Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

20 грудня 2016 року, представник ТОВ «БК Діамант» звернувся до суду з позовом, в якому просив суд, поновити строк дії договору оренди землі від 16.08.2013 р., укладеного між ТОВ «БК Діамант» та [PERSON] на тих самих умовах і на той самий строк, зобовязати відповідачку [PERSON] надати ТОВ «БК Діамант» розрахунковий рахунок для проведення повного розрахунку за договором оренди землі від 16.08.2013 р. та зобовязати ТОВ «БК Діамант» (позивачів) здійснити повну оплату у розмірі 307568,64 грн. за вищевказаним договором оренди землі від 16.08.2013 р., мотивуючи це невиконанням відповідачкою умов вказаного договору, а саме намаганням останньою в односторонньому порядку розірвати вищевказаний договір оренди землі від 16.08.2013 р., шляхом ненадання позивачам як орендарям розрахункового рахунку для сплати ними щомісячної орендної плати за користування земельною ділянкою площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Молодіжне, вул. Міська, 18/11 з подальшим викупом земельної ділянки, на якій вже була здійснена господарська діяльність позивачами шляхом залучення інвестицій для будівництва багатоповерхового будинку. В судовому засіданні представниця позивача повністю підтримала позов та просила суд його задовольнити. Представник відповідача позов не визнав повністю, посилаючись на його необґрунтованість і безпідставність, вказуючи при цьому на нікчемність вищевказаного оспорюваного договору оренди землі від 16.08.2013 р. та порушенням з боку позивачів умов вказаного договору. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та додатково надані докази, суд вважає, що в задоволенні позову позові слід відмовити з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, згідно якої, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно із ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. Правова позиція Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 146цс12 від 12.12.2012 р. зазначає - згідно з ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Статтями 14-17 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України. Істотними умовами договору оренди землі є : обєкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови. Укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Обєкт за договором оренди землі - вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом. Постановою КМУ від 3 березня 2004 р. № 220 «Про затвердження Типового договору оренди землі» була затверджена єдина форма такого договору. За змістом ст. 21 Закону України «Про оренду землі» розмір та умови орендної плати, що зазначені в договорі оренди, не можуть суперечити чинному на час укладення договору оренди. Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обовязків, передбачених ст.ст. 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України. Відповідно до п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що у справі, яка переглядається, суд касаційної інстанції (ВССУ) залишив поза увагою положення п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України та дійшов помилкового висновку про те, що положення закону, які регулюють спірні правовідносини не вимагають систематичної несплати орендної плати як підстави для розірвання договору оренди. Крім цього, Правовим висновком Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 6-219цс14 від 25.02.2015 р. встановлено, що ст. 33 Закону України "Про оренду землі" об'єднує два випадки пролонгації договору оренди. Зокрема, у ч. 1 ст. 33 цього закону передбачено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обовязки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк. Реалізація зазначеного переважного права на поновлення договору оренди можлива лише за умови дотримання встановлених цією нормою певної процедури і строків (ч.ч. 2-5 цієї статті). Так, для застосування ч. 1 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди необхідно встановити наступні юридичні факти : орендар належно виконує свої обовязки за договором; орендар до спливу строку договору повідомив орендодавця у встановлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та про своє рішення. Частиною 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачена інша підстава поновлення договору оренди, а саме: у тому разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Таким чином, для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність наступних юридичних фактів : орендар продовжує користування виділеною земельною ділянкою; орендар належно виконує свої обовязки за договором; відсутнє письмове повідомлення орендодавця про відмову у поновленні договору оренди; сторони укладають додаткову угоду про поновлення договорів оренди. Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що порушення переважного права орендаря, яке підлягає захисту відповідно до ст. 3 ЦК України, матиме місце при укладенні договору оренди : із новим орендарем при отриманні письмового повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право; у випадку недосягнення згоди щодо плати за новим договором та інших умов договору з іншим наймачем на більш сприятливих умовах та укладення з ним договору на тих самих умовах, які запропоновані попереднім наймачем при реалізації переважного права; укладення договору з новим орендарем за умови, що підставою відмови попередньому орендарю у поновленні договору оренди було повідомлення орендодавця про необхідність використовувати обєкт оренди для власних потреб. Встановивши у справі, яка переглядається, факт належного виконання орендарем умов договору оренди; дотримання ним строків та процедури повідомлення про намір реалізувати своє переважне право на поновлення договору оренди на новий строк; ненадіслання орендодавцем у встановлений законом строк відмови у поновленні договору на новий строк; укладення орендодавцем договору оренди з іншим орендодавцем на таких самих умовах, які запропоновані попереднім орендарем; продовження використання ним земельної ділянки після закінчення строку дії договору, Суд на підставі ст. 33 Закону України «Про оренду землі» дійшов обґрунтованого висновку про наявність у позивача переважного права на поновлення договору оренди землі на новий строк та порушення цього права у звязку з укладенням орендодавцем договору оренди з іншим орендарем. Відповідно до ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України наголошує кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Дво чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін. Умовами статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 204 ЦК України передбачено правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину). У відповідності до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обовязковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє. Частина 1 п. 3 ст. 208 ЦК України зазначають у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Статями 386-393 ЦК України передбачено держава забезпечує рівний захист усіх субєктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном і може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На зміст права власності не впливає місце проживання власника. Статтею 93 ЗК України передбачено, що право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відповідно до ст. 96 ЗК України, землекористувачі зобов'язані : забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та за свій рахунок приводити її у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком випадків незаконної зміни рельєфу не власником такої земельної ділянки; додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі; своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем. Законом можуть бути встановлені інші обов'язки землекористувачів. Згідно із ст. 152 ч. 2 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Статтею 212 ЗК України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Відповідно до ст. 525 ЦК України - одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частина 1 статті 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобовязується передати наймачеві у користування за плату на певний строк (стаття 759 ЦК України). Стаття 760 ЦК України прямо вказує предметом договору найму (оренди) може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживча річ). Крім цього, статтями 761,762 ЦК України передбачено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, які належать права. За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Договір найму укладається на строк, встановлений договором (стаття 763 ЦК України). Стаття 764 ЦК України зазначає якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. Відповідно до ст.ст. 782,783 ЦК України - наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору. Наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо: 1) наймач користується річчю всупереч договору або призначенню речі; 2) наймач без дозволу наймодавця передав річ у користування іншій особі; 3) наймач своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження речі; 4) наймач не приступив до проведення капітального ремонту речі, якщо обов'язок проведення капітального ремонту був покладений на наймача. Відповідно до ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму, наймач зобовязаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обовязку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Статтею 1 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що оренда землі це засноване на договорі строкове володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Статтею 31 цього Закону визначено перелік підстав припинення договору оренди земельної ділянки, зокрема : закінчення строку, на який його було укладено. Згідно статтям 13,34 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. У разі припинення або розірвання договору оренди землі - орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. У разі невиконання орендарем обовязку щодо умов повернення орендодавцеві земельної ділянки, орендар зобовязаний відшкодувати орендодавцю завдані збитки. Статтями 316-320,321,328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до п.п. 2,8 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - що згідно із статтями 4,10 та 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана ВРУ, актам Президента України, постановам КМУ, актам інших органів державної влади України, органів влади АРК у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1,8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (ст.ст. 205 - 210, 640 ЦК України тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема статтями 547,719,981,1055,1059,1107, 1118 ЦК України тощо. Необхідно звернути увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України - не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). Суд встановив, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 310888 від 01.09.2008 р., виданого згідно рішення ХІХ сесії V скликання Молодіжненської с/р Овідіопольського району Одеської області від 21.05.2008 р. № 1148-V на земельну ділянку площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, Молодіжненська с/р, с. Молодіжне, вул. Міська, 18/11 на ім`я [PERSON] відповідачка [PERSON] є власницею вказаної земельної ділянки відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02.09.2010 р. (реєстр. № 1113) та нотаріального посвідчення (штампу нотаріуса) на вказаному державному акті про перехід права власності на спірну ділянку до [PERSON] за вказаним договором купівлі-продажу (а.с. 43-46). З матеріалів справи та пояснень представників сторін вбачається, що 16.08.2013 р. між [PERSON], як орендодавцем та представником ТОВ «БК Діамант» [PERSON] був укладений договір оренди вищевказаної земельної ділянки, відповідно до умов якого, орендодавець [PERSON], як власниця надала, а орендар ТОВ «БК Діамант» прийняв в строкове платне користування зазначену вище земельну ділянку несільськогосподарського призначення із земель житлової та громадської забудови за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, Молодіжненська с/р, с. Молодіжне, вул. Міська, 18/11 вільну від обєктів нерухомого майна, які належать [PERSON] на праві власності та інших обєктів інфраструктури, без сервітутів за нормативною грошовою оцінкою 307538,65 грн. (п.п. 1-7) (а.с. 8-9). Згідно п. 8-10 вказаного договору, він укладений строком на 12 місяців, протягом яких орендар повинен викупити вказану земельну ділянку. Орендна плата встановлена у розмірі 25628,22 грн. в місяць і входить в суму викупу земельної ділянки. Ділянка передається в оренду для проектування та будівництва жилого багатоповерхового будинку з інфраструктурою. При чому, п. 11 договору оренди передбачено умови збереження стану обєкта оренди : орендарю надається право зводити будівлі і споруди, згідно затвердженої відповідно вимогам законодавства проектною документацією, проводити поліпшення стану земельної ділянки для її ефективного використання. Відповідно до п. 12 договору передача ділянки в оренду здійснюється після підписання договору оренди землі від 16.08.2013 р. В судовому засіданні представник відповідачки пояснив суду, що [PERSON] ніколи не підписувала вищевказаний спірний договір оренди, а під самим договором стоїть підпис її чоловіка [PERSON], проти чого не заперечувала представниця позивачів ТОВ «БК Діамант», показавши суду, що останній добровільно і без примусу дійсно підписав спірний договір. Тобто, представниця позивачів визнала факт підписання вказаного договору оренди не [PERSON], а її чоловіком [PERSON], якого відповідачка жодним чином не уповноважувала на підписання спірного договору і не видавала на його ім`я будь-якої нотаріально посвідченої довіреності на вчинення певних дій з підписання та укладення спірного договору від її імені. Отже, на думку суду, в даному випадку, при підписанні спірного договору оренди землі від 16.08.2013 р. було порушено вимоги ст.ст. 203,207 ЦК України, ст. 14-17 Закону України «Про оренду землі», а саме були відсутні внутрішня воля власниці землі [PERSON] на підписання договору, який не пройшов державну реєстрацію. Крім цього, в порушення вищевказаних норм Законів, у спірному договорі відсутні суттєві умови щодо порядку сплати і порядку внесення орендної плати орендарем за користування землею орендодавцеві, а тому є хибним твердження представниці позивачів про те, що відповідачка умисно не надала їхньому підприємству свого розрахункового рахунку для перерахування позивачами щомісячної суми орендної плати за користування землею, з огляду на те, що [PERSON] був відкритий банківський рахунок згідно договору банківського рахунку № 1164919 від 31.01.2014 р. в ПАТ АБ «Південний» (а.с. 60-61). Вказаний правочин підписаний неповноваженою на те особою з боку орендодавця [PERSON], воля якої на підписання договору відсутня. Крім того, відсутній акт прийому-передачі спірної ділянки від орендодавця орендарю. Таким чином, суд встановив, що при укладенні спірного договору оренди була порушена типова форма договору оренди землі, затверджена Постановою КМУ від 3 березня 2004 р. № 220 «Про затвердження Типового договору оренди землі» була затверджена єдина форма такого договору. Є безпідставними посилання представниці позивачів на декларацію про початок виконання підготовчих робіт від 14.03.2014 р. з будівництва житлового будинку за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, Молодіжненська с/р, с. Молодіжне, вул. Міська, 18/11, адже вказана декларація була скасована Наказом Департаменту ДАБІ в Одеській області № 185 від 03.10.2016 р. за заявою [PERSON] (а.с. 10,55-58). Суд звертає увагу на те, що рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 30.05.2016 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 09.12.2016 р. позов [PERSON] до ТОВ «БК Діамант», 3-тя особа [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власності та зобовязання вчинити дії задоволений частково, усунуто перешкоди [PERSON] у користуванні земельною ділянкою площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, Молодіжненська с/р, с. Молодіжне, вул. Міська, 18/11 шляхом звільнення з боку ТОВ «БК Діамант» з вищевказаної земельної ділянки та стягнуто з ТОВ «БК Діамант» на користь [PERSON] судових витрат, і яке на даний час оскаржується в касаційному порядку ТОВ «БК Діамант» (а.с. 33-42). Таким чином, на думку суду, з боку відповідачки не було створено жодних перешкод у виконанні позивачами спірного договору оренди від 16.03.2013 р., враховуючи, що відповідачка не укладала та не підписувала вказаний договір, що було підтверджено представницею позивачів, і який був укладений всупереч вищевказаних норм Законів щодо суттєвих умов договору, всупереч внутрішній волі власниці землі [PERSON], і в порушення типової форми для побідних договорів оренди, затвердженої Постановою КМУ, враховуючи намагання позивачів скористатися підробленим договором оренди спірної земельної ділянки від 01.10.2013 р., який був підписаний не [PERSON], а іншою особою (особами), з урахуванням висновків судової почеркознавчої експертизи № 881/02 від 22.12.2015 р., на що було звернута увага судів двох інстанцій, викладених вище (а.с. 47-54). Виходячи з вищевикладеного, суд вважає недійсним вказаний договір про оренду землі від 16.08.2013 р. через невідповідність його вимогам Закону, і таким, що був укладений всупереч вимогам ст. 215 ЦК України у звязку з недодержанням сторонами вимог, передбачених ст. 203 ЦК України на момент його вчинення сторонами і не створює жодних юридичних наслідків для сторін договору. Суд вважає, що будь-які законні підстави для поновлення спірного договору оренди землі від 16.08.2013 р. та зобовязання відповідачку [PERSON] надати ТОВ «БК Діамант» розрахунковий рахунок для проведення повного розрахунку за договором оренди землі від 16.08.2013 р. відсутні, як і відсутні законні підстави для задоволення позову в частині зобовязання ТОВ «БК Діамант» (позивачів) здійснити повну оплату у розмірі 307568,64 грн. за вищевказаним договором оренди землі від 16.08.2013 р., так як відповідачка [PERSON] не уповноважувала ТОВ «БК Діамант» на звернення до суду з подібними вимогами, і вказані заявлені вимоги суперечать діючому цивільному законодавству України, як ЦК України, так і Закону України «Про оренду землі», з урахуванням вищенаведених Правових висновків ВСУ. На підставі викладеного, суд вважає позов необґрунтованим, безпідставним, і в задоволенні якого слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed