяць на суми банківських вкладних (депозитних) або поточних рахунках ощадних (депозитних) сертифікатів, вкладів (депозитів) членів кредитної спілки у кредитній спілці. Доходи, зазначені у цьому підпункті, остаточно оподатковуються податковим агентом під час їх нарахування. Відповідно пп. 170.4.2. ст. 170 ПКУ зазначено, що податкові агенти (банки, кредитні спілки), які нараховують доходи у вигляді процентів, зазначених у підпункті 170.4.1 цього пункту, у податковому розрахунку, подання якого передбачено підпунктом "б" пункту 176 статті 176 цього Кодексу, відображають загальну суму нарахованих у звітному податковому періоді доходів та загальну суму утриманого з них податку. При цьому у податковому розрахунку не зазначається інформація про суми окремого банківського вкладного (депозитного) або поточного рахунку, ощадного (депозитного) сертифіката, вкладу (депозиту) члена кредитної спілки у кредитній спілці, суми нарахованих процентів, а також відомості про фізичну особу - платника податку, якій нараховані такі доходи. Таким чином, банк є податковим агентом по відношенню до відповідача. Як встановлено в судовому засіданні та зазначено у позовній заяві, в період розміщення депозиту відповідачем, в банку діяв такий порядок відрахування податку ПДФО та військового збору з процентів по вкладах фізичних осіб - податок відраховувався в момент сплати процентів на рахунок клієнта. Згідно умов вкладу відповідача проценти мали бути сплачені в кінці строку, тобто 11.07.2017 року, і в цю дату мало відбутись відрахування усієї суми податку, тобто 25 020,75 грн. Проте, як пояснив в судовому засіданні представник позивача, 20.06.2017 року в банку відбулась повна зміна програмного забезпечення, в тому числі відбулись численні зміни в процесах, зокрема, банк перейшов на інший метод відрахування податків - на щоденній основі, що підтверджується розрахунком нарахування процентів та податків згідно заяви-підтвердження розміщення депозиту фізичної особи CIF № 000016621. Згідно дослідженого в судовому засіданні розрахунку, відповідачу було нараховано проценти за весь період депозиту у сумі 128\~311,55 грн. Як стверджує позивач, внаслідок механічної помилки позивачем було допущено невірний розрахунок суми податку з доходів фізичних осіб та військового збору, утримано податку лише на суму 2\~902,85 грн. Різниця між утриманою сумою податків та нарахованих процентів за весь період депозиту складає 125\~408,70 грн. На момент закінчення строку депозиту на рахунку клієнта № 26208001198871, на який в день закінчення депозитного вкладу перераховувалась сума вкладу та нарахованих процентів, була сума 0 гривень 52 копійки. Також за обслуговування рахунку згідно договору за шість місяців клієнт залишив на рахунку суму у розмірі 54 грн. У звязку з чим, згідно заяви на видачу готівки від 11.07.2017 року №TR.1541800.2625.7854 відповідачу було помилково виплачено готівкові кошти у розмірі 1\~625 355,22 грн. Як вбачається з розрахунку, складеного позивачем, при поверненні суми депозиту з нарахованими процентами відповідачу в момент закінчення строку депозитного договору, банк повинен був утримати податок на суму 25020,75 грн., з урахуванням утриманого податку в сумі 2902,85 грн., різниця складає 22117,90 грн. Відповідно до ст.\~1070\~ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом.\~Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу. Як вбачається зі змісту позовних вимог, сума, яку просить позивач повернути, на його думку утворилася внаслідок переплати з боку банку. У цьому ж зв'язку позивачем зазначено про те, що розмір процентів, які мав сплатити банк на користь відповідача визначена умовами договору. Обґрунтовуючи підстави позову, банк вказує на те, що вказана сума була перерахована банком на рахунок відповідача поза межами договірних відносин. У випадку встановлення вказаних обставин\~відповідач як одна із сторін зобов'язання набув зазначені кошти за рахунок іншої сторони не в порядку виконання договірного зобов'язання, а поза підставами, передбаченими депозитним договором. Відповідно зобов'язання щодо повернення цих грошових коштів за правовою природою є таким, що виникло у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, тобто є окремим від зобов'язань, які виникають з депозитного договору і погодженої на його умовах\~депозитної ставки нарахування та виплати відсотків на суму депозиту при вимозі з ініціативи вкладника дострокового повернення грошових коштів. За приписами ст. 1212 ЦК України\~особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Поряд з цим, положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином;2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Натомість, пунктом 1.24\~статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»\~встановлено, що переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою. Помилковий переказ рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого субєкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі. У відповідності до пунктів 1.4, 2.35 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої\~постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 №22, помилкове списання/зарахування коштів - списання/зарахування коштів, унаслідок якого з вини банку або клієнта відбувається їх списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача. Кошти, що помилково зараховані на рахунок неналежного отримувача, мають повертатися ним у строки, установлені законодавством України, за порушення яких неналежний отримувач несе відповідальність згідно із законодавством України. У разі неповернення неналежним отримувачем за будь-яких причин коштів у зазначений строк повернення їх здійснюється в судовому порядку. Отже,\~судом встановлено,\~що банк\~повинен був\~утримати податку\~на суму\~25\~020,75грн., з урахуванням утриманого податку в сумі 2\~902,85 грн., у звязку з чим різниця складає 22\~117,90 грн., з чого випливає, що позивач безпідставно перерахував на користь відповідача грошові кошти у сумі 22\~117,90 грн. Доводи відповідача про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів перерахування до держбюджету зазначених коштів є неспроможними, позаяк меморіальний ордер 1_5 від 16.08.2017 року є належним підтвердженням сплати ПАТ «Універсал Банк» як податкового агенту [PERSON] податку на прибуток та військового збору. З огляду на зазначене вище, відповідач [PERSON] як одна із сторін зобов'язання, набув наведене майно, у вигляді перехованих коштів, за рахунок іншої сторони не в порядку виконання договірного зобов'язання, що виключає застосування до правовідносин сторін норм зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод та на які послався відповідач в обґрунтування заперечень проти позову.\~\~ За таких умов правовідносини сторін регулюються нормами\~статті 1212 ЦК України, яка встановлює загальні положення про зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. А отже, зобов'язання щодо повернення цих грошових коштів за правовою природою є таким, що виникло у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, тобто є окремим від зобов'язань, які виникають з договору. За таких обставин, беручи до уваги наведені нормативні приписи, враховуючи характер правовідносин, суд доходить висновку, що вимога позивача про стягнення помилково перерахованих позивачем та безпідставно набутих відповідачем грошових коштів з підстав\~ст.\~1212\~ЦК України підлягає задоволенню як така, що доведена позивачем належними та допустимими доказами та не спростована у встановленому порядку відповідачем. Поряд з цим, суд вважає, що не підлягає до задоволення вимоги позивача про стягнення у відповідності до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України на його користь інфляційних втрат в сумі 2019,39 грн. та 3% річних у розмірі 794 грн., які розраховано за період починаючи з 11.07.2017 року по 20.09.2018 року, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. При цьому суд приймає до уваги доводи відповідача, що оскільки вимога про повернення безпідставно виплачених йому 11.07.2017 року коштів була скерована відповідачу лише 20.08.2018 року і отримана ним 28.08.2018 року, а відтак нарахування 3% річних та індексу інфляції повинно було бути здійснено не раніше ніж з 05.09.2018 року. При цьому, позов позивачем предявлено до суду 26.09.2018 року. За таких обставин суд не знаходить підстав для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних за весь період, починаючи з часу безпідставної виплати. Відповідно до п. 6 ч. 1\~ст. 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами\~ст. 141 ЦПК України\~та\~ст. 4 Закону України "Про судовий збір"з відповідача на користь позивача слід стягнути 1762 грн. понесених судових витрат.

Outcome: approved