Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

26.08.2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з цим позовом та просив постановити судове рішення, яким\~ стягнути з відповідача на його користь невиплачену йому заробітну плату на момент його звільнення тобто на 19 червня 2020 року та середній заробіток за весь час затримки розрахування з ним до дня фактичного розрахування, також просить стягнути з відповідача на його користь 1\~500,00 грн. за надання йому правової допомоги адвокатом при оформленні позовної заяви. Позивач посилається на те, що він з 2011 року працював в СВК «Криничне», а з 01.10.2019 року на посаді пекаря. 19 червня 2020 року його було звільнено за власним бажанням, але при звільненні йому не було надано розрахунку по його заробітній платі і цей розрахунок не здійснено до даного моменту. За його підрахунками заборгованість по заробітній платі складає 20\~700,00 грн. Позивач вважає, що порушено його трудове право, тому звернувся до суду з цім позовом. Ухвалою суду від 01.09.2020 року по справі було відкрите загальне позовне провадження та призначено до підготовчого провадження. 14.12.2020 року позивач надав заяву про уточнення позовних вимог (а.с.39) та просить стягнути з відповідача на його користь: - невиплачену йому заробітну плату на момент його звільнення тобто на 19 червня 2020 року у розмірі 15\~700,00 грн.; - середній заробіток за весь час затримки розрахування, тобто за 6 місяців на загальну суму 22\~538,28 грн. Ухвалою суду від 22.12.2020 року підготовче провадження закрите, а справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти ухвалення заочного рішення (а.с.31). Представник відповідача Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Криничне", до суду не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином шляхом надіслання судової повістки-виклику на юридичну адресу, причину неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву до суду не подав, тому суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України за відсутності заперечень до того позивача. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 15 ЦК України\~ кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ч.3\~ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1\~ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, відповідно до ч.1\~ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вирішуючи справу по суті, суд виходить із того, що\~Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у ст.43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Щодо стягнення заборгованості по заробітної платні. Будь-який трудовий договір між працівником та роботодавцем передбачає, що працівник виконує певну роботу, яка визначена цим договором, а роботодавець забезпечує йому умови праці, необхідні для виконання роботи, та виплачує заробітну плату, розмір якої визначається угодою сторін (ст. 21 КЗпП України). Однак така угода обмежується державою в частині нижньої межі оплати праці адже чинне законодавство не допускає (навіть за взаємною згодою працівника та роботодавця) можливості встановлення оплати праці нижче мінімального розміру заробітної плати. Законодавче встановлення розміру мінімальної заробітної плати є важливим дійовим методом державного регулювання заробітної плати, що забезпечує її мінімально прийнятну величину та служить базою для оплати праці найменш кваліфікованого працівника. Розмір встановленого державою МЗП залежить від рівня добробуту суспільства та здійснюваної соціальної політики. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 40 Бюджетного кодексу України розмір МЗП визначається законом про Державний бюджет України на відповідний рік. Офіційне визначення терміну «мінімальна заробітна плата» в Україні законодавчо закріплене у ст. 95 КЗпП та ст. 3 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 р. № 108/95-ВР. Так, відповідно до статті 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. Стаття 3-1 Закону України «Про оплату праці» передбачає, що розмір заробітної плати працівника за повністю виконану місячну (годинну) норму праці не може бути нижчим за розмір мінімальної заробітної плати. При обчисленні розміру заробітної плати працівника для забезпечення її мінімального розміру не враховуються доплати за роботу в несприятливих умовах праці та підвищеного ризику для здоров`я, за роботу в нічний та надурочний час, роз`їзний характер робіт, премії до святкових і ювілейних дат. Якщо нарахована заробітна плата працівника, який виконав місячну норму праці, є нижчою за законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, роботодавець проводить доплату до рівня мінімальної заробітної плати, яка виплачується щомісячно одночасно з виплатою заробітної плати. Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами. Місячна МЗП прив`язана до фіксованої кількості робочих годин і розраховується за роботу в нормальних умовах при виконанні встановленої норми праці. Відповідно до ст. 50 КЗпП України нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. При відрядній оплаті праці згідно зі ст. 90 КЗпП розцінки визначаються виходячи з установлених розрядів роботи, тарифних ставок (окладів) і норм виробітку (норм часу). Відрядна розцінка визначається шляхом ділення погодинної (денної) тарифної ставки, яка відповідає розряду роботи, що виконується, на погодинну (денну) норму виробітку. Відрядна розцінка може бути визначена також шляхом множення погодинної (денної) тарифної ставки, яка відповідає розряду роботи, що виконується, на встановлену норму часу в годинах або днях. На підприємствах для працівників, які працюють з місячними окладами, має дотримуватись як мінімальна державна гарантія мінімальна місячна заробітна плата, а для працівників з погодинною оплатою (годинними тарифними ставками) мінімальна заробітна плата в погодинному розмірі. В пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що необхідно враховувати, що норми і гарантії оплати праці, визначені законодавством для працівників підприємств, установ, організацій усіх форм власності, є мінімальними державними гарантіями і тому при договірному регулюванні вони не можуть бути погіршені. Йдеться як про мінімальний розмір заробітної плати, так і про норми оплати праці, зокрема за час простою. Так, судом встановлено, що відповідно до трудової книжки [NUMBER] [PERSON] 01 жовтня 2019 року прийнятий на роботу пекарем в Сільськогосподарський виробничий кооператив «Криничне», про що видано наказ № 36 від 01.10.2019 року, в подальшому 19.06.2020 року він звільнений за власним бажанням, про що видано наказ №21 від 19.06.2020 року (а.с.10, 38). Відповідач надав до суду довідки про заробітну плату нараховану [PERSON] за період з жовтня 2019 року по травень 2020 року (а.с.36, 37), з яких вбачається, що нарахована за цей період заробітна плата склала 12\~525,00 грн. + 25\~786,98 грн. = 38\~311,98 грн. Але з цих довідок не зрозуміло відрахування (військовий збір, ПДФО, соціальні пільги) входять до нарахованої заробітної плати чи ні, також в довідці є колонка «отримано», але суду не зрозуміло, що це за суми та чому сума «отримано» за 2019 рік перевищує нараховану заробітну плату. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, пояснень з цього приводу не надав, тому суд бере до уваги з довідок тільки інформацію щодо нарахованої заробітної плати. Інших доказів отримання позивачем заробітної плати відповідачем надано не було, тому суд вважає за можливим стягнути з відповідача суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, яку зазначив позивач в своєї заяві про уточнення позовних вимог, а саме 15\~700,00 грн. Тому ці позовні вимоги суд вважає обґрунтованими та підлягаючими задоволенню та стягує з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітної платі в сумі 15\~700,00 грн. Щодо стягнення суми за несвоєчасний розрахунок. Стаття 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Стаття 117 цього кодексу передбачає відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Оскільки при розгляді справи встановлено, що при звільненні працівника були порушені вимоги ст.ст. 116, 117 КЗпП України, своєчасно не проведено розрахунок та відповідачем не доведено відсутність його вини у цьому, то відповідно до ст. 117 КЗпП України позивач має право вимагати виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1, є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законам України «Про оплату праці», а позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем до 27.05.2019 року, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Як роз`яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Середньоденна заробітна плата складає: 11\~586,98 ( заробітна плата за останні два місяці)/40 робочі дні (останніх двох місяців) = 289,67 гривень х 140 (робочі дні з дня звільнення по день ухвалення рішення) = 40\~553,80 грн., тому в даному випадку, суд вважає за можливим стягнути суму середнього заробітку відповідно до заяви про уточнення вимог від 14.1.2020 року, а саме 22\~538,28 грн. Щодо стягнення судових витрат. Судові витрати, відповідно\~до ст. 141 ЦПК України, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Так при зверненні до суду позивач повинен був сплатити судовий збір в розмірі 840,80 грн, тому з відповідача повинен бути стягнений судовий збір в цьому розмірі. Щодо вимог про стягнення 1\~500 грн. за надання позивачу правової допомоги адвокатом при оформленні позовної заяви, позивачем не надано жодного доказу цього. А в заяві про уточнення позовних вимог взагалі не зазначено таку вимогу. \~ \~ \~ \~На підставі\~викладеного,\~

Outcome: approved