Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-07 00:00:00

[PERSON], в інтересах якої діє опікун [PERSON], звернулася до суду з позовною заявою до Виноградіської міської ради про встановлення права власності на спадкове майно. Вимоги позову мотивовано тим, що 14.02.1995 року, помер батько позивачки [PERSON]. 19.01.2008 року померла мати позивачки-Логойда Іда Войтехівна. Після смерті батька позивачки, відкрилась спадщина на належне йому за життя майно, в тому числі, на житловий будинок, який розташований в м. Виноградів по вул.Котовського 2А, Виноградівського району. На випадок своєї смерті спадкодавцем заповідального розпорядження залишено не було. Єдиним спадкоємцем за законом першої черги до майна померлого у відповідності до ст.529 ЦК України 1963 року є позивачка [PERSON], поскільки її мати [PERSON] Ілда- померла 19.01.2008 року. Інших спадкоємців, передбачених ст.535 ЦК УРСР (в ред. 1963 року), немає. Як вбачається із Рішення Виноградівського районного суду від 30.04.2015 року по справі за №299/981/15-ц [PERSON] призначено новим опікуном позивачки [PERSON]. Крім того як встановлено в в даному рішенні суду, згідно до Рішення Виноградівського районного суду по справі за №2-о-88/08, позивачку [PERSON], інваліда ІІ групи з дитинства-було визнано недієздатною. Після смерті батька, позивачка в порядку передбаченому діючим на той час ЦК УРСР (1963 рік), як спадкоємець за законом першої черги (ст.529), а також у відповідності до ст.549 зазначеного Кодексу спадщину прийняла, оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, позаяк позивачка фактично постійно проживала разом із своїм батьком, крім того на час смерті батька позивачка являлася інвалідом ІІ групи із дитинства, продовжувала користуватись спадковим будинком та проживати в такому до поміщення в подальшому її в 2009 року до Обласної психологічної лікарні в м. Мукачево. З підстав передбачених ст.549 ЦК України (1963 р.), позивачка прийняла спадщину, однак не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок, що знаходиться в м. Виноградів по вул. Котовського 2А, Виноградівського району, який належав спадкодавцю на праві приватної власності, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на нього, позаяк на момент його побудови існував інший порядок узаконення прав на нерухоме майно, однак дані документи обовязково необхідно подати нотаріусу для оформлення права на спадщину та видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Так, 26.02.2016 року опікун позивачки [PERSON], звернувся до Виноградівської державної нотаріальної контори для видачі позивачці Свідоцтва про право на спадщину за законом, але нотаріусом було відмовлено із-за відсутності правовстановлюючого документа на спадковий будинок і реєстрації права власності за спадкодавцем та розяснено про необхідність звернутися з даним питанням до Виноградівського районного суду. Представник позивачки - опікун [PERSON], про день, час і місце розгляду справи будучи належним чином повідомлений в судове засідання не з"явився, однак подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, та про те, що заявлені позовні вимоги підтримує повністю та просить суд такі задоволити. Відповідач- представник Виноградівської міської ради, про день, час та місце розгляду справи будучи належним чином повідомлений належним чином своєчасно, в судове засідання не зявився, однак до суду подав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. Обстеживши матеріали справи та клопотання сторін, визнаючи в порядку ст.169 ЦПК України необовязковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних у ній матеріалів та доказів і приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилається позивач в своїй позовній заяві, відповідачкою позов визнано повністю, що не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому в порядку ст.174 ЦПК України визнання ним позову прийнято судом. Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов»язків. Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. При здійсненні правосуддя (ст.4 ЦПК) у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Завданнями цивільного судочинства (ст.1 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.10,11,59,60,61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов»язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В судовому засіданні встановлено, що 14.02.1995 року, помер батько позивачки [PERSON]. 19.01.2008 року померла мати позивачки - [PERSON]. Після смерті батька позивачки, відкрилась спадщина на належне йому за життя майно, в тому числі, на житловий будинок, який розташований в м. Виноградів по вул.Котовського 2А, Виноградівського району. На випадок своєї смерті спадкодавцем заповідального розпорядження залишено не було. Єдиним спадкоємцем за законом першої черги до майна померлого у відповідності до ст.529 ЦК України 1963 року є позивачка [PERSON], поскільки її мати [PERSON] Ілда- померла 19.01.2008 року. Інших спадкоємців, передбачених ст.535 ЦК УРСР (в ред. 1963 року), немає. Як вбачається із Рішення Виноградівського районного суду від 30.04.2015 року по справі за №299/981/15-ц [PERSON] призначено новим опікуном позивачки [PERSON]. Крім того як встановлено в в даному рішенні суду, згідно до Рішення Виноградівського районного суду по справі за №2-о-88/08, позивачку [PERSON], інваліда ІІ групи з дитинства-було визнано недієздатною. ВССУ в своєму узагальненні судової практики розгляду цивільних справ про спадкування № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року відзначив, що судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. Після смерті батька, позивачка в порядку передбаченому діючим на той час ЦК УРСР (1963 рік), як спадкоємець за законом першої черги (ст.529), а також у відповідності до ст.549 зазначеного Кодексу спадщину прийняла, оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, позаяк позивачка фактично постійно проживала разом із своїм батьком, крім того на час смерті батька позивачка являлася інвалідом ІІ групи із дитинства, продовжувала користуватись спадковим будинком та проживати в такому до поміщення в подальшому її в 2009 року до Обласної психологічної лікарні в м. Мукачево. В названому вище узагальненні ВСС зазначив, що відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності, зокрема, на споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Таким чином, з підстав передбачених ст.549 ЦК України (1963 р.), позивачка прийняла спадщину, однак не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок, що знаходиться в м. Виноградів по вул. Котовського 2А, Виноградівського району, який належав спадкодавцю на праві приватної власності, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на нього, позаяк на момент його побудови існував інший порядок узаконення прав на нерухоме майно, однак дані документи обовязково необхідно подати нотаріусу для оформлення права на спадщину та видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. У відповідності до п.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2003 року щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. В п.3.1 узагальнення проведеного ВССУ від 16.05.2013 року відмічено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК), а в п.3.3 що у випадках відсутності правовстановлюючих документів та відсутності реєстрації обєкта нерухомості за спадкодавцем (на імя спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно. Отже, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути предявлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Крім того, п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися д осуду з правилами позовного провадження. \~\~ У відповідності до п. п. 4.15, 4.18 Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22 лютого 2012 року за № 295/5, \~видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус розяснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Так, 26.02.2016 року опікун позивачки [PERSON], звернувся до Виноградівської державної нотаріальної контори для видачі позивачціі Свідоцтва про право на спадщину за законом, але нотаріусом було відмовлено із-за відсутності правовстановлюючого документа на спадковий будинок і реєстрації права власності за спадкодавцем та розяснено про необхідність звернутися з даним питанням до Виноградівського районного суду. Так, у відповідності до п.п. 4.15, 4.18 Глави 10 Частини 2 «Порядку вчинення окремих видів нотаріальних дій», затверджених Наказом Мінюсту "Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України"), від 22.02.2012, № 296/5, згідно до яких: -Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку». Спадковий будинок був побудований у 1983 році, на спеціально відведеній для цієї мети земельній ділянці (згідно до рішення виконкому Виноградівської міської рад від 26.12.1983 року за №523, про що зазначено в Довідці КП «Виноградівське РБТІ від 25.03.2016 року за №211), що, крім іншого, підтверджується також Технічним паспортом, виданим КП «Виноградівське РБТІ від 19.03.2016 року. Разом з тим, згідно п.6 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно. Отже, враховуючи, що батько позивачки, згідно діючого на час побудови будинку законодавства набув на нього права власності, беручи до уваги, що спадщину в порядку, визначеному ст.549 ЦК України (1963 року) позивачка [PERSON] прийняла, і на даний час існують перешкоди в отриманні в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину за законом, інших спадкоємців за законом до названого майна немає, позивачка вважає що у неї є всі правові підстави для до суду з позовом про визнання за нею власності на спадковий житловий будинок, який знаходиться в м. Виноградів по вул. Котовського 2А, Виноградівського району. Відповідно до п.37 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (в редакції від 01.01.2013 року), рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно. В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою( ст.382 ч.2, ст.392 ЦК України). Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Outcome: approved