Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: виконавчий комітет Ужгородської міської ради в особі органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому про позбавлення батьківських прав. Позов мотивує тим, що з 03 листопада 2007 року вона [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 24.11.2014 року шлюб між нею [PERSON] та відповідачем [PERSON] було розірвано, малолітніх дітей залишено проживати разом з [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на її користь аліменти на утримання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 400 грн. щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину. Позивач зазначає, що вихованням дітей займається вона, що підтверджується характеристикою дирекції багатопрофільного ліцею «Інтелект» м. Ужгород, батько жодного разу протягом всього періоду перебування дітей в закладі не відвідував батьківські збори та не цікавиться фізичним та духовним розвитком дітей. Періодичні візити батька закінчуються скандалом в присутності дітей, що негативно впливає на їх емоційний стан. Позивач вказує, що гр. [PERSON] , який є батьком малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , не виконує свої батьківські обов`язки, не приймає жодної участі у житті дітей, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, не переймається їх долею та потребами, не виявляє бажання спілкуватися з ними та не приймає участь у їх вихованні, а також не надає матеріальну допомогу на утримання дітей. На думку позивача вказане свідчить про те, що батько малолітніх дітей ухилився від їх виховання. Окрім цього, позивач посилається на висновок органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому від 10.12.2018 року за № 609/34-34 відповідно до якого виконавчий комітет Ужгородської міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав громадянина [PERSON] відносно малолітніх [PERSON] та [PERSON] . Позивач вказує на те, що на даний момент вона проживає в громадянському шлюбі з іншим чоловіком, який забезпечує її та її дітей матеріально, піклується про їх фізичних та духовний розвиток та бажає їх усиновити. Посилаючись на викладене, на дані висновку органу опіки та піклування № 609/34-34 від 10.12.2018 року, яким визнано за доцільне позбавити батьківських прав відповідача [PERSON] відносно малолітніх [PERSON] та [PERSON] ,зважаючи на те, що з моменту припинення шлюбних відносин, відповідач матеріально позивачу та їх дітям не допомагає, участі у їх вихованні не приймає, ухиляється від свого обов`язку щодо утримання дітей, а відтак просить суд позбавити батьківських прав громадянина [PERSON] , [INFO] відносно малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] 27.01.2020 року представник відповідача подала до суду відзив на позовну заяву відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову. Відзив обгрунтовує тим, що відповідач заперечує проти позбавлення його батьківських прав та стверджує , що приймає участь в утриманні дітей та надає матеріальну допомогу на їх утримання, купляє дітям необхідний одяг. Також вважає, що позбавлення його батьківських прав, відноситься до крайньої міри відповідальності. Щодо висновку органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав вважає, що даний висновок є недостатньо обгрунтований, а тому не може бути беззаперечним доказом для підтвердження факту ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Також просить врахувати, що такий висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду. У судове засідання позивач не зявилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив суд їх задовольнити, з підстав наведених у позовній заяві. Звернув увагу на наявність заборгованості у відповідача перед позивачем по сплаті аліментів на утримання дітей. Відповідач в судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, посилаючись на обставини викладені у відзиві. Наголосила на тому, що відповідач стверджує, що позивач по справі вивезла їх спільних дітей за межі України і він не має можливості з ними зустрічатись, спілкуватись. Звернула увагу суду на те, що відповідач не працює, знаходиться у пошуках роботи. Просила відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Ужгородської міської ради - Шатров В.В. в судове засідання не зявився, надав суду заяву відповідно до якої просив суд розглянути справу у його відсутності. Проти прийняття заочного рішення не заперечує. 01.07.2019 року представником позивача подано до суду клопотання про зміну прізвища позивача після реєстрації шлюбу 13.09.2019 року представником відповідача подано до суду заяву про ознайомлення з матеріалами справи. 27.01.2020 року представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву. 27.02.2020 року представником позивача подано до суду заяву про приєднання до матеріалів справи доказів. 07.04.2020 року представником органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому подано до суду клопотання про проведення судового засідання у його відсутності. 29.03.2021 року представником відповідача подано до суду заяву про проведення розгляду справи у її відсутності. В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії: 07.03.2019 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду суддею Бенца К.К. прийнято справу № 308/14368/18 до свого провадження та відкрито провадження по справі. 14.09.2020 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Бенца К.К. закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті. Заслухавши вступне слово представника позивача та представника відповідача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власноїініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Фактичні обставини справи: Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 03.11.2007 року. За час шлюбу у подружжя народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER] виданого 26.02.2016 року повторно відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Ужгородському пайону реєстраційної служби УМРУЮ у Закарпатській області та, [PERSON] , [INFO] , відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER] виданого 04.06.2014 року повторно відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Ужгородському пайону реєстраційної служби УМРУЮ у Закарпатській області. ( а.с. 7,8) У свідоцтві про народження [PERSON] , [INFO] , її батьком значиться [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . У свідоцтві про народження [PERSON] , [INFO] , його батьком значиться [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 24.11.2014 року шлюб між [PERSON] та відповідачем [PERSON] було розірвано. Даним судовим рішенням визначено місце проживання дітей разом з [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 400,00 грн. щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину. (а.с. 9-10) Предметом розгляду органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради було питання виконання [PERSON] батьківських обов`язків щодо малолітніх дітей : [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 609/34-34 від 10.12.2018 року, враховуючи інтереси малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити батьківських прав гр. [PERSON] відносно малолітніх дітей : [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до розрахунку заборговності по аліментах від 26.02.2020 року № 13-46594222/20 згідно виконавчого листа № 308/7355/14 від 10.12.2014 року , заборгованість по виконавчому листу № 308/7355/14 від 10.12.2014 року станом на 01.03.2020 року складає 76 525,24 грн. ( а.с. 66-67) Судом встановлено, що позивач [PERSON] 17.12.2018 року уклала шлюб з [PERSON] у Республіці Польща, Воєводство Опольське, та після реєстрації шлюбу змінила прізвище на [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER] від 17.12.2018 року. ( а.с.33-36) Нормативно-правове обґрунтування : Правовідносини між сторонами випливають із норм Сімейного Кодексу України. Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 СК України (частина перша статті 121 СК України). Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини (частина перша статті 122 СК України). Походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану (частина перша статті 126 СК України). Законодавством передбачено певні обов`язки батьків щодо їх дитини, а також вимогу ухвалювати судові рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, інших осіб. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» контакт з дитиною - це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці…». Зокрема відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватись з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти , готувати її до самостійного життя. Розірвання шлюбу між батьками, проживання одного з них окремо від дитини, не впливає на об`єм їх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на особу, яка не виконує батьківських обов`язків. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (частини перша та друга статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини є підставою передбаченою п.2 ч. 1 ст. 164 СК України позбавлення батьківських прав. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення поновлення батьківських прав", особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК України. Ухилення від виконання батьківських обов`язків має місце тоді, коли батьки не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовими рішеннями, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до ч.8, ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. За змістом ст.18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за вихо-вання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Також у своїй практиці, зокрема у справі «М.С. проти України» Європейський суд з прав людини наголосив, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Суд не може погодитися з висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 609/34-34 від 10.12.2018 року, згідно якого було визнано за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , та зазначає , що висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України). Крім того вказаний висновок не містить в собі відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування [PERSON] своїми обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав. Надані позивачем до суду докази не свідчать про злісне ухилення відповідача від виховання дітей, свідоме нехтування ним батьківськими обов`язками, його винну поведінку щодо дітей. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 23 квітня 2020 року у справі №420/1075/17. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Не може й свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по утриманню дітей факт стягнення з [PERSON] на користь позивача аліментів на утримання дітей, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 23 квітня 2020 року у справі №420/1075/17. Отже, доводи позивача про наявність заборгованості по аліментам як на підставу для позбавлення відповідача батьківських прав відносно дітей , з врахуванням правової позиції Верховного Суду у справі №420/1075/17 не заслуговують на увагу. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав, свідчить про його інтерес до дитини. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19. Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач посилається на те, що позивач спільно з дітьми виїхала за межі України, що перешкоджає йому у спілкуванні з дітьми. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 17.12.2018 року уклала шлюб з [PERSON] у Республіці Польща, Воєводство Опольське, та після реєстрації шлюбу змінила прізвище на [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER] від 17.12.2018 року. ( а.с.33-36) Отже, суд зазначає, що позивач проживає за межами території України, даний факт позивачем не оспорюється, що об`єктивно ускладнює спілкування відповідача з дітьми та участь у вихованні дітей. Ухвалюючи рішення у даній справі, суд враховує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків, які б могли бути законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно дітей, позивачем не надано. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що батько дітей проти позбавлення батьківських прав заперечує, а наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дітей батьківських прав, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. Отже, з наданих позивачем доказів не вбачається наявність підстав передбачених ст. 164 СК України, а тому застосування до відповідача такого виняткового заходу як позбавлення батьківських прав суд вважає недоцільним, оскільки винної поведінки відповідача відносно дітей доведено не було. На підставі наведеного та те, що судом встановлена відсутність свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також наявність конфлікту між колишнім подружжям, які не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільних дітей , зважаючи на те, що батько дітей проти позбавлення батьківських прав заперечує, надані позивачем до суду докази не свідчать про злісне ухилення відповідача від виховання дітей, свідоме нехтування ним батьківськими обов`язками, його винну поведінку щодо дітей, а тому суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому про позбавлення батьківських прав. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст.81ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що вимоги позову є не обгрунтованими і до задоволення не підлягають з підстав та мотивів викладених вище. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Щодо розподілу судових витрат Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати покладаються на позивача. Оскільки в позові відмовлено, підстав для присудження на користь позивача з відповідача судових витрат суд не вбачає.

Outcome: dismissed