Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

[PERSON] , від імені якого діє адвокат Сливінський Олексій Анатолійович, звернувся до суду з позовом до Рожнівської сільської ради об?єднаної територіальної громади Косівського району Івано-Франківської області про поновлення пропущеного строку, визнання протиправним та скасування рішення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку. Позовні вимоги [PERSON] мотивує тим, що з 03 січня 2019 року на підставі наказу №1А від 03.01.2019 року, він працював на посаді директор комунального підприємства «Рожнівська ОТГ». 05.06.2020 року ним було подано заяву про надання щорічної основної відпустки тривалістю 24 календарні дні з 09 червня 2020 року, яка була прийнята Рожнівською сільською радою ОТГ 05 червня 2020 року і зареєстрована під №107. Далі, 12 червня 2020 року ним було подано заяву про звільнення із займаної посади за станом здоров`я з 30 червня 2020 року, яка була прийнята відповідачем 12 червня 2020 року, і зареєстрована під №111 . З 16 червня 2020 року він перебував у щорічній основній відпустці, під час якої з 23 по 26 червня 2020 року та з 30 червня по 03 липня 2020 року перебував на лікарняному. Рішенням Рожнівської сільської ради від 30 червня 2020 року №4-23/2020, його було звільнено з посади директора комунального підприємства "Рожнівська ОТГ" з 30 червня 2020 року за власним бажанням. Вважає, що роботодавцем було порушено його право на працю, а саме: відповідач не надав йому щорічну основну відпустку в строк зазначений у його заяві, і таку відпустку надав лише після написання ним заяви на звільнення. Тобто, роботодавець фактично змусив його подати заяву на звільнення за власним бажанням, а також звільнив його в період перебування останнього на лікарняному, не надавши можливість відкликати подану ним раніше заяву про звільнення. При цьому, таке незаконне його звільнення мало негативний вплив на стан його здоров?я та призвело до необхідності лікуватися, а також принизило його честь, гідність і ділову репутацію серед колег та односельців, порушило нормальні життєві зв?язки. Тобто, завдало моральної шкоди, яку він оцінює в розмірі 50 000 грн. В зв?язку із цим просить поновити строк звернення до суду з позовом, визнати протиправним та скасувати рішення Рожнівської сільської ради ОТГ про його звільнення від 30.06.2020 року №4-23/2020, а також стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи від 30.06.2020 року, моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. та понесені ним судові витрати. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з наведених у позові підстав та просять їх задоволити в повному обсязі. Представник Рожнівської сільської ради ОТГ, сільський голова Радиш С.В. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнає повністю, мотивуючи тим, що у своїй заяві від 05.06.2020 року позивач сам просив надати йому відпустку з 15.06.2020 року, що і було зроблено розпорядженням №112-р, з яким [PERSON] ознайомився особисто під розписку. Незважаючи на подання позивачем 12.06.2020 заяви про звільнення, йому було надано щорічну відпустку та звільнення не проводилося певний час навіть після подання ним такої заяви із зазначенням дати звільнення 30.06.2020 року. Тому, доводи позивача про те, що відповідач змусив подати позивача заяву про звільнення не відповідає дійсності та фактичним обставинам. Позивач зазначив, що не мав можливості відкликати заяву про звільнення, проте із 13.06.2020 по 30.06.2020 не повідомляв роботодавця жодним чином, ні усно, ні шляхом електронного листування, ні письмово про відкликання своєї заяви. В період із 27.06.2020 по 29.06.2020 року [PERSON] згідно поданих ним же документів із позовною заявою ( і як ствердив у п.1.5 заяви по суті спору) не перебував на лікарняному. 29.06.2020 року, у понеділок, знову не повідомив в будь-який спосіб про відкликання заяви про звільнення. Тому, його твердження про те, що він не мав можливості відкликати заяву про звільнення невірне, та не підтверджене відповідними доказами. Вважає, що роботодавцем дотримано вимоги щодо строків звільнення за заявою працівника після отримання відповідної заяви [PERSON] і вимоги щодо сплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. В зв?язку із цим просить відмовити у позові у зв?язку із безпідставністю та пропуском строків позовної давності, а також стягнути з позивача понесені відповідачем судові витрати. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] та адвокат Беньковський В.А. позовні вимоги не визнали повністю з наведених у відзиві на позов підстав та просять в позові відмовити. Вислухавши сторони, їх представників, свідків, та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задоволити частково з наступних підстав. У відповідності до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно вимог ст.ст.15-16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (ст.4 КЗпП України). Фундаментальні правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці передбачено Кодексом законів про працю України, який регулює трудові відносини всіх працівників. Як видно із копії трудової книжки [PERSON] , його було прийнято на роботу з 04.01.2019 року на посаду директора Комунального підприємства «Рожнівська ОТГ» наказом №1-А від 03.01.2019р. (зворотній бік а.с.18). Рішенням ХХІІІ сесії 7 демократичного скликання від 30.06.2020р. за №4-23/2020, позивача було звільнено із займаної посади з 30.06.2020 року відповідно до ст.38 КЗпП (за власним бажанням) (а.с.19). Однак, позивач оспорює правомірність свого звільнення, та наголошує, що роботодавець примусив його написати таку заяву (про звільнення за власним бажанням). Перш, ніж розглядати заявлені [PERSON] позовні вимоги по суті, суд вважає за доцільне вирішити питання щодо поновлення чи не поновлення пропущеного позивачем строку для подання позовної заяви, оскільки відповідач у відзиві просить відмовити в позові [PERSON] в тому числі, і з підстав пропуску ним строку звернення до суду. Нормами статті 233 КЗпП передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як видно із копії статусу відстеження поштового відправлення, позивач отримав розпорядження про звільнення 14.07.2020 року (зворотній бік а.с.25), а з позовом до Косівського районного суду звернувся 27.08.2020 року. Проте, суд звертає увагу, що позивач дійсно пропустив місячний строк звернення до суду з цим позовом, однак це відбулося з поважних причин, оскільки цьому передувала вчасна подача ним аналогічного позову в порядку адміністративного судочинства (адміністративний позов ним було подано до окружного адміністративного суду 10.08.2020 року), у відкритті провадження по якому йому було відмовлено та рекомендовано звертатись до суду в порядку цивільного судочинства (а.с.26-27). А тому, позивачу слід поновити пропущений ним строк для звернення до суду з вказаним позовом. Далі, вирішуючи вимогу про визнання протиправним та скасування рішення Рожнівської сільської ради ОТГ про звільнення позивача з посади директора комунального підприємства «Рожнівське ОТГ», суд виходив з наступного. Як видно із матеріалів справи, [PERSON] , 05.06.2020 року подав голові Рожнівської сільської ради ОТГ заяву про надання йому основної щорічної відпустки тривалістю 24 календарних дні з 09 червня 2020 року за період роботи з 04.01.2019 року по 03.01.2020 року, яку згідно штампу, було зареєстровано 05.06.2020 року за №107 (а.с.20). Після цього, 12.06.2020 року подав заяву про звільнення його із займаної посади за станом здоров?я з 30 червня 2020 року, яка була зареєстрована 12.06.2020 року за №111 (зворотній бік а.с.20). Згідно Розпорядження голови Рожнівської сільської ради ОТГ №112-р від 12.06.2020 року «Про відпустку [PERSON] » - позивачу було надано основну щорічну відпустку тривалістю 24 календарних дні з 15 червня 2020 року по 09 липня 2020 року. До роботи позивач мав приступити 10.07.2020 року (а.с.46). Проте, перебуваючи у відпустці, [PERSON] , двічі перебував на лікарняному, а саме: з 23 по 26 червня 2020 року та з 30 червня по 03 липня 2020 року, що стверджується копіями листків непрацездатності виданими КНП «Кутська міська лікарня» (а.с.23). Однак, не зважаючи на перебування позивача у відпустці, його рішенням ХХІІІ сесії 7 демократичного скликання від 30.06.2020р. за №4-23/2020, всупереч вимог ч.3 ст. 40 КЗпП, було звільнено із займаної посади з 30.06.2020 року відповідно до ст.38 КЗпП (за власним бажанням) (а.с.19). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] (начальник відділу кадрів) дала показання, що заява позивача від 05 червня 2020 року про відпустку попала до неї 15 червня 2020 року, в зв?язку із чим вона повідомила [PERSON] , що йому не може бути надана відпустка з 09 червня 2020 року, а може щонайшвидше, лише з 15 червня 2020 року. В зв?язку із цим, попросила його прийти і переписати заяву, він погодився, але переписувати заяву так і не приходив, і вона підготувала відповідний наказ (розпорядження) про надання позивачу відпустки з 15.06.2020 року на підставі його заяви від 05.06.2020р. (а.с.46). З 09 червня по 14 червня позивач працював і вона бачила його на роботі. Заяву про звільнення вона отримала уже разом із рішенням сесії від 30.06.2020. Після чого видала розпорядження і повідомила [PERSON] про це в телефонному режимі, попросивши прийти забрати трудову книжку, та надіславши на його адресу 01 липня 2020 року розпорядження про звільнення рекомендованим листом. При спілкуванні із [PERSON] , з приводу поданої ним заяви про звільнення він жодних висловлювань щодо тиску на нього з цього приводу не давав. Тобто, рішення звільнитись з роботи було його особистим і добровільним. Свідок [PERSON] , яка працювала бухгалтером комунального підприємства, а після звільнення позивача виконувала, і на даний час виконує обов?язки директора підприємства, дала суду показання, що [PERSON] повинен був здавати звіт по виконаній роботі комунального підприємства за перше півріччя 2020 року на сесії Рожнівської сільської ради ОТГ, яка мала відбутися 30 червня 2020 року. Проте, із його слів при їх бесіді, він роботу не виконав і, не бажаючи звітувати перед депутатами 30.06.2020 року, спочатку написав заяву на відпустку, а потім подав заяву на звільнення за власним бажанням. 30.06.2020 року на сесії Рожнівської сільської ради ОТГ замість директора підприємства [PERSON] із звітом виступала вона. Депутати були незадоволені роботою комунального підприємства, зокрема, до вказаної дати слід було навести порядок на сільських цвинтарях, що зроблено не було. І беручи до уваги заяву позивача про звільнення, вони рішенням сесії звільнили його із займаної посади з 30.06.2020 року. Про те, що позивач перебував на лікарняному на той час нікому відомо не було. Депутат ради [PERSON] особисто в її присутності дзвонив позивачу, але той не відповідав. Обидва листки непрацездатності позивач приніс на початку липня, точної дати не пам?ятає. Жодних негативних висловлювань з приводу його звільнення він не виявляв. Тобто, своє звільнення сприйняв як вже очікуваний результат. Таким чином, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження вказані у позові твердження позивача щодо тиску на нього з боку інших осіб, який спонукав його написати заяву на звільнення з посади за власним бажанням. Натомість, з показань допитаних судом свідків видно, що позивач, бажаючи уникнути негативних наслідків, які на його думку, могли наступити саме 30 червня 2020 року, лише під тиском свого внутрішнього сумління, заздалегідь вирішив їх уникнути, написавши спочатку заяву на відпустку, а потім, і на звільнення за власним бажанням, вказавши у заяві точну дату свого бажаного звільнення - 30 червня 2020 року. Проте, задовольнивши таку заяву позивача, та звільнивши його з займаної посади саме 30.06.2020 року, роботодавцем було порушено його право на працю, закріплене чинним законодавством. А саме, підстави припинення трудового договору передбачені статтею 36 КЗпП. Зокрема, однією із підстав припинення трудового договору відповідно до цієї статті, крім іншого, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39). Так, статтею 38 КЗпП передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Водночас, зважаючи на правовий статус роботодавця та працівника, до вказаних правовідносин слід також застосовувати і вимоги спеціального законодавства, а саме, вимоги Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі Закону). Зокрема, згідно п.32 ст. 26 Закону, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: створення у разі необхідності органів і служб для забезпечення здійснення з іншими суб`єктами комунальної власності спільних проектів або спільного фінансування (утримання) комунальних підприємств, установ та організацій, визначення повноважень цих органів (служб). Також, пункт 11 цієї статті Закону передбачає, що до компетенції сільських, селищних, міських рад належить заслуховування звітів постійних комісій, керівників виконавчих органів ради та посадових осіб, яких вона призначає або затверджує. А відповідно до п.10 ч.4 ст.42 Закону, сільський, селищний, міський голова призначає на посади та звільняє з посад керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, крім випадків, передбачених частиною другою статті 21 Закону України "Про культуру". Із пояснень Рожнівського сільського голови [PERSON] , в судовому засіданні було встановлено, що згідно рішення сільської ради ОТГ було створено комунальне підприємство «Рожнівська ОТГ». Директором цього підприємства було призначено [PERSON] , якого в подальшому, рішенням сесії Рожнівської сільської ради від 30.03.2020 року та згідно розпорядження голови Рожнівської с/ради №36-к від 30.06.2020 року, було звільнено із займаної посади за власним бажанням з 30.06.2020 року. Тобто, з урахуванням вимог чинного законодавства про працю, ані сільська рада, ані сільський голова не мали права звільнити позивача в період його перебування в основній щорічній відпустці, під час якої він також двічі перебував на лікарняному. Зокрема, судом встановлено, що позивач подав заяву на звільнення 12.06.2020 року, яка була зареєстрована в сільській раді того ж дня. В такому випадку, двотижневий термін протягом якого [PERSON] мав право відкликати свою заяву завершувався 26.06.2020 року, тобто датою, яка передувала даті його бажаного (і в подальшому фактичного) звільнення. Однак, на час спливу передбаченого законом двотижневого строку на відкликання заяви, позивач перебував у основній черговій відпустці за відпрацьований період роботи, і його, в силу вимог ч.3 ст.40 КЗпП, у будь якому випадку не мали права звільнити (навіть за власним бажанням), оскільки згідно з Рішенням Конституційного Суду № 6-р(II)/2019 від 04.09.2019 року, положення частини третьої статті 40 Кодексу є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини (а значить і на відносини при звільненні за власним бажанням із зазначенням точної дати звільнення). Тобто, вихід позивача на роботу 10.07.2020 року (п?ятниця), як передбачено розпорядженням голови сільської ради означав би відкликання раніше поданої ним заяви про звільнення. В судовому засіданні свідок [PERSON] крім іншого, також ствердила, що позивач на початку липня, з понеділка (першого понеділка липня було 6 число), точної дати не пам?ятає, приніс обидва листки непрацездатності та подав їх їй, як бухгалтеру. Щодо продовження чи перенесення йому відпустки, або приступлення ним до роботи, висловлювань з його сторони не було. Так само не було і фактичного приступлення позивачем до роботи 10.07.2020 року. Таким чином судом точно встановлено, що позивач на той час думку щодо свого звільнення не змінив, бажав цього, і був згідний із таким звільненням. Проте, при вирішенні цього спору, судом також враховуються існуючі правові позиції Верховного Суду з цих питань. Зокрема, згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 року (справа №205/4196/18, провадження №14-670цс19), Велика Палата відступила від попередніх висновків Верховного Суду України, та визначила, що у разі порушення гарантії передбаченої ч.3 ст.40 КЗпП (а спір стосувався звільнення працівника за п.8 ст.36 КЗпП (підстави передбачені контрактом) в період його перебування на лікарняному), негативні наслідки слід усувати шляхом зміни дати звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності (відпустки). Тобто, в даному випадку, хоч і було дотримано і двотижневий термін на відкликання позивачем своєї заяви про звільнення, і його вимогу про звільнення саме з 30 червня 2020 року, і погоджено на сесії сільської ради, однак звільнення все одно відбулося із порушенням закону. При цьому, для усунення вказаного порушення слід також врахувати ще один нюанс: визначити в такому випадку дату звільнення позивача. А тут, суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 року (справа №712/9213/18, провадження №14-108цс20), в якому Велика Палата відступила від попередніх висновків Касаційного суду (адміністративного і цивільного) у складі Верховного Суду та Верховного Суду України, і дійшла висновку, що продовження щорічної відпустки у разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку під час відпустки, погодження із власником або уповноваженим ним органом не потребує. У своїй постанові Велика Палата зазначила наступне: «Велика Палата Верховного Суду вважає, що продовження щорічної відпустки в разі тимчасової непрацездатності працівника, що настала під час відпустки, відбувається автоматично, є обов`язком роботодавця, для виконання якого йому достатньо отримати від працівника повідомлення про тимчасову непрацездатність, засвідчену у встановленому порядку (тобто про наявність листа непрацездатності), незалежно від того, чи подав працівник відповідну заяву. Відсутність заяви від працівника щодо продовження відпустки не може скасувати законодавчо встановлений обов`язок роботодавця продовжити відпустку на дні тимчасової непрацездатності, а тим більше не може бути вирішальною підставою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення за прогул без поважних причин. Аналізуючи вказані обставини, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що працівник, який належним чином повідомив роботодавця про волевиявлення щодо продовження відпустки на період, що йде безпосередньо за днем припинення тимчасової непрацездатності, про наявність листка непрацездатності чи надав останньому листок непрацездатності, скористався своїм правом щодо продовження щорічної відпустки. У разі відсутності у роботодавця можливості продовжити відпустку він може скористатися правом відкликання працівника з відпустки, якщо для цього існують законодавчо встановлені підстави». У вказаній постанові, Велика Палата відступила від попередніх правових висновків, згідно яких при продовженні щорічної відпустки у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю найманий працівник зобов`язаний подати заяву про продовження відпустки та продовжувати перебувати у відпустці лише після надання згоди на це роботодавця. А така згода має бути виражена у відповідному наказі, який повинен бути доведений до відома найманого працівника. Велика Палата вказала, що суди звузили права найманого працівника і поклали на нього обов`язки у вигляді звернення до роботодавця про продовження відпустки з письмовою заявою та невиправдано розширили права роботодавця на обов`язкове погодження на продовження відпустки, що не відповідає як вимогам статті 80 КЗпП України, так і статті 11 Закону № 504/96-ВР. Такі обмеження прав найманого працівника та розширення прав роботодавця не ґрунтуються на вимогах закону, не є необхідними у демократичному суспільстві та порушують баланс інтересів сторін трудових правовідносин. Отже, з урахуванням вищенаведених підстав, та висловлених Верховним Судом правових позицій, суд приходить до переконання щодо відсутності підстав для поновлення позивача на займаній (до звільнення) посаді, оскільки його звільнення відповідало його волевиявленню. Однак, таке звільнення відбулося всупереч вимог трудового законодавства (під час перебування особи у відпустці). А саме, рішенням Рожнівської сільської ради ОТГ від 30.06.2020 року, сільська рада юридично надала дозвіл на звільнення посадової особи підзвітного їй підприємства з 30.06.2020 року. Але фактично позивача було звільнено розпорядженням голови сільської ради №36-к від 30.06.2020 року (що входить в його обов?язки передбачені ст.42 Закону) на підставі, власне, заяви [PERSON] і оскаржуваного рішення сільської ради. Тобто, саме розпорядження сільського голови слід було б оскаржувати, яке і мало б відповідати загальним вимогам трудового законодавства. Отже, оскільки звільнення позивача відбулося всупереч вимог трудового законодавства (під час перебування особи у відпустці), суд вважає за доцільне, без скасування рішення Рожнівської сільської ради ОТГ- змінити дату такого звільнення з урахуванням днів тимчасової непрацездатності позивача. На лікарняному, позивач перебував вісім днів: двічі по чотири дні (з 23 по 26 червня включно та з 30 червня по 03 липня включно). Як передбачено ст. 3 Закону України «Про відпустки», за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. Проаналізувавши, та взявши до уваги вищенаведені правові висновки Верховного Суду для мотивації та обґрунтування судового рішення при вирішенні аналогічних позовних вимог у цій справі, а також врахувавши положення вимог трудового законодавства, суд вважає, що днем звільнення в цьому випадку слід визначити саме останній день відпустки з врахуванням днів тимчасової непрацездатності позивача. А саме, згідно розпорядження голови Рожнівської сільської ради ОТГ від 12.06.2020 року №112-р, приступити до роботи після відпустки позивач повинен був 10.07.2020 року. Проте, за час своєї відпустки позивач двічі перебував на лікарняному по чотири дні, що разом становить вісім днів. Отже, починаючи з 10 липня слід дорахувати вісім днів перебування позивача на лікарняному, і останнім днем відпустки, в такому випадку є 17.07.2020 року (п?ятниця), яким і необхідно замінити дату звільнення 30.06.2020 року. На підставі наведеного ст.15, 16 ЦК України, ст. ст. 26, 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст. 3, 11 ЗУ «Про відпустки», ст.ст. 36, 38, 40, 78, 80 КЗпП України та

Outcome: partial