Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], приватного підприємства "Азовмаяк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] про визнання договорів недійсними та безгрошовими, посилаючись на те, що з 08 березня 2011 року по 24 вересня 2011 року він працював на ПП «АЗОВМАЯК» водієм. Однак фіційно влаштований був на роботу даного підприємства з 04 травня 2011 року. За ним був закріплений спочатку автомобіль ГАЗ 33309, номерний знак [NUMBER], а потім з початку липня 2011 року - ГАЗ 3309, номерний знак [NUMBER]. 27 липня 2011 року він близько 08 год. 00 хв. приступив до роботи і став виконувати доручення про розвезення товару по місту згідно виданого йому шляхового листа. В період часу близько 14 год., коли він рухався по вулиці Маміна Сібіряка в районі енергодільниці і пересікав трамвайне полотно, то будку його автомобіля почало розхитувати. В цей час переднє ліве колесо його автомобіля попало в колію між рельсом і дорогою, від чого автомобіль опрокинувся на бік на праву сторону. Будка зачепила електроопору, від чого її відірвало від машини. В результаті даної ДТП був пошкоджений автомобіль і частина грузу, який він перевозив. 28 липня 2011 року коли він вранці прибув на роботу, його запросив до себе директор ПП «АЗОВМАЯК» - відповідач по справі [PERSON] і повідомив про те, що за його підрахунками заподіяна в результаті ДТП шкода складає 30 000 грн. В зв»язку з чим він повинен написати йому боргову розписку і договір позики на цю суму, що нібито він взяв у борг у нього ці гроші. У випадку його згоди це зробити відповідач обіцяв залишити його працювати водієм на підприємстві і утримувати із його заробітної плати вказану суму. При даній розмові присутнім був [PERSON], якого йому представили як співробітника служби безпеки ПП «АЗОВМАЯК». А коли він почав відмовлятися від підпису даної розписки, то йому відповідач повідомив про те, що в цьому випадку у нього виникнуть проблеми з сім»єю. Дані слова він сприйняв як реальну погрозу життю і здоров»ю його сім»ї, в зв»язку з чим змушений був погодитися і видати відповідачеві розписку. Таким чином видана ним вказана розписка є безгрошовою, по якій він фактично грошей не отримував, а метою її написання було забезпечення погашення заподіяної шкоди. Просить суд на підставі ст.ст.231,235 ЦК України визнати договір позики, укладений між ним та відповідачем 28 липня 2011 року на суму 30 000 грн. недійсним, а видану ним розписку на ім»я відповідача - [PERSON] на вказану суму безгрошовою. В ході розгляду справи позивач уточнив свої позовні вимоги, зазначивши, що під приводом погроз зі сторони відповідача він змушений був погодитися укласти з ним удаваний договір позики, який фактично був покликаний приховати інший договір - договір про повну матеріальну відповідальність, який ПП «Азовмаяк» в установленому законом порядку не могло з ним укласти навіть задніми числами в силу того, що професія (посада водія), не входить до Переліку посад і робіт, заміщаючих чи виконуючих робітниками, з якими підприємство, установа, організація можуть укладати письмові договори про повну матеріальну відповідальність. Тому просив суд, на підставі ст.ст.231,235 ЦК України визнати договір позики від 28 липня 2011 року, укладений між ним та відповідачем недійсним, а також визнати недійсним договір про повну матеріальну відповідальність від 28 липня 2011 року, укладений між ним та ПП «Азовмаяк», який в дійсності розумівся при укладенні договору позики, а розписку видану ним на ім»я відповідача визнати безгрошовою. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] при розгляді справи в суді повністю підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній зяаві. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов не визнали та заперечували проти його задоволення. Представник приватного підприємства "Азовмаяк", Шульц С.В. позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення, пояснивши що ніякого договору про повну матеріальну відповідальність з позивачем підприємство не укладало. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] на розгляд справи до суду не з»явився, надав суду письмову заяву про розгляд справи в його відсутність. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку про те, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. [PERSON] з 04 травня 2011 року працював водієм в ПП «Азовмаяк» і згідно договору № 2 найму автотранспорта від 01 липня 2010 року отримав в тимчасове користування від ПП «Азовмаяк» автомобіль ГАЗ 3309, номерний знак [NUMBER] (а.с.9-10). 27 липня 2011 року о 14 год. 00 хв. з участю позивача [PERSON] відбулася ДТП, в результаті якої вищевказаний автомобіль був пошкоджений і частина грузу, який він перевозив. 28 липня 2011 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, відповідно до умов якого відповідач [PERSON] передав у позику позивачеві [PERSON] грошові кошти в сумі 30 000 грн., а останній зобов»язався повернути вказану суму в строк до 31 грудня 2011 року (а.с.4). Про що свідчить також письмова розписка [PERSON] від 28 липня 2011 року (а.с.5). Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 16 грудня 2013 року залишено без змін рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області, згідно якого з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] суму боргу за договором позики від 28 липня 2011 року у розмірі 30 000 грн., відсотки за користування грошовими коштами на рівні облікової ставки НБУ у розмірі 2 231,35 грн., штраф за несвоєчасне виконання зобов»язання по поверненню позики в розмірі 300 грн., 3% річних в розмірі 486,89 грн. та суму індексу інфляції в розмірі 30 грн., усього 33 048,24 грн. (а.с.77-80). Відповідно до 3 ст.10, ч. 2 ст. 59, ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За положеннями ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, судам необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідно до ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов'язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. За ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Як вказано у п.25 постанови Пленуму ВС України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. Суд вважає, що при розгляді справи позивачем [PERSON] не надано доказів, що обидві сторони - він та відповідач [PERSON], укладаючи договір позики 28 липня 2011 року мали наміри приховати інший правочин - договір про повну матеріальну відповідальність, як і не надано доказів укладення такого договору ні з відповідачем [PERSON], ні з ПП «Азовмаяк», та доказів застосування до позивача фізичного чи психічного тиску при укладенні договору позики та написанні розписки, тому підстави для задоволення позову про визнання недійсними договорів позики та про повну матеріальну відповідальність, передбачені ст.ст.231,235 ЦК України відсутні. Щодо визнання письмової розписки позивача безгрошовою, то суд зазначає наступне. Згідно ст.ст. 525, 526, 530 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинне виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимогам Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог -згідно звичаям ділового обороту або іншим вимогам, які зазвичай висуваються. При цьому одностороння відмова або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлене в договорі або законі. Якщо в зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Підставою визнання безгрошовим оспорюваної розписки позивач [PERSON] зазначає психологічний тиск на нього та погрози зі сторони відповідача, а також те, що розписка та сам договір позики складалися поспіхом і містять між собою протиріччя. Однак відповідних доказів суду позивачем не надано. Крім того, наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про існування невиконаного зобов'язання (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-24-ц-12).

Outcome: dismissed