Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до Пологівського районного суду Запорізької області у порядку ст. 257-1 ЦПК України із заявою про встановлення факту народження його дружиною [PERSON] на тимчасово окупованій території дитини - дівчинки [PERSON]. В обґрунтування своїх вимог заявник зазначає, що із [PERSON] він перебуває у зареєстрованому шлюбі, від якого [INFO] року у м.Макіївка Донецької області вона народила дитину - дівчинку, батьком якої є заявник [PERSON] Дівчинку вирішено було назвати [PERSON], а прізвище їй дати за прізвищем батька - [PERSON]. Для отримання свідоцтва про народження державного зразка заявник звертався до Пологівського районного відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, однак йому було відмовлено у проведенні державної реєстрації народження дитини у зв'язку з тим, що документи про народження видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. У зв'язку з викладеним [PERSON] був вимушений звернутися до суду із вказаною заявою з метою отримання свідоцтва про народження доньки, оскільки іншого шляху законодавством не передбачено. У судове засідання заявник не з'явився, проте надав до суду заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності, заявлені вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник заінтересованої особи - Гончар Т.О. у судове засідання не з'явилася, але надала до суду заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності у відповідності до вимог чинного законодавства України. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, на підставі ст.197 ч.2 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за їх відсутності без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного. Зі змісту ст. 3 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно із п. 7 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи, зокрема, про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до ч. 1 ст. 257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Із матеріалів справи вбачається, що заявник [PERSON] та його дружина [PERSON] є громадянами України, про що свідчать надані заявником до суду копії їх паспортів, та перебувають у шлюбі, на підтвердження чого надано копію свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 10 вересня 2004 року. [INFO] року у Перинатальному центрі м.Макіївка дружина заявника [PERSON] народила дитину жіночої статі, про що їй Перинатальним центром м.Макіївка, ДНР, видано медичне свідоцтво про народження №487 від [INFO] року облікової форми № 103/у, затвердженої наказом МЗ ДНР від 09 січня 2015 року №12, не підпорядкованим закладам охорони здоров'я України. Згідно із ч.1 ст. 144 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. 20 липня 2017 року заявник звернувся до Пологівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області для реєстрації народження дитини, проте у видачі свідоцтва про народження йому було відмовлено, оскільки ним було надано документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідно до ст.13 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них. Державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження, а у разі народження дитини мертвою - не пізніше трьох днів. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров'я документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров'я, який проводив огляд матері та дитини. У разі якщо заклад охорони здоров'я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За відсутності документа закладу охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085 затверджено Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, до якого включено і м.Макіївка Донецької області, на території якого зареєстровані та проживають заявник та його дружина і де дружина заявника народила доньку. Тому згідно з п. 1 постанови Верховної Ради України від 17.03.2015 року №254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», даний населений пункт відноситься до тих населених пунктів, які визнано тимчасово окупованими територіями. Відповідно до наказів Міністерства юстиції України від 25.11.2014 року № 247/7 та від 17.06.2014 року № 935/5 всі органи та підрозділи, які підпорядковані Міністерству юстиції України повинні були переміститися з тимчасово окупованих територій у населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі та перереєструватись там. Тому всі акти та документи, видані органами, не переміщеними в населені пункти, на територіях яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі та не перереєструвались, з 01.12.2014 року вважаються недійсними. На підтвердження факту народження дитини заявником надано копію медичного свідоцтва про народження №487 від [INFO] року, де зазначено, що [INFO] року о 02-15 год. у Перинатальному центрі м.Макіївка, ДНР, [PERSON] народила дівчинку вагою 3650,00 грамів, а також фотокартки родини з маленькою дитиною, копію обмінної карти [PERSON], виданої Перинатальним центром м.Макіївка, ДНР. Як вбачається із заяви про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території, подружжя вирішило назвати дівчинку [PERSON], а прізвище її вказати за прізвищем батька - [PERSON]. Окрім того, [PERSON] у зазначеній заяві не заперечує, що саме він є батьком вказаної дитини, а також зазначає, що вибір прізвища та імені дитини був зроблений за взаємною згодою його та дружини. Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 58,59 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; допустимими за змістом частини першої ст. 59 ЦПК України є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватися положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republico f Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження особи для реалізації особистих немайнових та майнових прав заявника та дитини, рішення суду повинно ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справи у порядку статті 257-1 ЦПК України. Оцінюючи надані суду докази у їх сукупності, в тому числі з урахуванням копію медичного свідоцтва про народження №487 від [INFO] року, яке видане Перинатальним центром м.Макіївка, що знаходиться на тимчасово окупованій території України, суд приходить до висновку про необхідність задоволення заяви про встановлення факту народження особи, оскільки законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість заявнику отримати свідоцтво про народження дитини та здійснити його права, пов'язані із встановленням даного факту. На підставі викладеного,

Outcome: approved