Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області із цивільним позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Шостці та Шосткинському районі, в якому просив стягнути з відповідача завдану неправомірними діями матеріальну шкоду в сумі 25 819 грн 06 к. та 30 000 грн моральної шкоди. Свої вимоги мотивував тим, що 13 липня 2012 року він звернувся до Управління Пенсійного фонду України в м. Шостці та Шосткинському районі з заявою про призначення йому пенсії за вислугу років, оскільки мав необхідний стаж роботи на посаді складача вагонів поїздів і відповідний вік -55 років, але відповідач рішенням від 12 жовтня 2012 року № 58 відмовив йому в призначенні пенсії, посилаючись на недостатність пільгового стажу роботи. Постановою Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 28.02.2013 року було задоволено його адміністративний позов, визнано протиправним та скасовано рішення Управління Пенсійного фонду України в м. Шостці та Шосткинському районі (далі Управління) № 58 від 12.10.2012 року. Зобовязано Управління зарахувати [PERSON] до пільгового стажу період роботи з 01.08.1977 р. по 30.08.1978 р на посаді складача вагонів та призначити йому пенсію за вислугу років з дня звернення. Постановою Вищого адміністративного суду України від 21 серпня 2014 року було підтверджено право позивача на пенсію за вислугу років. Позивач зазначає, що належну йому пенсію за вислугу років за весь період з 13 липня 2012 року він отримав лише у грудні 2014 року у сумі 64 051 грн 44 к. Внаслідок незаконної відмови відповідача в призначенні пенсії йому була заподіяна моральна шкода, оскільки протягом майже трьох років він був змушений доводити своє право на пенсію, вести судові тяжби. Також замість того, щоб вийти на пенсію та мати заслужений відпочинок, він був змушений працювати, не дивлячись на поганий стан здоровя. Згодом виявилось, що він переніс інфаркт. Погіршення здоровя він повязує лише з порушенням його прав відповідачем, оскільки до цього спорів та конфліктів в його житті не було. Заподіяну йому моральну шкоду позивач оцінює в 30 000 грн. Також протиправними діями Управління йому було заподіяно матеріальну шкоду, яка складається з: - 5 582 грн 64 к. майнової шкоди, завданої несвоєчасним призначенням і несплатою пенсії за особливі заслуги як нагородженому орденом [PERSON] ІІІ ступеня згідно Закону України «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною»; - 1 246 грн 13 к. - інфляційні нарахування на 5 582 грн. 64 к.; - 7 113 грн 05 к. інфляційні нарахування згідно ст. 625 ЦК України на пенсію за вислугу років; - 5 048 грн 47 к. 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України за 29 місяців. Загалом, посилаючись на ст. 22, 625 та 1173 ЦК України, просив стягнути 25 819 грн 06 к. матеріальної шкоди. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача Управління Пенсійного фонду України в м. Шостці та Шосткинському районі - [PERSON], в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, посилаючись на те, що на підставі рішення суду позивачу була призначена та виплачена пенсія за вислугу років за період з 13.07.2012 року по 31.10.2014 року, сума виплати склала 64 051 грн 44 к., отже право на пенсію позивача було відновлено. Крім того, позивач не надав доказів заподіяння йому як матеріальної, так і моральної шкоди, та й взагалі нормами пенсійного законодавства не передбачено відшкодування моральної шкоди. Відповідач Державна казначейська служба України - про дату, місце і час судового засідання повідомлявся належним чином, представник відповідача в судове засідання не зявився, будь-яких заяв, клопотань, заперечень на адресу суду не надходило. Третя особа Шосткинське управління Державної казначейської служби України Сумської області, надала заяву про розгляд справи без їх участі. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд прийшов до наступного: Ухвалою Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 17 квітня 2015 року було закрито провадження у справі в частині вимог про стягнення 6 828 грн 77 к. : 5 582 грн 64 к. майнової шкоди, завданої несвоєчасним призначенням і несплатою пенсії за особливі заслуги як нагородженому орденом [PERSON] ІІІ ступеня згідно Закону України «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною» та 1 246 грн 13 к. інфляційних нарахувань на 5 582 грн. 64 к. Зважаючи на вказане, письмові докази та покази свідка [PERSON] щодо призначення та виплати пенсії за особливі заслуги не підлягають оцінці судом при постановленні рішення. Як встановлено з пояснень сторін та огляду матеріалів справи № 2а/589/41/13 13 липня 2012 року позивач звернувся до Управління Пенсійного фонду України в м. Шостці та Шосткинському районі з заявою про призначення пенсії за вислугу років згідно ст. 52 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Рішенням Управління Пенсійного фонду України в м. Шостці та Шосткинському районі № 58 від 12.10.2012 року позивачу було відмовлено в призначенні пенсії в звязку з відсутністю необхідного пільгового стажу. Постановою Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 28.02.2013 року було задоволено адміністративний позов [PERSON], визнано протиправним та скасовано рішення Управління Пенсійного фонду України в м. Шостці та Шосткинському районі № 58 від 12.10.2012 року. Зобовязано Управління зарахувати [PERSON] до пільгового стажу період роботи з 01.08.1977 р. по 30.08.1978 р на посаді складача вагонів та призначити йому пенсію за вислугу років з дня звернення. Постановою Вищого адміністративного суду України від 21 серпня 2014 року абзац 3 резолютивної частини постанови Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 28.02.2013 року було викладено в наступній редакції: «Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в м. Шостці та Шосткинському районі Сумської області зарахувати [PERSON] до пільгового стажу період роботи з 01 серпня 1977 р. по 30 серпня 1978 р на посаді помічника складача вагонів». В решті постанову Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 28.02.2013 року залишено без змін. Таким чином, протиправність (незаконність) рішення Управління ПФУ по відмові в призначенні пенсії встановлена рішенням суду, яке набрало законної сили. Згідно з частиною 3 статі 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до п. 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 р. № 280 Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообовязковому державному соціальному страхуванню. Одним із принципів загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, встановлених ст. 7 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV, є принцип відповідальності суб'єктів системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування ( в тому числі і Пенсійного фонду України ст. 3 Закону) за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 107 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» Пенсійний фонд, його органи та посадові особи за шкоду, заподіяну особам внаслідок несвоєчасного або неповного надання соціальних послуг, призначення (перерахунку) та виплати пенсій, передбачених цим Законом, а також за невиконання або неналежне виконання ними обов'язків з адміністративного управління Накопичувальним фондом несуть відповідальність згідно із законом. Оскільки вказана норма не містить вказівки на майнову чи моральну шкоду, слід розуміти, що Пенсійний фонд, його органи та посадові особи несуть відповідальність за заподіяну особі як майнову, так і моральну шкоду. Також зазначена норма не визначає згідно із яким саме законом несуть відповідальність Пенсійний фонд, його органи та посадові особи, а отже слід застосовувати положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: статтю 56 Конституції України, статі 23, 1167, 1173 ЦК України. Стаття 56 Коституції України визначає право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. (стаття 1173 ЦК України). Посилання представника відповідача на те, що моральна шкода не може бути стягнута, оскільки нормами пенсійного законодавства не передбачено такої можливості, судом не враховуються: відсутність в нормативному акті вказівки на можливість відшкодування саме моральної шкоди не є сама по собі підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди. Як вже зазначалось до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, статі 23, 1167, 1173 ЦК України. Вказана позиція відображена і в постанові Верховного суду України від 11 вересня 2013 року справа № 6-48цс. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У відповідності до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Європейський суд з прав людини в Рішенні від 3 травня 2007 року, справа "Бочан проти України" при вирішенні вимоги про відшкодування моральної шкоди відзначив, що заявниця мала зазнати певних незручностей та переживань у звязку з непевністю і безнадією, а тому, здійснюючи свою оцінку на засадах справедливості, частково задовольнив вимоги заявниці щодо стягнення моральної шкоди. Крім того, в Рішенні від 26 липня 2005 року справа «Сокур проти України» ЄСПЛ вказав, що моральна шкода, яку заявник зазнав в результаті виявлених порушень, не може бути виправленою шляхом лише констатації факту порушення. З відповіді управління ПФУ від 07.11.2014 року вбачається, що пенсія позивачу була призначена лише 29 вересня 2014 року та виплачена у жовтні 2014 року, в тому числі за період з 13. 07. 2012 року по 31.10.2014 року. (а.с. 11) Згідно записів в трудовій книжці позивача 27.11.2014 року (після закінчення тимчасової непрацездатності (а.с. 30,31) позивач звільнився з роботи за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію за вислугу років (а. с. 17) Відповідач прийняттям незаконного рішення по відмові в призначенні пенсії порушив право позивача на соціальний захист, передбачений ст. 46 Конституції України, що в будь-якому випадку викликає моральні страждання, породжує непевність в своєму майбутньому та потребує додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки позивачу довелось відстоювати своє право на пенсійне забезпечення та працювати, незважаючи на незадовільний стан здоровя (а.с. 10, 30, 31), щоб мати засоби до існування, хоча він законно розраховував на можливість своєчасно вийти на пенсію. Виходячи з вищезазначеного, суд знаходить обґрунтованим та відповідаючим обставинам справи розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню, в сумі 3 000 грн. Щодо відшкодування матеріальної шкоди суд приходить до наступного висновку: Позивач, посилаючись на ст. 22 та 625 ЦК, просить стягнути інфляційні нарахування та 3 % річних. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вже зазначалось, постановою Вищого адміністративного суду України від 21 серпня 2014 року абзац 3 резолютивної частини постанови Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 28.02.2013 року було викладено в наступній редакції: «Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в м. Шостці та Шосткинському районі Сумської області зарахувати [PERSON] до пільгового стажу період роботи з 01 серпня 1977 р. по 30 серпня 1978 р на посаді помічника складача вагонів». В решті постанову Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 28.02.2013 року залишено без змін. Таким чином, зобовязання по призначенню і виплаті пенсії виникло у відповідача з дня набрання законної сили постановою Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 28.02.2013 року. Згідно матеріалів справи на виконання рішення суду управління призначило пенсію позивачу 29 вересня 2014 року. (а.с. 11) З вказаного вбачається відсутність прострочення відповідача, а отже і відсутність підстав для задоволення вимоги про відшкодування матеріальної шкоди. Рішенням Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою), визначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Згідно з Указом Президента України № 460 від 13 квітня 2011 року «Про Положення про Державну казначейську службу України», Державна казначейська служба України є правонаступником прав та обов'язків Державного казначейства України. Згідно до вимог ст. 25 , п. 9 розділу VІ Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного Кодексу України, пп. 2 п. 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМ України від 03.08.2011 року № 845, казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Зважаючи на вказане,

Outcome: partial