Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом і просить визнати право власності [PERSON] на 1/2 частину Квартири [ADDRESS] у порядку спадкування після смерті [PERSON]. При цьому позивач посилається на те, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 22.08.1996 року, квартира [ADDRESS] належить у рівних частках: [PERSON] (матері позивача) та [PERSON] (двоюрідної бабусі позивача, тобто рідній сестрі її матері). У 1999 році померла [PERSON]. Оскільки мати позивача продовжувала проживати у квартирі (та була зареєстрована в квартирі зі своєю тіткою на момент тіткіної смерті), вона прийняла спадщину від своєї тітки "за фактом". Так, [PERSON] не мала інших найближчих родичів, ніж мати позивача. Мати позивача після смерті своєї тітки залишилася проживати у тій же самій квартирі, користувалася нею, сплачувала комунальні платежі за всю квартиру, робила ремонтні роботу та інше. Позивач вважає, що таким чином, її мати ([PERSON]) за правом представлення є спадкоємцем за своєю тіткою ([PERSON]) та фактично вважається прийнявшей спадщину за нею. Незважаючи на це, за час свого життя [PERSON] не оформила право власності на фактично успадковану ? частину квартири та, відповідно, не отримала свідоцтво про право власності. [INFO] року померла [PERSON], [INFO] (свідоцтво про смерть серія [NUMBER] від 19 лютого 2015 року). Позивач, як єдина спадкоємиця за законом першої черги успадкувала ? частину квартири [ADDRESS], доказом чого є свідоцтво про право на спадщину за законом, що видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левенець Т.П. 17 вересня 2015 року (реєстровий номер 146), а також відповідна відмітка на зворотньому боці свідоцтва про право власності на житло. Однак, на момент звернення до суду позивач оформити право власності на ? частину квартири (що належала її матері за правом фактичного спадкування) не може, через відсутність оформлення спадщини належним чином її матір'ю. До того ж з таким оформленням е погоджується відповідач. Позивач в судове засідання не з'явилася, надала заяву, якою вимоги підтримала, просила задовольнити, закінчити розгляд справи за її відсутності. Відповідач в суд не з'явився, надав заяву, якою позов визнав повністю, не заперечував проти задоволення позову, просив закінчити розгляд справи за його відсутності. Суд, проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 22.08.1996 року, квартира [ADDRESS] належить у рівних частках: [PERSON] (матері позивача) та [PERSON] (двоюрідної бабусі позивача, тобто рідній сестрі її матері). У 1999 році померла [PERSON]. Оскільки мати позивача продовжувала проживати у квартирі (та була зареєстрована в квартирі зі своєю тіткою на момент тіткіної смерті), вона прийняла спадщину від своєї тітки "за фактом". Так, [PERSON] не мала інших найближчих родичів, ніж мати позивача. Мати позивача після смерті своєї тітки залишилася проживати у тій же самій квартирі, користувалася нею, сплачувала комунальні платежі за всю квартиру, робила ремонтні роботу та інше. Позивач вважає, що таким чином, її мати ([PERSON]) за правом представлення є спадкоємцем за своєю тіткою ([PERSON]) та фактично вважається прийнявшей спадщину за нею. Незважаючи на це, за час свого життя [PERSON] не оформила право власності на фактично успадковану ? частину квартири та, відповідно, не отримала свідоцтво про право власності. [INFO] року померла [PERSON], [INFO] (свідоцтво про смерть серія [NUMBER] від 19 лютого 2015 року). Позивач, як єдина спадкоємиця за законом першої черги успадкувала ? частину квартири [ADDRESS], доказом чого є свідоцтво про право на спадщину за законом, що видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левенець Т.П. 17 вересня 2015 року (реєстровий номер 146), а також відповідна відмітка на зворотньому боці свідоцтва про право власності на житло. Однак, на момент звернення до суду позивач оформити право власності на ? частину квартири (що належала її матері за правом фактичного спадкування) не може, через відсутність оформлення спадщини належним чином її матір'ю. До того ж з таким оформленням е погоджується відповідач. Відповідно до ст. 530 ЦК УССР від 1963 року, При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Однак, на момент смерті тітки позивача, її бабуся вже померла. Це сталося ще у 1941 році. Цивільний кодекс УССР від 1963 року прямо не надає можливості успадкувати майно матері позивача після своєї тітки, оскільки не містить норм про право представлення для спадкоємців другої черги. Натомість у відповідності до ст. 529 ЦК УССР від 1963 року право представлення існує для спадкоємців першої черги, а саме: При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Суд вважає, що у цьому випадку має застосовується положення про аналогію закону, у зв'язку із чим встановлює правомірність спадкування матір'ю позивача частини квартири, що належала її тітці. У відповідності із ст. 549 ЦК УССР від 1963 року, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Мати позивача після смерті своєї тітки залишилася проживати у тій же самій квартирі, користувалася нею, сплачувала комунальні платежі за всю квартиру, робила ремонтні роботу та інше. Таким чином, мати позивача - [PERSON] за правом представлення є спадкоємцем за своєю тіткою [PERSON] та фактично вважається прийнявшей спадщину за нею. Згідно з підпунктом 4.12 пункту 4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 282/20595, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі документів, що підтверджують право власності. За положеннями п.7 ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав на нерухоме майно проводиться на підставі особистої заяви власника майна. Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-ІV, однією із підстав державної реєстрації прав на нерухоме майно є рішення судів, що набрали законної сили, оскільки визнання права власності на нерухоме майно є прерогативою суду. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно вимог п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права на спадкове майно. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Таким чином, суд робить висновок, що здійснення державної реєстрації за померлою особою суперечить чинному законодавству, а відсутність такої реєстрації перешкоджає оформленню спадщини позивачем, порушене право позивача підлягає захисту. На підставі наведеного та

Outcome: approved