Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. 26.08.2007 р. між [PERSON] (після реєстрації шлюбу [PERSON] ) та Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» було укладено договір кредиту № 39.29.-5-/819к, за умовами якого АТ «Укрсобанк» надав позивачу кредит у розмірі 216 901 доларів США з кінцевим терміном повернення 26.06.2030 р. Крім того, 26.06.2007 р. в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між сторонами було укладено іпотечний договір № 39.29-50/498і, згідно з яким позивач передала банку в іпотеку незакінчену будівництвом двокімнатну квартиру за будівельним номером 9h2, загальною площею 89,27 кв. м. , житловою площею 37,66 кв. м., що розташовуватиметься на 9 поверсі та будується за адресою : [ADDRESS] . Згодом, а саме 12.10.2009 р. між позивачем та банком було укладено договір про внесення змін до іпотечного договору, відповідно до якого предметом іпотеки стала двокімнатна квартира [ADDRESS] загальною площею 89,00 кв. м., житловою 38,10 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У березні 2019 р. позивач дізналась про те, що 03.05.2018 р. державним реєстратором КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» Поповою О.В. було незаконно переоформлено на ПАТ «Укрсоцбанк» право власності на предмет іпотеки шляхом внесення запису про право власності до Державного реєстру майнових прав. Підставою виникнення права власності на нерухоме майно зазначено договір іпотеки від 26.06.2007 р. Рішення державного реєстратора не відповідає вимогам закону, а тому підлягає скасуванню. Так, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14.08.2017 р., ухваленим за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення заборгованості за договір кредиту № 39.29.-5-/819к від 26.08.2007 р. було встановлено, що строк виконання зобов`язання є таким , що настав 26.10.2011 року та саме з цього моменту в позивача виникло право на звернення до суду за захистом своїх прав. Проте, відповідач звернув стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку лише 03.05.2017 р., тобто через понад ніж шість років після спливу строку позовної давності. Строк позовної давності за основним зобов`язанням сплив 26.10.2014 р. Іпотека ж припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Крім того, відповідачем було порушено вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» - квартира, що належала позивачу використовувалась останньою як постійне місце проживання, у власності позивача не перебувало інше майно та загальна площа майна не перевищує 140 кв. м. Зазначені обставини унеможливлювали реєстрацію нерухомого майна за іпотекодержателем без згоди іпотекодавця. Крім того, позивач не отримував вимоги від банку про усунення порушень, що також унеможливлювало здійснення реєстрації права за новим власником. За таких обставин, позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» Попової Олександри Валеріївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 40911049 від 03.05.2018 про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , за Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», номер запису про право власності: 25977260. Провадження у даній справі було відкрито 07.11.2019 р., відповідно до приписів ст. ст. 19 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 24.02.2020 р. в судовому засіданні за клопотаннями [PERSON] , представника позивача до участі у справі було залучено третю особу на стороні відповідача державного реєстратора комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» Попову Олександру Валеріївну та замінено відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» його правонаступником - Акціонерним товариством «Альфа-Банк». В судовому засіданні позивач, її представник підтримали заявлені вимоги, просили задовольнити. Представник АТ «Альфа-Банк» не скористався правом надати відзив на позов, проте в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні заявлених вимог. Пояснив, що банк скористався правом на звернення стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку, оскільки така умова є у договорі іпотеки. Так, позивач погодилась з такою умовою, а тому її згода на перереєстрацію права власності небула потрібна. Крім того, просив взяти до уваги, що Верховний Суд не вважає обраний позивачем в якості захисту прав ефективним. Так, навіть при скасуванні рішення державного реєстратора залишиться запис про право власності в Державному реєстрі. Державний реєстратор комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» Попова О.В. про день та час розгляду справи повідомлялась про розгляд справи у спосіб, передбачений ЦПК України. Пояснення по суті справи в адресу суду не направляла, в судове засідання не з`явилась. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані докази та надавши їм відповідну оцінку суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи з наступного. Встановлено і не заперечується сторонами, що 26.06.2007 р. між Акціонерно -комерційним банком національного розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір кредиту № 39.29-50/819к за умовами якого позивачу було надано кредит у розмірі 216 901,00 долари США з кінцевим терміном повернення 26.06.2030 р. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 39.29-50/819к від 26.06.2007р. між сторонами 26.06.2007 р. було укладено іпотечний договір № 39.29-50/498і, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С., за умовами якого позивач передала банку в іпотеку іпотеку незакінчену будівництвом двокімнатну квартиру за будівельним номером 9h2, загальною площею 89,27 кв. м. , житловою площею 37,66 кв. м., що розташовуватиметься на 9 поверсі та будується за адресою : [ADDRESS] . 12.10. 2009 р. між сторонами укладено договір про внесення змін до Іпотечного договору № 39.29-50/498і від 26.06.2007 р. відповідно до умов якого, предметом іпотеки стала двокімнатна квартира [ADDRESS] загальною площею 89,00 кв. м. , житловою 38,10 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить позивачу на праві власності відповідно до свідоцтва про право власності від 01.07.2009 р., виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Дані обставини не орспорювались сторонами, їх представниками під час розгляду справи. Також, як свідчить свідоцтво про зміну імені, видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, 20.05.2014 р. [PERSON] змінила прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] », актовий запис № 40. Також не оспорювалась сторонами та обставина, що державним реєстратором КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» Поповою О.В. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк». Підставою для прийняття такого рішення, як свідчить довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, став договір іпотеки від 26.06.2007 р., укладений між сторонами, рекомендоване поштове повідомлення, серія та номер: б/н, видавник: ПАТ «Укрпошта». За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, як вбачається з п. 4.1 договору іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому сторони домовились, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в спосіб, зокрема, шляхом передачі іпотекодаержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (п. 4.5.3 договору іпотеки). За приписами ст. 37 Закону України «Про іпотеку» Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Позивач, її представник вважають таке рішення протиправним, а отже таким , що підлягає скасуванню. В свою чергу представник АТ «Альфа-Банк» зазначає про відсутність підстав для скасування рішення державного реєстратора, а отже і задоволення позову. Так, під час розгляду справи стороною позивача не заперечувалась та обставина, що зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувались, разом з тим, було зазначено, що сплив строк давності за основним зобов`язанням, а отже банк втратив право на задоволення вимог за договором іпотеки як в судовому так і позасудовому порядку. Так, як свідчать матеріали справи, 14.08.2017 р. Шевченківським районним судом м. Києва було відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] у зв`язку із неналежним виконанням умов кредитного договору № 39.29-50/819к від 26.06.2007р. внаслідок пропуску позивачем строку позовної давності. Так судом встановлено, що строк виконання зобов`язання за кредитним договором № 39.29-50/819к від 26.06.2007р. є таким, що настав 26.10.2011 року, та саме з цього моменту у позивача виникло право на звернення до суду щодо захистом своїх прав. Зазначене судове рішення набрало законної сили, що не оспорювалось учасниками процесу. За приписами ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), вдповідно до положень ст. 266 ЦК України. Разом з тим, суд не може покласти в основу рішення доводи представника відповідача щодо застосування до правовідносин сторін даної норми матеріального права, зважаючи на те, що іпотекодержатель скористався позасудовим порядком врегулювання спору здійснивши реєстрацію права власності на іпотечне майно на підставі п. 4.5.3. договору іпотеки. При цьому, як зазначив представник банку, [PERSON] погодилась на такий спосіб врегулювання неналежного виконання зобов`язань, а отже підстави для застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» відсутні, як і відсутня необхідність отримання від іпотекодавця згоди на реєстрацію права власності за банком за наявності відповідного застереження в іпотечному договорі. Разом з тим, суд не може погодитись з такими доводами представника АТ «Альфа-Банк», зважаючи на наступне. Відповідно до положень ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Так, під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що квартира [ADDRESS] не використовується позивачем для постійного проживання, наявність у власності [PERSON] іншого нерухомого майна, а також, що площа квартири перевищує параметри встановлені вищенаведеною нормою закону. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 31.10.2018 р. у справі № 465/1310/17 зазначив, що Звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна. Отже, визначальним при вирішення спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна. За таких обставин Верховний Суд погодився, що суд першої інстанції правильно встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, дійшов обгрунтованого висновку, що за наслідками прийнятого приватним нотаріусом рішення про проведення державної реєстрації права власності на однокімнатну квартиру за відповідним застереженням в іпотечному договорі, фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20.11.2019 р. у справі № 802/1340/18-а вказала на те, що відповідно до частини третьої статті 33 Закону № 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-IV). Отже, Закон № 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження. Так, під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про надання позивачем згоди на відчуження майна, яке є предметом іпотеки. За таких обставин, суд погоджується з доводами сторони позивача щодо здійснення відчуження квартири [ADDRESS] відбулось з порушенням вимог закону. З іншого боку твердження позивача щодо порушення державним реєстратором п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 р. № 1127, а саме реєстрації права власності на нерухоме майно за відсутності підтвердження направлення боржнику вимоги щодо усунення порушень спростовується інформацією з Державного реєстру речових прав, з якого вбачається підстава виникнення права власності, серед іншого, письмова вимога від 14.09.2017 р. ПАТ «Укрсоцбанк», рекомендоване поштове повідомлення ПАТ «Укрпошта». Підсумовуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що реєстрація права власності на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] відбулась без згоди власника, за наявності заборони, встановленої Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті. Велика Палата Верховного Суду зазначила в постанові від 20.11.2019 р. у справі № 802/1340/18-а , що Рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (частина друга статті 26 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18) і підстав відступати від цього рішення не вбачається. За приписами ч. 1м ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права, як це визначено ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Так, зважаючи на висновки Верховного Суду, позивачем [PERSON] обрано спосіб захисту, який не є належним, що не дає суду першої інстанції підстави для захисту прав власника шляхом визнання неправомірним та скасування рішення державного реєстратора. За таких обставин, в задоволені заявлених вимог має бути відмовлено, що не є перешкодою для звернення до суду із іншим позовом у встановленому законом порядку. Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed