Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

12.10.2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами, якими просить суд визнати за нею як за спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька [PERSON], померлого 13.05.2015 року, на: житловий будинок з надвірними та господарськими спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Саф`яни, вул. Шкільна, №15-а; земельну ділянку площею 0,0929 га, яка знаходиться по вул. Шкільна, №15-а в с. Саф`яни Ізмаїльського району Одеської області, наданої для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 5122085900:02:001:0067; земельну ділянку площею 0,85 гектарів, яка розташована на території Сафянської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, переданої для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5122085900:01:002:0289; грошовий внесок, що знаходиться у ПАТ «КБ «ПриватБанк» на розрахунковому рахунку №26352624967946. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що державним нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у звязку із тим, що відсутній документ, що посвідчує право власності на спадкове майно на імя спадкодавця [PERSON], який був би зареєстрований у встановленому законом порядку. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача, сповіщений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, надав до суду письмову заяву про визнання позову та розгляд справи без його участі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши покази свідка, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення позивача та представника позивача, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно запису в погосподарській книзі виконавчого комітету Сафянської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області за № 13, [PERSON] належить на праві особистої власності житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Саф`яни, вул. Шкільна, №15-а, що підтверджено довідкою, наданою виконавчим комітетом Сафянської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області від 17.05.2016 року за № 987. Згідно технічної документації, виготовленої КП «Ізмаїльське МБТІ» у листопаді 2014 року, по вул. Шкільна № 15-а в с. Саф`яни Ізмаїльського району Одеської області розташований житловий будинок. Згідно відповіді КП «Ізмаїльське МБТІ» від 21.11.2016р. №1785 згідно матеріалів інвентарної справи на обєкт нерухомості по вул. Шкільна, №15-а в с. Саф`яни Ізмаїльського району Одеської області власником є [PERSON] на підставі довідки виконкому Сафянської сільської ради №1836 від 18.11.2014р. Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №629451, виданий 18.12.2009 року Сафянською сільською радою Ізмаїльського району Одеської області, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010952101514, власником земельної ділянки площею 0,0929 га, яка знаходиться по вул. Шкільна, №15-а в с. Саф`яни Ізмаїльського району Одеської області, наданої для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 5122085900:02:001:0067, являється [PERSON]. Згідно Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯБ №902146, виданий 15.05.2006 року Ізмаїльською райдержадміністрацією, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №01.06.521.00188, власником земельної ділянки площею 0,85 гектарів, яка розташована на території Сафянської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, переданої для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5122085900:01:002:0289, являється [PERSON]. Вказане також вбачається із листа відділу Держгеокадастру в Ізмаїльському районі Одеської області від 15.11.2016р. №9-1514-0.12-3776/2-16 Згідно довідки ПАТ «КБ «ПриватБанк» за №20.1.0.0.0/7-20161114/3892 від 14.11.2016р. [PERSON] належать грошові кошти на рахунку 26352624967946 у сумі 4027,18грн. Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до свідоцтва про смерть серії 1-ЖД № 419393 від 18.05.2015 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, [PERSON] помер 13.05.2015 року. Після смерті [PERSON] згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить: житловий будинок з надвірними та господарськими спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Саф`яни, вул. Шкільна, №15-а; земельна ділянка площею 0,0929 га, яка знаходиться по вул. Шкільна, №15-а в с. Саф`яни Ізмаїльського району Одеської області, надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 5122085900:02:001:0067; земельна ділянка площею 0,85 гектарів, яка розташована на території Сафянської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, передана для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5122085900:01:002:0289; грошові кошти, що знаходяться у ПАТ «КБ «ПриватБанк» на рахунку 26352624967946. За життя спадкодавець заповіту не залишав, що підтверджено Витягом зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №42038326 від 06.11.2016 року, згідно якого інформація про заповіт, складений та посвідчений від імені [PERSON], відсутня. Спадкоємцями за законом першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України після смерті [PERSON] являються: його дружина [PERSON] та доньки: позивач та [PERSON]. Осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині після смерті [PERSON] відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає. Дружина спадкодавця [PERSON] та дочка [PERSON] в установлений законом шестимісячний строк відмовилися від прийняття спадщини на користь позивача, про що надали відповідні заяви до Ізмаїльської державної нотаріальної контори, що підтверджується копіями відповідних заяв, наявних у матеріалах справи. Судом встановлено, що позивач [PERSON] спадщину після смерті батька прийняла фактично, оскільки на день смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, постійно проживала та була зареєстрована зі спадкодавцем за однією адресою, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Сафянської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області від 17.05.2016 року за № 987, та в установлений законом шестимісячний строк від прийняття спадщини не відмовилася. На звернення позивача до державного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, письмовою відповіддю державного нотаріуса Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області [PERSON] за № 1682/02-14 від 01.10.2016 року, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у звязку із тим, що відповідно до пункту 4.15 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року №296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за №282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. Документ, що посвідчую право власності на спадковий житловий будинок на імя спадкодавця [PERSON], який був би зареєстрований у встановленому законом порядку, відсутній. Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як встановлено судом, спадкове майно, на яке позивач просить визнати право власності на законних підставах належало спадкодавцю. Як зазначено у [PERSON] спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.3.3, за змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками N 32 та N 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. У період чинності Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, що затверджена Міністерством комунального господарства Українського РСР 31 січня 1966 року, державна реєстрація нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] спадщину після померлого [PERSON] прийняла фактично, оскільки на день смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, проживала та була зареєстрована зі спадкодавцем за однією адресою, осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині після смерті [PERSON] немає, інші спадкоємці за законом першої черги [PERSON], [PERSON] у встановлений законом строк відмовилася від прийняття спадщини на користь позивача, з огляду на встановлене позивач обґрунтовано вимагає визнання за нею права власності на спадкову власність. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved