Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-09 00:00:00

10.02.2019 року [PERSON] - позивач у справі, звернувся до суду з позовом до ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та просив визнати порушеним його право споживача фінансових послуг банку та визнати недійсним Кредитний договір № 014/1842/74/130488 від 11.03.2008 року (надалі - Кредитний договір), укладеного між ним та ВАТ "Райффайзен Банк Аваль", правонаступник - АТ "Райффайзен Банк Аваль" (надалі - Банк). В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 11.03.2008 року між ним та Банком було укладено Кредитний договір, відповідно до якого банк надає позичальнику кредит, а позичальник приймає його на відповідних умовах в сумі 34 000 доларів США. Процентна ставка згідно Кредитного договору складає 12,250 % річних. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором між ним та Банком 27.03.2008 року укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира [ADDRESS] . При цьому, вказав, що Банком не було дотримано норми Законів України «Про захист прав споживачів», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про банки і банківську діяльність», «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», «Про банки і банківську діяльність» та норми Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України). Вказує, що на порушення норм права Банк: не здійснив належно детальний розпис сукупної вартості кредиту для нього як споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; не навів належний «Графік платежів», згідно зі строковістю, зазначеною у договорі (щомісяця), у розмірі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості усіх супутніх послуг, а також інших зобов`язань споживача з розписаною сукупною вартістю кредиту за кожним платіжним періодом; не зазначив вид і предмет кожної супутньої послуги з обґрунтуванням їх вартості; не визначив належно реальну процентну ставку; не визначив та не вказав належно про абсолютне значення подорожчання кредиту у грошовому вигляді; не зазначив про умови відкриття, ведення та закриття банківського рахунку у зв`язку з отриманням кредиту, його обслуговування і погашенням; не визначено строк дії кредитного договору; не визначено порядок припинення дії кредитного договору; відсутня істотна умова договору про дострокове розірвання кредитного договору; не зазначена відповідальність кредитора при порушення умов договору, щодо умов повернення і зарахування кредиту, зокрема, в разі зарахування коштів з каси банку на транзитні рахунки або на рахунки не зазначені у договорі; не здійснено оприлюднення інформації про умови іпотечного кредитування; не встановлено положення про інфляційне застереження та не узгоджено домовленості про розрахунки індексації щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки. Відтак, зазначене свідчить про те, що сторонами Кредитного договору не було досягнуто в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Крім того, на переконання позивача, укладання спірного кредитного договору відбулося з використанням Банком нечесної підприємницької практики. Банк приховав від позичальника повну, об`єктивну та достовірну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав в оспорюваному Кредитному договорі заниження показників суттєвих умов договору, чим ввів споживача послуги в оману щодо реальної відсотком ставки та кінцевої загальної суми кредиту (а.с.1-5 т.1). 12.02.2016 року відкрито провадження у справі, призначено попереднє судове засідання, встановлено сторонам строк вчинення процесуальних дій (а.с.41 т.1). 21.03.2016 року до суду надійшло заперечення на позовну заяву, у якому Банк не погоджується із заявленими вимогами позивача. Вказує на те, що останньому була надана кредитна послуга, вимоги Закону були дотримані при укладенні Кредитного договору. Своїм правом відкликати згоду на укладеннядоговору, відповідно до Закону, позивач не скористався, а пред`явив даний позов тільки після звернення Банку до суду про стягнення заборгованості за договором (а.с.45-46 т.1). 22.03.2016 року у справі призначена судова економічна експертиза, провадження у справі зупинено (а.с.64 т.1). 16.03.2018 року провадження у справі відновлено у зв`язку із виконанням експертизи (а.с.174 т.2). 22.11.2018 року здійснено повторний авто розподіл судової справи між суддями (а.с.205 т.2). 26.11.2018 року справа сприйнята до свого провадження за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні, призначено підготовче судове засідання (а.с.206 т.2). 05.06.2019 року у справі закрито підготовче провадження, призначено судовий розгляд. У судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві, які просив задовольнити. Представник відповідача заявлені вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позову з підстав, у тому ж числі, викладених у запереченнях. Заслухавши учасників справи, з`ясувавши обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд прийшов до наступного. Встановлено, що 11.03.2008 року, на підставі поданої заяви-анкети на отримання кредиту під заставу (а.с.57 т.1), між [PERSON] та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», який змінив свою назву на АТ «Райффайзен Банк Аваль», було укладено кредитний договір №014/1842/74/130488. За умовами договору Банк надає позичальнику кредит, а позичальник приймає його на відповідних умовах в сумі 34 000 доларів США, із встановленням процентної ставки 12,250 % річних, зі строком кредиту - 240 місяці, із встановленим графіком повернення кредиту та інших платежів, щомісячне погашення кредиту відбувається рівними частинами з нарахуванням процентів на залишок заборгованості по кредиту, виконання умов договору забезпечується іпотекою, повернення кредиту та сплати процентів здійснюється шляхом сплати позичальником ануїтетних платежів (а.с.6-13,47-55 т.1). Кредит надано для придбання квартири [ADDRESS] , яка являється предметом іпотеки. Відтак, встановлено, що позивач з власної ініціативи звернулася за отриманням кредиту в іноземній валюті до вільно обраного ним банку, а саме: АТ «Райффайзен Банк Аваль», отримавши від банку всю передбачену законодавством інформацію перед укладенням договору, що відповідає статтям 19, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статтям 3-5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Правові підстави для визнання спірного Кредитного договору недійсними відповідно до положень статтей 203, 215, 230 ЦК України, як укладених унаслідок введення в оману позичальника з боку банку та положень статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо нечесної підприємницької діяльності банку та несправедливих умов договору, оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договорів недійсними; позивач не довів введення його в оману під час укладення споживчого кредиту, оскільки перед його підписанням він мав можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно його підписав. Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За правилами ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, та у строк, встановлений у зобов`язанні. Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. 1 - 3 , 5 ст. 203 цього Кодексу. Як на підстави для визнання спірної угоди недійсною, позивач посилався на приписи ст. ст. 11, 15, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливості умов оспорюваних правочинів, оскільки на час укладення кредитного договору банк не повідомив його про валютні ризики, пов`язані з підвищенням вартості валюти (долару США), не повідомив орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту, внаслідок чого відповідач застосував нечесну підприємницьку діяльність, ввівши позивача в оману. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. За змістом ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги. Ризик валютних коливань на час укладення кредитного договору мають обидві сторони договору (кредитор і позичальник). Зміни валютного ринку під час виконання кредитного договору не можуть бути визнані підставою для зміни або розірвання раніше укладеного договору або звільнення однієї із сторін від виконання взятих на себе зобов`язань, якщо сторона вважає, що такі зміни відбуваються не на її користь. Із матеріалів справи вбачається, що укладаючи Кредитний договір, [PERSON] зазначив і посвідчив власним підписом, що банк надав йому повну, достовірну та вичерпну інформацію, власне, про особу та місце знаходження банку та про всі умови отримання, користування та повернення кредиту. Разом з цим, у статті 15 Кредитного договору зазначено, що позичальник усвідомлює та гарантує, що умови цього Договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам (інтересам його сім`ї), є розумними та справедливими. У разі зміни курсу іноземної валюти (валюти кредиту) відносно національної грошової одиниці України, всі валютні ризики несе Позичальник. Підписанням цього Договору позичальник свідчить, що йому розтлумачено (зрозуміло) та він згоден, що зміна курсу іноземної валюти відносно національної грошової одиниці України може привести до значних збитків та погіршення фінансового стану Позичальника. Позичальник свідчить, що всі ризики, пов`язані з істотною зміною обставин, з яких Позичальник виходить при укладені цього Договору, Іпотечного договору, а також невиконання Позичальником зобов`язань за вищевказаними договорами. Позичальник підтверджує, що перед укладанням цього Договору він повідомлений в письмовій формі про всі умови споживчого кредитування в «Райффайзен Банк Аваль» та орієнтовну сукупну вартість кредиту (відповідно до ст. 11 Закону України « Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ № 168 від 10.05.2007 року), що підтверджується ознайомленням Позичальника з Умовами кредитування, які є невід`ємною частиною цього Договору, та не має зауважень, претензій щодо наданої інформації. Надана Позичальнику інформація є повною, необхідною, доступною, достовірною та своєчасною. 06.03.2008 року [PERSON] власноруч заповнив заяву на отримання кредиту під заставу. Своїм підписом засвідчив, що ознайомлений у письмовій формі з кредитними умовами, зокрема: метою, для якої кредит буде використаний, наявними формами кредитування та відмінностями між ними, перевагами та недоліками пропонованих схем кредитування, формами забезпечення, строком та відсотковою ставкою за кредитом, орієнтованою сукупною вартістю кредиту та вартістю послуг з оформлення договору про надання кредиту, з валютними ризиками, при отримання кредиту в іноземній валюті тощо (а.с.57-58 т.1). Відповідно до додатку №1 до Кредитного договору встановлено графік платежів, згідно якого погашення кредиту починається з квітня 2008 року по березень 2028 року (а.с.52-53 т.1). Із додатку № 2 до Кредитного договору слідує, що між сторонами погоджена сукупна вартість кредиту (а.с.54 т.1) Відповідно до меморіального валютного ордеру від 18.03.2008 року Банк перерахував [PERSON] 34510 доларів США (а.с.56 т.1). Отже, позивач при укладенні спірного договору був повідомлений про всі істотні умови договору, добровільно згідно з положеннями ст. ст. 3, 627 ЦК України підписав договір, на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови. Крім того, на момент укладення Кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не забороняв надання та отримання споживчих кредитів в іноземній валюті на території України. Договірні умови передбачені зазначеним Кредитним договором та додатками до нього не створюють дисбаланс прав та обов`язків на користь будь-якої сторони цієї кредитної угоди, а тому ці умови не можна кваліфікувати, як несправедливі та дискримінаційні, що порушують права позивача, як споживача фінансових послуг. Всі договірні умови підписані позивачем добровільно, без будь-якого тиску, без погодження з позичальником банк не включив до договору жодної умови, які б створювали дисбаланс прав та обов`язків позичальника, що не спростовано позивачем. При цьому, позичальником добровільно виконувались договірні умови, починаючи з 2008 року, що свідчить про те, що він їх визнавав, самостійно з пропозиціями про внесення змін до умов кредитного договору не звертався, що свідчить про його згоду з усіма умовами спірного Кредитного договору. Підрахунок сукупної вартості кредиту не становить для позивача складності, оскільки сторонами договору чітко і зрозуміло обумовлено розмір кредиту, його відсоток, графік погашення кредиту та відповідальність за порушення виконання кредитних умов. За встановлених судом обставин, укладений між сторонами кредитний договір із додатковими угодами не суперечить нормам чинного на той час законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину; під час укладення кредитного договору позивачу було надано необхідну інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, тому правові підстави для висновків про введення відповідачем позивача в оману відсутні, а заявлені позивачем позовні вимоги є недоведеними та необґрунтованими. Такі висновки узгоджуються із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15. За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України від «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Враховуючи досліджені судом умови укладеного між сторонами кредитного договору, судом не встановлено істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, заподіяння шкоди споживачу та порушення принципу добросовісності. Оспорюваний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору. Підписанням оспорюваного кредитного договору без будь- яких застережень позичальник підтвердив, що обізнаний та погодився з усіма умовами такого договору. Передбаченим п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» правом протягом 14 календарних днів відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини позивач не скористався, не відмовився від його виконання, а тривалий час користувався кредитними коштами, що також свідчить про його згоду з умовами договору. Оспорюваним Кредитним договором, який укладений між сторонами передбачена інформація про умови кредитування, де зазначені перелік, розмір і база розрахунку всіх комісій банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, вартості всіх сукупних послуг, а також фінансових зобов`язань позичальника за кожним платіжним періодом, реальна процентна ставка, вид і предмет супутньої послуги, яка надається споживачу, обґрунтування вартості супутньої послуги. За таких обставин, відсутні правові підстави для визнання Кредитного договору недійсним, відповідно до положень ст. ст. 203, 215, 230 ЦК України, як укладеного унаслідок введення в оману позичальника з боку банку та положень ст. ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо нечесної підприємницької діяльності банку та несправедливих умов договору, оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договорів недійсними; позивач не довів введення його в оману під час укладення договору споживчого кредиту, оскільки перед його підписанням він мав можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно його підписала, умови договору були погоджені сторонами при його укладанні та визнані такими, що не є несправедливими. Не знайшло свого підтвердження і те, що зміст кредитного договору суперечить нормам Закону. Позивач не довів своїх позовних вимог, що є його процесуальним обов`язком (ст. ст. 81 ЦПК України). Разом з цим, Висновком експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 18.07.2017 року № 2281 встановлено, що в межах наявних матеріалів реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладення Кредитного договору не визначені. За результатами експертизи, встановлено, що на момент укладення Кредитного договору: реальна процентна ставка складає 13,76 % та є вищою від визначеною договором процентної ставки за користування кредитом; абсолютне значення подорожчання кредиту складає 60 839,62 долари США (а.с.95-111 т. 1). Однак, суд не бере до уваги вище вказаний Висновок експертизи, оскільки встановлені у ньому обставини (заниження банком реальної відсоткової ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту) самі по собі не можуть слугувати підставою для визнання недійсними оспорюваних правочинів. Саме до такого висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 21.03.2018 року у справі № 405/2823/15-ц. Посилання [PERSON] на те, що спірні договори укладені між сторонами з використанням Банком нечесної підприємницької практики та що позивача при укладенні вказаних договорів було введено в оману, є безпідставними та не доведеними. При укладенні спірних правочинів сторони погодили їх умови, а позивач, підписуючи вказані договори, засвідчив, що надана йому банком інформація є повною, доступною, достовірною. Питання про розірвання кредитного договору позичальник не порушував, виконував його умови та сплачував кредитні кошти, тобто фактично визнав умови договору. Відтак, суд відмовляє у задоволенні заявлених вимог повністю.

Outcome: dismissed