Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-16 00:00:00

17.04.2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Вознесенської районної державної адміністрації Миколаївської області про визнання права на земельну ділянку (пай) та зобов'язання видати сертифікат на земельну ділянку (пай). Позовні вимоги обгрунтовує тим, що з 17.05.1983 року по 16.04.1987 рік, та з 14.06.1990 року по 16.12.1995 рік працювала в колгоспі ім. Димитрова ( в подальшому КСП «Білоусівське») Вознесенського району Миколаївської області, відповідно була прийнята в члени СПСО, однак коли в 1995 році проходило розпаювання земель її не внесли в списки осіб, що мали право на отримання земельного паю, тому не отримала сертифікат на право на земельну частку( пай). Посилаючись на те, що вона пропустила строк звернення до суду з поважних причин, так як була введена в оману керівництвом КСП «Білоусівське», що вже всі землі розпайовані і вільних земель вже немає, а також є інвалідом ІІ групи, що змушувало її постійно лікуватися. Враховуючи вищевикладене просила поновити строк на звернення до суду із даним позовом, визнати за нею право на земельну частку ( пай) розміром 8,12 умовних кадастрових гектарів в порядку розпаювання земель КСП «Білоусівське» Вознесенського району Миколаївської області та зобов'язати Вознесенську РДА оформити на її ім'я сертифікат на земельну частку ( пай) відповідного розміру в межах території Білоусівської сільської ради. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, в судовому засіданні її представник - [PERSON] позов підтримав, просив задовольнити в повному обсязі, зазначив, що у 2001-2002 роках неодноразово зверталася до керівництва КСП «Білоусівське», але отримувала відмови і тільки в кінці 2013 року дізналася про наявність земель запасу в межах території Білоусівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області. Представник відповідачки вказує, що [PERSON] має другу групу інвалідності, так як хворіє на цукровий діабет, гіпертонію, онкозахворювання, перенесла кілька операцій, постійно погано почувається, що в цілому позбавило її можливості протягом передбаченого законом строку звернутися до суду за захистом своїх прав, тому просить визнати зазначені причини поважними та поновити строк звернення до суду і задовольнити позов, оскільки відповідач проти вимог позивачки не заперечує, а в межах території Білоусівської сільської ради є не витребувані паї площею 160 га ріллі. Представник відповідача Вознесенської райдержадміністрації Миколаївської області в судове засідання не з'явився, суду надав заяву про розгляд справи без його участі, не заперечував проти задоволення позову. Суд, вислухавши пояснення свідка [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, вважає що позов не підлягає задоволенню зважаючи на наступне. Згідно наданої суду копії трудової книжки [PERSON] у 17.05.1983 році прийнята в члени колгоспу ім. Димитрова в якості телятниці, де працювала до 16.04.1987 року, в подальшому з 14.06.1990 року по 18.12.1995 року працювала продавцем ларька ( а.с. 6-7). Відповідно до зазначеної трудової книжки Колективне сільськогосподарське підприємство «Білоусівське» Вознесенського району Миколаївської області є правонаступником колгоспу імені Димитрова. З матеріалів справи вбачається, що Державний акт на право колективної власності на землю МК № 10 від 29.11.1995 року, за реєстровим № 1, виданий для ведення сільськогосподарського виробництва на 4617,6 га. землі, колективному сільськогосподарському підприємству «Білоусівське» на підставі рішення Білоусівської сільської ради від 22.11.1995 року за № 3 ( а.с. 30-31). Відповідно до інформації управління Держземагенства у Вознесенському районі Миколаївської області від 16.04.2014 року [PERSON] включена до списку доданого до державного акту на право колективної власності на землю КСП «Білоусівське» (а.с.4), що також підтверджується списками, доданими до зазначеного Державного акту, де позивачка зазначена під порядковим номером 77 ( а.с. 35-37). Питання розпаювання земель сільськогосподарських підприємств до прийняття Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 року були врегульовані Указом Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям » № 720/95 від 8 серпня 1995 року. Пунктом 1 вказаного Указу Президента України встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Відповідно до п. 2 Указу право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Отже, право громадян, як співвласників колективної власності на землю, набувається з дня видачі в установленому порядку державного акту. Частиною першою статті 15 ЦК України, статтею 3 ЦПК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права лише в разі його порушення. Частиною другою статті 9 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" розподіл земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) у межах одного сільськогосподарського підприємства проводиться за згодою не менш як двох третин власників земельних часток (паїв), а за відсутності шляхом жеребкування. Зазначеною нормою закону передбачено проведення розподілу земельних ділянок виключно власниками паїв (співвласників земельних ділянок), будь які інші організації не мають права здійснювати розподіл земельних ділянок, які знаходяться у співвласності членів КСП. Статтею 12 ЗК України визначено повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, до яких належать, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу, інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок та інші. Пунктом 12 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України визначено, що до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. 4617.6 га. земельної ділянки(пай), виділені для ведення сільськогосподарського виробництва в колективному сільськогосподарському підприємству «Білоусівське». Відповідно до інформації сільського голови Білоусівської сільської ради Вознесенського району від 05.06.2014 року за № 79/04-08 в межах території сільської ради земель запасу немає, але є не витребувані паї площею 160 га ріллі ( а.с. 47.) Таким чином, частина земель зарезервованих в спеціальному земельному фонді в тому числі і за позивачем, є в наявності. Розмір земельної частки (паю) членів КСП «Білоусівське» Вознесенського району району Миколаївської області, відповідно до довідки управління Держземагенства у Вознесенському районі Миколаївської області від 16.04.2014 року за № 89415-31, становить 8.12 умовних кадастрових гектарів (а.с. 4). Наведені обставини, свідчать про порушення земельних прав позивача щодо відновлення права на земельну частку (пай). Відносно обраного позивачем способу відновлення такого права, як покладення зобов'язання на Вознесенської РДА, оформити (видати ) на його ім'я відповідний сертифікат належить відмовити, оскільки діючим на даний час законодавством видача вказаного сертифікату не передбачена. Проте відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. За захистом свого порушеного права позивач звернувся більше ніж через вісімнадцять років (звернення до суду - квітень 2014 року) після надання підприємству Державного акту та складання до нього списку осіб, що мають право на земельний пай, тобто ним пропущено встановлений ст. 71 ЦК УРСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, строк позовної давності. При цьому перебіг цього строку починається з 1995 року (ст. 257 ЦК України), оскільки, як зазначив позивач вона знала про те, що є членом колгоспу, тобто дізналася про порушення свого права, оскільки зверталася з приводу оформлення документів на земельну частку (пай) до керівництва ще у 1998-1999 роках. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка працює в Білоусівській амбулаторії медсестрою, пояснила, що [PERSON] постійно хворіє з 1985 року, а починаючи з 1995 року стан її значно погіршився, оскільки має кілька хронічних захворювань, постійно викликає лікаря та швидку допомогу через тяжкий перебіг та кризові стани цукрового діабету, гіпертонії, онкозахворювання. Судом встановлено, що [PERSON] є інвалідом другої групи загального захворювання з 08.09.2000 року та перебуває на «Д» обліку з 1996 року, що підтверджується також Довідкою МСЕК № 003270 та довідкою головного лікаря Вознесенського районного центру первинної медико-санітарної допомоги від 16.06.2014 року ( а.с.8-9, 23). В силу ч 4 ст. 267 ЦК України сплив строк позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Згідно роз'яснень, що надані в пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк звернення з позовом порушено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Стан здоров'я позивачки на даний час значно погіршився у порівнянні із дев'яностими роками минулого століття, але позивачка знайшла можливість звернутись до суду (подати позов через свого представника, який також приймав участь при розгляді справи в суді). Виходячи з викладеного та враховуючи, що [PERSON] та її представник не надали суду належних доказів поважності причин такого тривалого пропуску, встановленого законом строку для захисту свого порушеного права, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити саме з цих підстав.

Outcome: dismissed