Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

30.04.2014 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [INFO] , в особі законного представника малолітньої особи - [PERSON] , треті особи - [PERSON] , приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Наталія Валентинівна, реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, про витребування майна, скасування реєстрації права власності на нежитлове приміщення, реєстрацію права власності. Ухвалою суду від 05.05.2014 року відкрито провадження у даній справі та призначено проведення судового засідання. Ухвалою суду від 05.05.2014 року задоволено клопотання позивача про забезпечення позову у даній справі. Ухвалою суду від 01.12.2014 року за клопотанням відповідача провадження у справі зупинено до розгляду судом цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Пастарнак І.Й., Реєстраційна служба Дніпропетровського МУЮ, про переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу. Відповідно до Протоколу про повторний автоматизований розподіл справи між суддями від 30.04.2015 року суддя Єлісєєва Т.Ю. була визначена для розгляду даної справи. Ухвалою суду від 23.08.2017 року провадження у даній цивільній справі було відновлено. Відповідно до Розпорядження керівника апарату суду № 48 від 01.04.2019 року та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.04.2019 року для розгляду даної справи був визначений суддя Томаш В.І., який ухвалою від 19.04.2019 року прийняв справу до свого провадження та призначив судове засідання по її розгляду. Відповідно до Розпорядження керівника апарату суду № 165 від 16.10.2019 року та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.10.2019 року для розгляду даної справи була визначена суддя Женеску Е.В., яка ухвалою від 22.10.2019 року прийняла справу до свого провадження та визначила про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідно до Розпорядження керівника апарату суду № 48 від 29.01.2020 року та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.01.2020 року для розгляду даної справи був визначений суддя Сліщенко Ю.Г., який ухвалою від 30.01.2020 року прийняв справу до свого провадження та визначив про необхідність проведення у справі підготовчого засідання. Відповідно до Розпорядження керівника апарату суду № 240 від 23.07.2020 року та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.07.2020 року для розгляду даної справи був визначений суддя Яковлев Д.О., який ухвалою від 24.07.2020 року прийняв справу до свого провадження та визначив про необхідність проведення у справі підготовчого засідання. У відповідності до Розпорядження керівника апарату суду № 476 від 09.12.2020 року та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.12.2020 року для розгляду даної справи визначена суддя Кудрявцева Т.О. Ухвалою від 18.12.2020 року вказана цивільна справа прийнята суддею до провадження та визначено про її розгляд в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. 11.02.2021 року до суду надійшла заява представника [PERSON] - адвоката Погорілого А.М. про припинення представництва [PERSON] інтересів [PERSON] у даній справі в зв`язку з досягненням ним повноліття та виключення [PERSON] з числа учасників справи. 11.05.2021 року до суду надійшла від позивача [PERSON] Заява про зміну предмету позову, який заявлено до [PERSON] , треті особи - [PERSON] , приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Наталія Валентинівна, про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та визнання права власності за позивачем, в якій позивач просить витребувати у [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) нежитлове приміщення ІІІ магазин і склад, у підвалі житлового будинку літ. А-4 поз. 1-6, 16, 17, загальною площею 139,0 кв.м., приямок а2, вхід в підвал а3, ганок а4, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 34267412000; скасувати реєстрацію права власності на нежитлове приміщення ІІІ магазин і склад у підвалі житлового будинку літ. А-4 поз. 1-6, 16, 17, загальною площею 139,0 кв.м., приямок а2, вхід в підвал а3, ганок а4, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), номер запису про право власності 1119995, внесений на підставі рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. від 30.05.2013 року, індексний номер 2724892; зареєстровати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право власності на нежитлове приміщення ІІІ магазин і склад, у підвалі житлового будинку літ. А-4 поз. 1-6, 16, 17, загальною площею 139,0 кв.м., приямок а2, вхід в підвал а3, ганок а4, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] шляхом внесення до державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на нежитлове приміщення ІІІ магазин і склад, у підвалі житлового будинку літ. А-4 поз. 1-6, 16, 17, загальною площею 139,0 кв.м., приямок а2, вхід в підвал а3, ганок а4, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 34267412000, покласти витрати по справі на відповідача. В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 04 квітня 2013 року позивачем у [PERSON] було придбане нежитлове приміщення ІІІ (магазин і склад) у підвалі житлового будинку літ. А-4 поз. 1-6, 16, 17, загальною площею 139,0 кв.м., приямок а2, вхід в підвал а3, ганок а4, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На підставі зазначеного договору в державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 04.04.2013 року було зроблено запис про право власності на зазначене вище майно за № 552457. Відповідно до витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №2004780 від 04.04.2013 року він - позивач був єдиним законним власником нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , яке належало позивачу на праві приватної власності з розміром частки - 100%. 26.04.2013 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська було ухвалене заочне рішення по справі №200/5361/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу, яким було переведено на [PERSON] права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від 04.04.2013 року, предметом якого є належне позивачу нежитлове приміщення магазин і склад №ІІІ, у підвалі житлового будинку літ. А-4 поз. 1-6, 16, 17, загальною площею 139,0 кв.м., приямок а2, вхід в підвал а3, ганок а4, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім того, зазначеним рішенням було скасоване рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Пастернак І.Й. щодо державної реєстрації права власності за позивачем на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] та визнано право власності на зазначене приміщення за [PERSON] . Після неодноразового перегляду рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.01.2016 року, яке залишене без змін касаційною інстанцією, заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.04.2013 року по справі № 200/5361/13-ц було скасовано та у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено повністю. Таким чином, зазначені вище обставини свідчать про те, що на сьогодні будь-які правові підстави для набуття та реалізації права власності третіми особами на зазначене у позові належне позивачу нерухоме майно відсутні, а позивач є єдиним належним власником зазначеного майна. Позивач також у позові зазначає про те, що на момент перегляду заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.04.2013 року в апеляційному порядку йому стало відомо, що [PERSON] , не маючи на це жодних законних підстав, 30.05.2013 року здійснив відчуження нежитлового приміщення (магазин і склад) №ІІІ, у підвалі житлового будинку літ. А-4 поз.1-6, 16, 17, загальною площею 139,0 кв.м., приямок а2, вхід в підвал а3, ганок а4, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] на користь третьої особи - [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Наталією Валентинівною, яким також було зареєстроване право власності на належне йому - позивачу приміщення за відповідачем (рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень індексний номер 2724892 від 30.05.2013 року). Отже, враховуючи на сьогодні незаконність вибуття нерухомого майна з його (позивача) володіння та в супереч його волі, а також подальше відчуження належного йому нерухомого майна на користь третьої особи, єдиним засобом захисту права власності на це майно, відповідно до ст.388 ЦК України, є витребування майна, тим більше, що зазначене у позові нежитлове приміщення (магазин і склад), розташоване за адресою: [ADDRESS] , вибуло з його (позивача) володіння завдяки прийняттю незаконного та необґрунтованого судового рішення, яке згодом було скасоване, тобто всупереч волі власника, а також, право власності на приміщення третя особа набула в особи, яка не мала права його відчужувати, на підставі договору дарування, тобто безвідплатно, що надає власнику право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Позивач у позові також вказує на те, що у зв`язку з тим, що первісно заявлені позовні вимоги містили вимогу про скасування Реєстраційною службою Дніпровського міського управління державної реєстрації права власності на нерухоме майно, зазначена юридична особа була вказана в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, оскільки він вважав, що рішення суду може вплинути на права та обов`язки зазначеної особи. Втім, 02.04.2016 року було створено Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради одним з основних видів діяльності якого є державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень в м. Дніпро, а отже зазначена у позові третя особа на сьогодні не має відношення до здійснення реєстраційних дій стосовно нерухомого майна, а відтак суд не може зобов`язати зазначену особу вчинити дії, які не віднесені до її компетенції, про що просить позивач в прохальній частині позовної заяви. Крім того, Законом України № 340-ІХ від 05.12.2019 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» абзац другий та третій ч. 3 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» було викладено у наступній редакції: «У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону». Відповідно до п.9 ч.1 ст.27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Отже, наявність рішення суду, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (в даному випадку рішення про витребування майна з чужого незаконного володіння), а також про скасування державної реєстрації права власності є достатньою підставою для внесення відповідного запису до реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, незалежно від того, чи є реєстратор учасником справи, чи ні, а відтак викладені у позовній заяві вимоги з урахуванням вищезазначених обставин потребують уточнення без зміни зазначених вище підстав позову, які залишаються незмінними. Ухвалою суду від 18.06.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання учасники справи та їх представники не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. 07.10.2021 року представником позивача до суду надано письмове клопотання про проведення розгляду справи без участі позивача та його представника за наявними у справі доказами, в клопотанні зазначено, що представник позивача позовні вимоги підтримує та просить задовольнити позовну заяву повністю, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. В наданій суду 11.02.2021 року заяві представник [PERSON] повідомив суд про те, що [PERSON] , який на час подання заяви досяг повноліття, навчається у Мюнхенському технічному університеті та фактично мешкає на території Німеччини. Разом з цим, на запит, направлений до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання відповідно до ч.6 ст. 187 ЦПК України, судом було отримано 09.03.2021 року відповідь про те, що [PERSON] значиться зареєстрованим в [ADDRESS] , тому його виклик в судове засідання був здійснений відповідно до положень ЦПК України; достатніх доказів його перебування (проживання) за іншою, відмінною від адреси місця реєстрації, адреси матеріали справи не містять; про зміну свого місця проживання у порядку, передбаченому ЦПК України, відповідач суд не повідомив. Разом з цим, відповідач [PERSON] , який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, в судове засідання не з`явився, про причину неявки суд не повідомив, не подав відзив на позовну заяву. З огляду на зазначене, зважаючи на те, що у поданому клопотанні представник позивача не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе на підставі ст. 223, 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні на підставі наявних у справі доказів, за відсутності сторін, без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши докази у справі, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову, з таких підстав. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У відповідності до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1, 2 ст. 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч.1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. У відповідності до ч.4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Пунктом 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України, передбачено неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Відповідно ж до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч.1 ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. У відповідності до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України п. 7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частиною першою ст. 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Частиною третьою ст. 388 ЦК України передбачено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно вимог статті 1 Першого протоколу Конвенції про права людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі «Маркс проти Бельгії», в рішення у якій суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності». У рішенні по справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав. Рішенням у справі «Прессос компанія Нав`єра А.О.» та інші проти Бельгії» Європейським судом встановлено, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності. Судом встановлено, що 04 квітня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Пастарнак І.Й. За цим Договором [PERSON] у [PERSON] було придбане нежитлове приміщення ІІІ (магазин і склад) у підвалі житлового будинку літ. А-4 поз. 1-6, 16, 17, загальною площею 139,0 кв.м., приямок а2, вхід в підвал а3, ганок а4, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На підставі зазначеного договору в державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 04.04.2013 року було зроблено запис про право власності [PERSON] на вищевказане нерухоме майно за № 552457. Відповідно до Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №2004780 від 04.04.2013 року [PERSON] вказаний власником нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , яке належало йому на праві приватної власності з розміром частки 1/1. Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.04.2013 року, ухваленим у справі №200/5361/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу, було переведено на [PERSON] права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від 04.04.2013 року, предметом якого є належне позивачу у цій праві [PERSON] нежитлове приміщення магазин і склад №ІІІ, у підвалі житлового будинку літ. А-4 поз. 1-6, 16, 17, загальною площею 139,0 кв.м., приямок а2, вхід в підвал а3, ганок а4, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначеним рішенням суду також було скасоване рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Пастарнак І.Й. щодо державної реєстрації права власності за [PERSON] на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , та визнано право власності на зазначене приміщення за [PERSON] . Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.04.2014 року, ухваленим у вказаній цивільній справі, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.04.2013 року скасоване та ухвалено нове рішення, яким відмовлено [PERSON] у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.07.2014 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.04.2014 року скасовано і справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.01.2016 року, ухваленим у вказаній цивільній справі №200/13561/13-ц, яке залишене без змін Верховним Судом, вищевказане заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.04.2013 року скасоване та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволені позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу. Вказаним рішенням було встановлено, що позивач не має переважного права на придбання спірного орендованого приміщення у зв`язку з тим, що він неналежно виконував свої обов`язки за договором оренди, оскільки матеріалами справи не доведено, що він у відповідності до вимог договору оренди, укладеного між ним як орендарем та орендодавцем [PERSON] від 18.08.2011 року, сплачував орендодавцю орендну плату і доводи [PERSON] про несплату позивачем орендної плати не спростовані, з чого випливає, що [PERSON] за таких обставин не зобов`язана повідомляти орендаря про свій намір і про умови продажу орендованого приміщення. Таким чином, зазначені вище обставини, встановлені судовим рішенням, свідчать про належність вищевказаного нерухомого майна на законних підставах позивачу [PERSON] на праві власності. Відповідно до положень ч.4 ст. 82 ЦПК України вищевказані обставини, встановлені зазначеним рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.01.2016 року, ухваленим у вказаній цивільній справі №200/13561/13-ц, що набрало законної сили, не підлягають доказуванню при розгляді даної цивільної справи. Встановлено, що на час перегляду заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.04.2013 року в апеляційному порядку позивачу стало відомо, що [PERSON] , не маючи на це жодних законних підстав, 30.05.2013 року здійснив відчуження нежитлового приміщення (магазин і склад) №ІІІ, у підвалі житлового будинку літ. А-4 поз.1-6, 16, 17, загальною площею 139,0 кв.м., приямок а2, вхід в підвал а3, ганок а4, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] на підставі договору дарування, серія та номер: р.№2712, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В., яким на підставі даного договору було зареєстроване право власності на вказане нерухоме майно відповідно до рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень індексний номер 2724892 від 30.05.2013 року, прийнятого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В., що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Таким чином, встановлено, що вказане нерухоме майно безпідставно вибуло із власності та володіння позивача не з його волі та в подальшому було відчужено [PERSON] на користь [PERSON] , який набув його у власність на підставі договору дарування в особи, яка не мала права його відчужувати, що встановлено вищевказаним судовим рішенням, тому витребування вказаного нерухомого майна від кінцевого набувача - [PERSON] з урахуванням викладеного є належним способом захисту порушеного права позивача [PERSON] та узгоджується із приписами ст. 388 ЦК України. За змістом пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У частині другій статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній до 16 січня 2020 року, яка діяла на час звернення з позовом у цій справі) унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Проте згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній з 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Зважаючи на істотну зміну з 16 січня 2020 року матеріально-правового регулювання спірних реєстраційних відносин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про скасування реєстраційних дій з метою поновлення права власності за позивачем на вказане нерухоме майно. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам. У справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини (далі - Суд) вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96). Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. З огляду на викладене, наявність рішення суду, яке набрало законної сили щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (в даному випадку рішення про витребування майна з чужого незаконного володіння), а також про скасування державної реєстрації права власності є достатньою підставою для внесення відповідного запису до реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Отже, суд вважає такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги позивача [PERSON] про витребування на його користь від [PERSON] нежитлового приміщення ІІІ магазин і склад у підвалі житлового будинку літ. А-4 поз. 1-6, 16, 17, загальною площею 139,0 кв.м., приямок а2, вхід в підвал а3, ганок а4, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про те, що вказане нерухоме майно за вищенаведених обставин незаконно вибуло з володіння позивача, суд вважає також такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 2724892 від 30 травня 2013 року 15:09:30 про державну реєстрацію за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , запис про право власності: 1119995, права власності на нежитлове приміщення ІІІ магазин і склад у підвалі житлового будинку літ. А-4 поз. 1-6, 16, 17, загальною площею 139,0 кв.м., приямок а2, вхід в підвал а3, ганок а4, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3426741200. Будь-яких доказів в спростування позовних вимог позивача суду відповідачем не надано. Разом з цим, позовні вимоги позивача про реєстрацію за ним права власності на нежитлове приміщення ІІІ магазин і склад, у підвалі житлового будинку літ. А-4 поз. 1-6, 16, 17, загальною площею 139,0 кв.м., приямок а2, вхід в підвал а3, ганок а4, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] шляхом внесення до державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності за ним вказане нежитлове приміщення, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 34267412000, задоволенню не підлягають, оскільки чинним законодавством визначено порядок проведення такої реєстрації та внесення відповідного запису про державну реєстрацію права власності до державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису і повноваження на здійснення зазначених дій покладено законом на відповідного державного реєстратора. Крім того, відповідно до вищенаведених положень чинного законодавства захисту підлягають вже порушені, оспорювані або не визнані права особи, разом з цим позивачем не надано доказів того, що йому безпідставно відмовлено у здійсненні реєстрації за ним права власності на вказане нежитлове приміщення, зважаючи на встановлені при розгляді даної справи обставини незаконного вибуття цього майна з його власності, тому ці вимоги заявлені ним у даній справі передчасно. Відповідно до змісту статтей 284, 288 ЦПК України заочне рішення суду може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Виходячи з положень ст. 141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені ним витрати по справі - сплачений судовий збір у розмірі 1 350,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial