Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

27.03.2015 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про стягнення грошових коштів, а також зобов'язання вчинити певні дії, мотивуючи його тим, що 31.10.2012 року між ним та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», в особі начальника відділу обслуговування індивідуальних клієнтів АТ «Укрексімбанк», було укладено Договір № 15011-9009 строкового банківського вкладу зі сплатою процентів після закінчення строку вкладу «Класичний». Згідно даного договору він вніс суму первинного розміру вкладу, яка становить 50 000, 00 доларів США. 08.10.2014 року він звернувся до банку з вимогою про повернення суми вкладу та нарахованих відсотків в повному обсязі. Банк належним чином умов договору не виконав у зв'язку з чим утворилася заборгованість. Просив суд стягнути заборгованість по сумі вкладу в розмірі 50 000,00 доларів США та процентів на вклад в розмірі 7 280, 06 доларів США, відсотки за користування чужими грошовими коштами в розмірі 1 905, 75 доларів США, суму інфляційних виплат в розмірі 7 984,84 доларів США, 3% річних в розмірі 649,70 доларів США 7 тис. грн. витрат на правову допомогу. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] за доручення [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити. Представник відповідача ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» за дорученням [PERSON] в задоволенні позовних вимог просив відмовити. Суд, заслухавши думку представника позивача [PERSON], представника відповідача [PERSON], вивчивши та дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 31.10.2014 року між [PERSON] та та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», в особі начальника відділу обслуговування індивідуальних клієнтів АТ «Укрексімбанк», було укладено Договір № 15011-9009 строкового банківського вкладу зі сплатою процентів після закінчення строку вкладу «Класичний» (а.с.9-10). Відповідно до п. 1.1. вищевказаного договору банк відкрив вкладнику депозитний рахунок № [NUMBER] для збереження коштів. На виконання вимог п.п. 2.4, 2.5 Договору строкового банківського вкладу «Класичний» [PERSON] на депозитний рахунок № [NUMBER] вніс суму первинного вкладу в розмірі 50 000,00 доларів США на строк 365 календарних днів з процентною ставкою 7,3 процентів річних. 08.10.2014 року [PERSON] звернувся до ПАТ «ДЕІБ України» з листом-вимогою про повернення суми вкладу та нарахованих процентів через касу банку, чим засвідчив намір припинити дію договору (а.с.13). Листом 04.11.2014 року з посиланням на постанову НБУ №540 від 09.08.2014 року «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ринку України» представник банку повідомив позивача про можливість повернення вкладу готівкою в іноземній валюті в межах до 15 000 грн. на добу в еквіваленті за офіційним курсом НБУ (а.с.14.). В зв'язку з чим залишок неповернутого внеску станом на день розгляд справи становить 50 000,00 доларів США. Крім того, відповідно до п.2 вищевказаного договору розмір процентної ставки за користування коштами становить 7,3% річних, що складає 7 280,06 доларів США. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною, 1,2 ст. 11 ЦПК України, визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідачем до суду заперечення на позовну заяву, докази чи письмові пояснення не подавалися. Суд, вирішуючи даний спір, керується та застосовує нормами Цивільного кодексу України, оскільки норми Цивільного кодексу України порівняно з Постановою НБУ мають вищу юридичну силу . Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначеного такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона, що прийняла від другої сторони ( вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку , встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка, якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Згідно ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу ( вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім випадків зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, як і встановлені договором. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання повинне виконуватися належним чином, згідно з умовами договору. Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов , визначених змістом зобов'язання. Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Статтею 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд, враховуючи вищевикладені обставини та приймаючи до уваги, що відповідач не повернув позивачу суми банківського вкладу та не виконав умови договорів, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а саме в частині стягнення суми внеску в розмірі 50 000,00 доларів США, 3% річних в сумі 649 долара 70 центів та 7 280,06 доларів США сума процентів на вклад, а всього:57 929, 76 доларів США. Вирішуючи позовну вимогу про стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами в розмірі 1 905,78 доларів США, приходжу до висновку, що в цій частині слід відмовити оскільки, відповідно до ст.536 ЦК України та п. 4.3 договору сторони визначили про розмір процентів на вклад у разі повернення банком вкладу на рахунок позивача за ставкою 0,05 процентів річних, а доводи позивача щодо застосування процентної ставки 8,8% річних ґрунтується на припущеннях, що за правилами ч.4 ст. 60 ЦПК України не допускається. Доказів невиконання банком умов п. 4.3 та п. 2.7 договору позивачем по справі не надано і суду таких обставин не доведено. Відповідно до ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» індексації внаслідок знецінення підлягає тільки грошова одиниця України. Іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Тому норми ч.2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, які поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, застосуванню до спірних відносин не підлягають. Тому в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача індексу інфляції в сумі 7 984,84 долари США слід відмовити. Вирішуючи позовну вимогу про відшкодування позивачу моральної шкоди, суд бере до уваги, що правовідносини між сторонами виникли з договорів про відкриття банківського рахунку та обслуговування платіжної картки. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає із її положень та у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Чинним законодавством України не передбачено можливості відшкодування моральної шкоди за невиконання чи неналежне виконання договору. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. Також частковому задоволенню підлягають і позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь [PERSON] судових витрат. Так, в позовній заяві позивач просить стягнути з банку на його користь 7 000, 00 грн. Однак ним не надано суду жодних доказів того, що на правову допомогу він витратив саме вказану суму. В судовому засіданні представник позивача надав квитанцію про сплату позивачем витрат на правову допомого в сумі 3 500,00 грн. Тому суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу в розмірі 3 500 грн. Також з відповідача відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню на користь держави 3 654 грн. судового збору.

Outcome: partial