Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-29 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Відкритого акціонерного товариства «Інститут транспорту нафти» (далі відповідач) про визнання дій неправомірними, стягнення одноразової допомоги у зв'язку із стійкою втратою профпридатності у розмірі 9000грн., стягнення заборгованості з виплати відшкодування шкоди завданої каліцтвом з травня 1992 року по квітень 2014року у сумі 191716,81 грн., компенсації за несвоєчасне відшкодування шкоди у розмірі 135589.15 грн., встановлення щомісячного стягнення з відповідача 2006,06грн., починаючи з травня 2014року з подальшою індексацією та перерахуванням у випадках встановлених ст.29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату професійної працездатності» до передачі особової справи позивача до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві; стягнення з відповідача понесені витрати на операцію, яка виникла при виконанні службових обов'язків у сумі 156448,43 грн.; стягнення моральної шкоди у розмірі 50000грн., витрат на проведення судово-медичної експертизи та зобов'язання відповідача передати третій особі документи позивача. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 04.11.1983р. по 30.04.2009р. працювала в ПАТ «Інститут транспорту нафти» на різних посадах. Під час виконання трудових обов'язків за посадою, 06.12.1985р. позивач отримала каліцтво, у зв'язку з чим відповідачем було складено акт форми Н-1 про нещасний випадок. В подальшому, 15.05.1986р., позивач була визнана ВТЕК інвалідом другої групи , а при черговому повторному огляді 17.07.1991р. - інвалідом третьої групи безстроково з 01.07.1991р. Зазначає, що висновком МСЕК встановлено 50% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності безстроково у зв'язку з трудовим каліцтвом. В порушення вимог діючого законодавства відповідач сплачував відшкодування втраченого заробітку в розмірі 30 грн. на місяць, а з моменту звільнення, останній взагалі припинив будь-які виплати. Крім цього, у зв'язку і неможливістю проведення операції на території України, позивачка змушена була лікуватися за її межами. Проте відповідач не виплатив кошти на лікування, внаслідок чого позивачка змушена була оплачувати необхідну операцію за власні кошти. Такі дії відповідача завдають моральної шкоди позиваці, яку вона просить стягнути на свою користь у розмірі 50000грн. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог надавши письмові заперечення. Заперечення обґрунтовані тим, що позивачем пропущено строк позовної давності звернення до суду із даним позовом, оскільки первинна позовна заява з вимогами про перерахунок щомісячних виплат відшкодування втраченого заробітку була подана позивачем 18.03.2009р., а час за який позивач має право вимагати перерахунку таких щомісячних платежів не може перевищувати трьох років, які передували моменту звернення з такими вимогами, тобто з 03.2006р. по 12.2012р. Крім цього, як вбачається з матеріалів справи, МСЕК ніколи не визначав потреби позивача у проведенні операції. Згідно пояснень позивача операція та лікування було здійснене за його власної ініціативи. В той же час позивач не надав суду жодного документу, що свідчив би про проведення операції, тим більше у закордонній лікарні, як і не доведено позивачем факт заподіяння моральної шкоди. За таких обставин представник відповідача вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню У судовому засіданні представник третьої особи підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Крім цього зазначив, що відповідно до положень Закону України «П страхові тарифи на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що спричинили втрату працездатності», фонд сплачує страхові виплати та надає соціальні послуги працівникам, які потерпіли на виробництві до 01 квітня 2001року, з того часу коли відповідні підприємства передали в установленому порядку фонду документи, що підтверджують право цих працівників на такі страхові виплати та соціальні послуги. Потерпілі, документи яких не передані до фонду, продовжують отримувати належні виплати та соціальні послуги від свого роботодавця, Пенсійного фонду України та Фонду соціального страхування України. Оскільки відповідачем не передано фонду необхідні документи позивача то останній має право отримувати соціальні виплати від роботодавця до моменту передачі вказаних документів. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, представників відповідача, представника третьої особи, суд дійшов до наступного висновку. Згідно із ст. 456 ЦК України (1963року), що діяла у період ушкодження здоров'я позивачкою, у разі заподіяння громадянину каліцтва або іншого ушкодження здоров'ю, пов'язаних із виконанням ним трудових обов'язків, організація або громадянин, відповідальні за шкоду, зобов'язані відшкодувати потерпілому у повному розмірі втрачений заробіток, а також виплатити потерпілому одноразову допомогу. Відповідно до п.10 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, від 23 червня 1993 р. N 472 (чинної до 11.07.2001р.) розмір відшкодування втраченого потерпілим заробітку встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності і середньомісячного заробітку, який він мав до ушкодження здоров'я. Розмір одноразової допомоги потерпілому встановлюється колективним договором (угодою, трудовим договором). Якщо відповідно до медичного висновку потерпілому встановлена стійка втрата працездатності, одноразова допомога потерпілому має бути не менше суми, визначеної з розрахунку його середньомісячного заробітку за кожний процент втрати ним професійної працездатності. Стійкою втратою працездатності вважається будь-яка втрата професійної працездатності, що визначається органами медико-соціальної експертизи (МСЕК). Як вбачається з матеріалів справи, 06.12.1985р. з позивачкою стався нещасний випадок на виробництві про що складено акт про нещасний випадок за формою Н-1. Відповідно до статей 30, 40 Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" ступінь втрати працездатності потерпілим установлюється МСЕК за участю Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України і визначається у відсотках професійної працездатності, яку мав потерпілий до ушкодження здоров'я, а страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв'язку із страховим випадком, і цей строк встановлюється МСЕК. 15 травня 1986 року позивачка визнана ВТЕК інвалідом другої групи, а при черговому повторному огляді 17 липня 1991 року - інвалідом третьої групи безстроково з 01 липня 1991року. Згідно п.1 Правил відшкодування підприємствами, установами організаціями шкоди, спричиненої робочому і службовцю каліцтвом або іншим пошкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 03.07.1984р. № 690, організація звільняється від відшкодування шкоди, якщо доведено, що її завдано не з її вини. Доказом вини організації можуть служити: акт про нещасний випадок на виробництві; вирок, рішення суду, постанова прокурора, органу дізнання чи попереднього слідства; висновок технічного інспектора праці або інших посадових осіб (органів), які здійснюють контроль і нагляд за станом охорони праці та дотриманням законодавства про працю, про причини ушкодження здоров'я; медичний висновок про професійне захворювання; рішення про накладення адміністративного або дисциплінарного стягнення на винних осіб; постанова профспілкового комітету про відшкодування організацією бюджету державного соціального страхування витрат на виплату робітникові або службовцеві допомоги з тимчасової непрацездатності у зв'язку з трудовим каліцтвом; інші документи, а також показання свідків. Згідно п.6 вказаних правил ступінь втрати працездатності потерпілим визначається ВТЕК у відсотках, які встановлюються в залежності від втрати професійної працездатності внаслідок даного трудового каліцтва. Згідно п.7 правил розмір відшкодування збитку, пов'язаного з втратою потерпілим колишнього заробітку або зменшенням його у зв'язку з трудовим каліцтвом, визначається у відсотках до цього заробітку, відповідних ступеня втрати ним професійної працездатності. Відповідно до пунктів 9, 22, 28, 43 правил встановлено, що середньомісячний заробіток у зазначений період підлягає коригуванню на час встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності з урахуванням підвищення тарифних ставок, посадових окладів відповідних працівників виробничого підрозділу (дільниці, цеху)підприємства, де працював потерпілий до моменту ушкодження здоров'я, або індексації доходів відповідно до чинного законодавства Судом встановлено та не заперечується сторонами, що починаючи з січня 1992р. до 01.04.2009р. відповідач сплачував позивачу відшкодування втраченого заробітку в розмірі 30 грн. на місяць. Відмовляючи у перерахунку розміру відшкодування втраченого заробітку представник відповідача посилається на те, що постанова КМУ від 11.07.2001р. № 807 втратила чинність, а правовідносини які існують між сторонами регулюються Законом України «Про охорону праці» та Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності. Зокрема статтею 2 та п.3 Прикінцевих положень вказаного закону передбачено, що сфера дії цього закону розповсюджується і на осіб, які зазнали трудового каліцтва до набрання законом чинності, тобто до 01.04.2001р., а тому відшкодування шкоди позивачеві повинно здійснюватись Фондом соціального страхування від нещасних випадків. Разом з тим, відповідно до п.2 Постанови КМУ від 23.06.1993р. №т 472 «Про затвердження правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків» до створення Фонду соціального страхування від нещасних випадків і професійних захворювань виплата відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків здійснюється безпосередньо власником або уповноваженим ним органом Відповідно до п.3 Розділу ХІ Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» встановлено, що відшкодування шкоди, медична, професійна та соціальна реабілітація провадяться Фондом соціального страхування від нещасних випадків також зазначеним у статті 8 цього закону особам, які потерпіли до набрання ним чинності та мали право на зазначені страхові виплати і соціальні послуги. При цьому, відповідно до п.2 ст.7 прикінцевих положень цього закону встановлено, що Фонд соціального страхування сплачує страхові виплати та надає соціальні послуги працівникам (членам сімей), які потерпіли на виробництві до 1 квітня 2001 року, з того часу, коли відповідні підприємства передали в установленому порядку Фонду документи, що підтверджують право цих працівників (членів їх сімей) на такі страхові виплати та соціальні послуги, а бо коли таке право встановлено у судовому порядку. Потерпілі, документи яких не передані до Фонду, продовжують отримувати належні виплати та соціальні послуги від свого роботодавця, Пенсійного фонду України та Фонду соціального страхування України. При цьому кошти, виплачені потерпілому страхувальником, зараховуються Фондом у рахунок його страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, а між страховиками з інших видів страхування і Фондом в подальшому відбуваються відповідні розрахунки. Відповідно до ч.2 ст. 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» перерахування сум щомісячних страхових виплат провадиться також у разі зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плати у галузях національної економіки за даними центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики. Таке перерахування провадиться з 1 березня наступного року. При цьому визначена раніше сума щомісячної страхової виплати зменшенню не підлягає. Аналогічна норма міститься й у п.6.4.2 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 27 квітня 2007 року № 24 у якій передбачено перерахування розміру щомісячних страхових виплат у разі зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плати у галузях національної економіки. Щомісячні страхові виплати особам, які мають на це право, перераховуються з 1 березня на коефіцієнт підвищення страхових виплат, що встановлюється правлінням Фонду соціального страхування від нещасних випадків. Згідно з частиною першою статті 34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" сума щомісячної страхової виплати встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячного заробітку, що потерпілий мав до ушкодження здоров'я. У разі коли потерпілому одночасно із щомісячною страховою виплатою призначено пенсію по інвалідності у зв'язку з одним і тим самим нещасним випадком, їх сума не повинна перевищувати середньомісячний заробіток, який потерпілий мав до ушкодження здоров'я. Визначені раніше сума щомісячної страхової виплати та пенсія по інвалідності зменшенню не підлягають. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що протягом всього часу, відповідачем відшкодовувалася шкода позивачеві у розмірі 30 грн. на місяць з початку 2001року по квітень 2009рік. Ухвалою суду від 18.03.2011р. по справ призначено судово-економічну експертизу щодо визначення загального розміру відшкодування втраченого заробітку позивача в результаті нещасного випадку на виробництві, що підлягає стягненню із зазначенням щомісячного розміру відшкодування за період з 01.01.1992р. по 01.03.2011р. Згідно з висновком № 5154/11-19 від 13.09.2011р. з 01.01.1992р. відповідач повинний був здійснити перерахунок раніше визначеного розміру відшкодування шкоди виходячи з рівня середньої заробітної плати відповідних категорій працівників по підприємству, установі, організації за жовтень - грудень 1991року відповідно до вимог п.1 постанови КМУ № 391 від 31.12.1991р. «Про перерахунок розміру відшкодування шкоди заподіяної працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ними трудових обов'язків». Згідно з Роз'ясненнями про порядок перерахунку розміру відшкодування шкоди, заподіяної працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ними трудових обов'язків, затвердженими постановою Міністерства праці України від 16.04.1992р. № 25 для проведення на підприємстві перерахунку розмірів відшкодування шкоди, визначених до 1992р. обчислюється середньомісячний заробіток за 4 квартал (жовтень-грудень)1991р. для професії відповідного розряду, посади по виробничому підрозділу, де потерпілий працював до професійного захворювання чи трудового каліцтва, або береться період, за який вперше підраховувався середній заробіток. Перерахований розмір відшкодування шкоди, відповідно до постанов КМУ «Про здійснення першочергових заходів щодо забезпечення соціального захисту населення в умовах лібералізації цін» № 1 від 01.01.92р. та № 140 від 21.03.1992р. підприємства повинні були підвищити на 216 процентів. Таким чином, враховуючи вищевикладене заборгованість з відшкодування шкоди за період з травня 1992 року по листопад 2012 року складає 191716,81грн. З огляду на те, що позивачу своєчасно не буди виплачені суми відшкодування шкоди у відповідності до положень ст..34 Закону України «Про оплату праці» вказана сума підлягає коригуванню. При цьому порядок компенсації громадянам втрати частини доходу у зв'язку із порушенням стоків їх виплати передбачено Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати». Відповідно до ст.ст.1,2 вказаного закону підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Відповідно до ст.ст 3,4 вказаного закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. За таких обставин відповідач зобов'язаний виплатити позивачу заборгованість з виплати відшкодування шкоди завданої каліцтвом з урахуванням компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати. Щодо вимог про стягнення з відповідача вартості лікування, а саме витрат які були понесені позивачкою на операцію у розмірі 14880євро, суд приходить до висновку про їх задоволення виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи з 01 липня 1991 року висновком МСЕК позивачці встановлено 50 % втрати професійної працездатності та інвалідність безстроково у зв'язку з трудовим каліцтвом. Згідно довідки медичного центру Рамат Авив у період з 03.02.по 22.08.2008р. позивач знаходилась на стаціонарному лікуванні де їй було проведено операцію - ендопротезування суглобу. Вартість лікування за вказаний період склала 14880 євро та сплачено позивачкою у повному обсязі. Відповідач заперечуючи проти вартості проведеної операції, зазначає, що вказану операцію можливо було провести у лікувальних закладах України, при цьому вартість операції була б набагато меншою. З таких обставин, за клопотанням позивача, ухвалою суду від 18.03.2011р. призначено по справі судово-медичну експертизу. За проведення судово-медичної експертизи позивачем сплачено 4511,50грн. Згідно з висновком №»24/324 від 18.05.2012р. [PERSON] після подій транспортної травми в грудні 1985р. перенесла уламковий перелом тіла правої здухвинної кістки зі зміщенням. З метою усунення ускладнення, згідно медичних показів, позивач підлягала проведенню складного оперативного реконструктивного втручання з тотальним ендопротезуванням правого кульшового суглобу та подальшим курсом реабілітації. Вказані оперативні втручання на території України, могли бути виконані в лікувальних закладах України. При цьому судовими експертами зазначено, що за пацієнтом завжди залишається право вибору, де саме отримувати спеціалізовану медичну допомогу, виходячи з його внутрішніх переконань, міркувань та інших соціальних факторів. Суд звертає увагу, що листом від Державної служби України з лікарських засобів який залучено до матеріалів справи, повідомлено позивача про те, що ендопротези, які вживлені шляхом оперативного втручання [PERSON] про проведеній операції були сертифіковані на території України у 2010році. Крім цього у вказаному листі зазначено, що завезення в Україну та використання не зареєстрованих та не сертифікованих в Україні медичних приладів, обладнання, протезів тощо заборонено. почали завозити та використовувати на території України. З таких обставин, суд прийшов до висновку, що позовні вимог у цій частині також є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, яка зокрема полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також із врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником моральної шкоди працівнику проводиться, у разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життях. В ході судового розгляду представником позивача не надано належних та допустимих доказів щодо завдання останньому моральної шкоди з вини відповідача, як і не надано доказів, які б обґрунтовували розмір моральної шкоди яку просить стягнути позивач на свою користь у сумі 50000грн. При цьому посилання представників відповідача як на одну з підстав відмови у задоволенні позову. а саме застосування строків позовної давності до спірних правовідносин, судом до уваги не приймається з огляду на наступне. Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. З метою реалізації зазначеної норми законодавцем у п.3 ч.1 ст.268 ЦК України встановлено, що позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію. Крім цього, суд вважає за необхідне звернути увагу, що вище вказані виплати з 01.04.2001 року здійснюються третьою особою, після того як до останньої підприємством .у становою або організацією буде направлена належно оформлена справа потерпілого працівника. Проте, відповідач таку справу відносно позивача третій особі не направляв, що не оспорювалось учасниками процесу, а отже це ще раз підтверджує про довготривалість порушення прав позивача. Щодо вимоги позивача про зобов'язання відповідача нараховувати та стягувати на користь позивача відшкодування шкоди завданої трудовим каліцтвом у розмірі 2006грн, щомісяця, починаючи з травня 2014року до передачі особової справи позивача до Фонду Соціального страхування від нещасних випадків на виробництві тв. Професійних захворювань України, суд зазначає, що нормами ЦПК України не передбачено право особи звернутися з цивільним позовом до суду з вимогою захисту права на майбутнє, а відтак, такі вимоги не можуть бути предметом розгляду в суді. Крім цього, відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст.ст.57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial