Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-17 00:00:00

16 липня 2020 року позивач [PERSON] звернувся до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області з позовом та просить ухвалити судове рішення, яким стягнути з Комунального підприємства «Виробниче житлово-ремонтно-експлуатаційне об`єднання» Жовтоводської міської ради на його користь заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у розмірі 4288,77 грн, компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 11131,74 грн, середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення, а також 5000 грн моральної шкоди. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у період з 31 жовтня 1994 року він знаходився у трудових відносинах з КП «ВЖРЕО» Жовтоводської міської ради. На підставі наказу №90-ОС від 30 квітня 2020 року був звільнений за власним бажанням 30 квітня 2020 року. При цьому позивач вказує, що під час знаходження у трудових правовідносинах з відповідачем, з боку КП «ВЖРЕО» Жовтоводської міської ради йому нарахована, але не виплачена заробітна плата за попередні місяці та компенсація за невикористані дні щорічної відпустки на загальну суму 20619,48 грн. Однак, в день звільнення, відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми, належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України. У зв`язку з відмовою в проведенні остаточного розрахунку, 07.07.2020 року позивачем було направлені заяви щодо отримання інформації про належні йому до виплати суми, довідки про доходи та копію наказу про звільнення. Однак, керівництво КП «ВЖРЕО» не надало позивачу необхідні документи. 16 червня 2020 року та 30.06.2020 року відповідачем частково сплачено заборгованість перед позивачем в сумі 1638,04 грн та 3560,93 грн. Виходячи з викладеного, остаточний борг відповідача перед позивачем складає 15420,51 грн (20619,48 грн - 1638,04 грн - 3560,93 грн), яку останній просить стягнути на свою користь із КП «ВЖРЕО» Жовтоводської міської ради. Одночасно, у зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні, позивач також просить стягнути середній заробіток за час затримки в розрахунку, виходячи із того, що його середня заробітна плата становить 421,35 грн. Також позивач на підставі ст. 237-1 КЗпП України просить стягнути із відповідача на свою користь завдану моральну шкоду, яку оцінює в 5000,00 грн., оскільки поніс душевні страждання у виді обурення та роздратованості, втраті душевної рівноваги, що призвело до погіршення стосунків з близькими та оточуючими. Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 30 липня 2020 року у справі відкрито провадження та призначено розгляд за правилами загального позовного провадження. 14 серпня 2020 року на адресу Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог в повному обсязі. Відповідач вказував на те, що не здійснив розрахунок з позивачем у день звільнення, оскільки на рахунки КП «ВЖРЕО» Жовтоводської міської ради було накладено арешт. Жовтоводським міським відділом ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) було винесено ряд постанов щодо примусового виконання посвідчень №168 від 23.03.2020, №173 від 09.04.2020, №177 від 30.04.2020, №179 від 06.05.2020, №181 від 22.05.2020. Борг підприємства на дату звільнення позивача 30.04.2020 року становив 28808,55 грн. Відповідно до комісії по трудовим спорам КП «ВЖРЕО» були проведені виплати на суму 30227,99 грн. Таким чином, станом на 06.08.2020 року заборгованість КП «ВЖРЕО» перед [PERSON] відсутня. Також відповідач вказував на те, що позивачем не подано будь-яких доказів на підтвердження понесення моральної шкоди. Враховуючи наведені у відзиві доводи, відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 20 серпня 2020 року на адресу Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області надійшла відповідь на відзив, в якій позивач наголошує на тому, що твердження відповідача про накладення арешту на всі його рахунки та, як наслідок, неможливість проведення остаточного розрахунку з позивачем є намаганням ввести в оману суд. Зокрема, просив звернути увагу, що в наданій відповідачем копії постанови про арешт майна (коштів) боржника від 03.04.2018 по зведеному виконавчому провадженню №56005090 (далі - ЗВК №56005090), зазначається лише про накладення арешту та оголошення заборони відчуження на перелічене та все інше рухоме та нерухоме майно відповідача. В той же час, позивач вважає, що відповідачем свідомо не надано копії постанов старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 12.09.2018 та 13.09.2018, винесених в рамках ЗВК №56005090, оскільки в даних постановах наведений перелік банківських установ та відкритих в них розрахункових рахунків відповідача на які накладений арешт. Відповідно до отриманої інформації з єдиного веб-порталу використання публічних коштів на розрахункові рахунки відповідача в період квітень-серпень 2020 року надійшло 2478814,2 грн, зокрема: - АТ «Райффайзен Банк Аваль» - 731599,14 грн; - ПАТ КБ «Приватбанк» - 119160,63 грн; - АТ «ОТП БАНК» - 768168,34 грн; - ПАТ «АКБ «КОНКОРД» - 192 663,76 грн; - АТ «Укрексімбанк» - 667 222,33 грн. При цьому, при порівнянні даних, отриманих з єдиного веб-порталу використання публічних коштів з інформацією, що міститься в постановах старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про арешт коштів боржника від 12.09.2018 та від 13.09.2018 з`ясовується, що в період квітень-серпень 2020 року відповідачу надходили бюджетні кошти на розрахункові рахунки № [NUMBER] та № [NUMBER] в АТ «ОТП БАНК», № [NUMBER] в АТ «Укрексімбанк» та № [NUMBER] в ПАТ «АКБ «КОНКОРД», що відсутні в переліку визначеному вищевказаними постановами, а тому є такими на які не поширюється дія накладеного арешту та кошти, які на них знаходяться можуть вільно використовуватися відповідачем на свій власний розсуд. За результатами проведених підрахунків деталізації транзакцій загальна сума бюджетних коштів, які надходили в період квітень-серпень 2020 року на розрахункові рахунки, які не перебувають під арештом: № [NUMBER] та № [NUMBER] в АТ «ОТП БАНК» (768168,34 грн), № [NUMBER] в АТ «Укрексімбанк» (667222,33 грн) та № [NUMBER] в ПАТ «АКБ «КОНКОРД» (192663,76 грн) склала 1628054,43 грн (один мільйон шістсот двадцять вісім тисяч п`ятдесят чотири гривні 43 копійки). Таким чином, позивач вважає, що відповідач, на момент його звільнення, мав в наявності значні обсяги вільних обігових коштів та мав можливість здійснити остаточний розрахунок. Одночасно позивач зазначав, що відповідач намагається вживати заходи, направленні на невиплату належних йому грошових коштів у зв`язку з чим він вимушений звернутися до суду для захисту своїх прав та законних інтересів, що, в свою чергу, негативно впливає на його фізичний та моральний стан, а тому вважає, що заподіяння йому моральної шкоди є доведеним та таким, що ґрунтується на нормах чинного законодавства України. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області заяву про розгляд справи без його участі. Зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник Комунального підприємства «Виробниче житлово-ремонтно-експлуатаційне об`єднання» Жовтоводської міської ради» в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Так, відповідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши копію трудової книжки позивача судом встановлено, що [PERSON] дійсно з 31 жовтня 1994 року знаходився у трудових відносинах з КП «ВЖРЕО» Жовтоводської міської ради. На підставі наказу №90-ОС від 30 квітня 2020 року, звільнений за власним бажанням 30 квітня 2020 року (а.с.8а-9). Із розрахункових листів за лютий, березень, квітень і травень 2020 року вбачається, що загальний борг відповідача перед позивачем у вказаних місяцях становив 20619,48 грн (а.с.21,22). Позивач вказував на часткове погашення заборгованості перед ним з боку відповідача 16 червня 2020 року в сумі 1638,04 грн та 30 червня 2020 орку в сумі 3560,93 грн, після чого сума загальної заборгованості перед ним зменшилась до 15420,51 грн. (20619,48 грн - 1638,04 грн - 3560,93 грн), що підтверджується випискою по його картковому рахунку (а.с.13). Відповідно до довідки №01-07/1173 від 13.08.2020, що підписана директором КП "ВЖРЕО" [PERSON] та головним бухгалтером [PERSON] , борг підприємства на дату звільнення [PERSON] 30.04.2020 року становив 28808,55 грн. Загальна сума виплат становить 30227,99 грн, всі розрахунки по заробітній платі зі [PERSON] проведені в повному обсязі. Заборгованість КП «ВЖРЕО» перед [PERSON] на 06.08.2020 року відсутня. Не стягнута переплата в сумі 1419,44 грн, яка виникла в результаті помилки в вересні 2019 року (а.с.43). У вищезазначеній довідці №01-07/1173 від 13.08.2020 зазначено, що остання виплата заборгованості по заробітній платі позивачу була здійснена 06.08.2020 року. Позивач у своїй відповіді на відзив не спростовує того факту, що остаточний розрахунок відповідачем здійснено 06 серпня 2020 року, на підтвердження чого надав виписку по картковому рахунку. Враховуючи зазначені доводи сторін, оскільки відповідачем 06 серпня 2020 року здійснено остаточний розрахунок із позивачем по всім сумам належним йому при звільненні, суд приходить до висновку, що на теперішній час відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частинні стягнення заборгованість по нарахованій, але невиплаченій заробітній плати у розмірі 4288,77 грн, компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 11131,74 грн. Згідно зі статтею 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (постанова у справі № 6-64цс13 від 3 липня 2013 року) згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Абзацом 2 п.8 даного Порядку передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі №6-648цс15 за позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Відповідачем не надано суду відомостей щодо середньої заробітної плати позивача. Із наданого позивачем розрахунку його середньоденна заробітна плата складає 421,35 грн (а.с.25). Оскільки відповідач особистого розрахунку по середній заробітній платі не надав та заперечень щодо розрахунку позивача не висловив, суд погоджується із даним розрахунком позивача, який відповідає вимогам закону, підтверджений дослідженими по справі доказами та перевірений судом. Таким чином, оскільки позивач був звільнений з роботи 30 квітня 2020 року, час затримки кінцевого розрахунку при звільненні, без врахування вихідних днів, станом на 06 серпня 2020 року складає 65 робочих днів (травень - 19 днів, червень - 20 днів, липень - 23 днів, серпень - 3 дні). Отже, із відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки кінцевого розрахунку при звільненні в сумі 27387,75 грн (421,35грн/день * 65 робочих днів). Доводи відповідача про те, що він не здійснив розрахунок з позивачем у день звільнення, оскільки на рахунки КП «ВЖРЕО» Жовтоводської міської ради було накладено арешт, суд не приймає до уваги, оскільки зобов`язання з виплати заробітної плати мають пріоритет перед іншими зобов`язаннями суб`єкта господарювання, у тому числі тими, які виконуються в примусовому порядку виконання судових рішень. У разі виникнення у боржника зобов`язання з виплати заробітної плати в певному розмірі, на кошти, які знаходяться на поточному рахунку боржника, у такому ж розмірі не може бути накладений арешт, а якщо він накладений, то підлягає зняттю. Таке зняття арешту здійснюється виконавцем відповідно до частини четвертої статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" на підставі поданих боржником документів, підтверджуючих виникнення в боржника зобов`язання з виплати заробітної плати та його розміру. Також арешт в розмірі суми зобов`язання з виплати заробітної плати може бути знятий судом у порядку оскарження відмови виконавця зняти арешт з коштів, призначених для виплати заробітної плати. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №905/361/19. Стосовно заявлених позовних вимог щодо стягнення із відповідача на користь позивача моральної шкоди суд зазначає наступне. Згідно статті 237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як достовірно встановлено судом, внаслідок порушення відповідачем законних прав позивача, порушення відповідачем конституційного права позивача на оплату працю, було порушено звичний для позивача уклад життя, йому було завдано душевних страждань, які полягають в обуренні та роздратованості, втраті душевної рівноваги, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права. Враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його житті, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, з урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають задоволенню частково в розмірі 1000,00 грн. Одночасно, на підставі ст. 141 ЦПК України, із відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку (100%), що складає 840,80 грн. та моральної шкоди (20%), що складає 168,16 грн., а всього на суму 1008,96 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial