Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-22 00:00:00

15.04.2017 через відділення поштового зв'язку [PERSON] звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом до Державного підприємства «Зал офіційних делегацій» (ДП «ЗОД»), в якому з урахуванням уточнення позовних вимог в частині розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу на дату завершення судового розгляду, просила: - визнати її звільнення 17.03.2017 року із посади економіста з договірних питань та претензійних робіт Державного підприємства «Зал офіційних делегацій» на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України незаконним; - визнати незаконним та скасувати наказ Державного підприємства «Зал офіційних делегацій» №98/к (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 17.03.2017 року; - поновити її на роботі в Державному підприємстві «Зал офіційних делегацій»; - стягнути із Державного підприємства «Зал офіційних делегацій» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі - 68249,95 грн. ; - стягнути із Державного підприємства «Зал офіційних делегацій» на її користь моральну шкоду в розмірі - 10000,00 грн. (а.с.1-6, 113-114). Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 18 серпня 2014 року вона перебувала з відповідачем в трудових відносинах, працювала на посаді економіста з договірних питань та претензійних робіт в Державному підприємстві Зал офіційних делегацій». 06 січня 2017 року її було ознайомлено з наказом в.о. директора ДП «Зал офіційних делегацій» від 06.01.2017 року № 21/к «Про скорочення посади економіста з договірних питань та претензійної роботи», за змістом якого посаду, на якій працювала позивач було скорочено у зв'язку з введенням в дію нового штатного розпису, затвердженого 30 грудня 2016 року, введеного в дію 03 січня 2017 року. На її скаргу до Державного управління справами, вона отримала відповідь ДП «ЗОД», згідно з якою підставою для її скорочення було приведення назв посад у відповідність до Класифікатора професій ДК 003:2010, а саме у ньому відсутня її посада економіст з договірних питань та претензійних робіт, а є наявна посада економіста з договірних та претензійних робіт, а також роз'яснено, що з метою оптимізації організаційної структури підприємства немає необхідності залишати цю посаду, яка дублює функціональні обов'язки юридичної та бухгалтерської служби. Позивач зазначає, що через два місяці після ознайомлення з наказом про скорочення, вона намагалась дізнатись у керівництва ДП «ЗОД» дату, з якої вона повинна бути звільнена, так як жодного повідомлення в якому її було попереджено про визначену дату звільнення не отримувала. Не отримавши відповіді від відповідача, з метою підготовки необхідних документів для становлення на облік в центрі зайнятості, вона подала 06.03.2017 року до ДП «ЗОД» заяву в якій просила видати копію необхідних для цього документів. Позивач також стверджує, що, дуже хвилюючись з приводу ситуації, що склалась, 07 березня 2017 року, знаходячись на своєму робочому місці, вона відчула себе погано і була вимушена звернутись за допомогою до лікарів. 17 березня 2017 року, повернувшись до роботи, позивачу стало відомо, що наказом від 17 березня 2017 року №98/к вона була звільнена із займаної посади у зв'язку зі скороченням посади за п.1 ст.40 КЗпП України. Своє звільнення вважає незаконним, посилаючись на те, що новим штатним розкладом ДП «ЗОД» від 30.12.2016 року було передбачено не лише скорочення її посади, а й введення до структури робітників підприємства декількох нових посад працівників економічного спрямування, і відповідач мав можливість перевести мене на іншу роботу в межах її професії та кваліфікації, проте свідомо знехтував таким обов'язком. чим допустив порушення ч.3 ст.40 та ч.3 ст.492 КЗпП України. В порушення вимог ст.42 КЗпП України відповідачем порушене її переважне право на залишення на роботі, зазначає, що на момент її звільнення на вказані нові посади були прийняті нові працівники. Вважає, що реальної зміни в організації виробництва і праці на підприємстві не відбулось, а всі дії були направлені виключно на протиправне звільнення її із займаної посади. Позивач зазначає, що відповідно до вимог ст.235 КЗпП України при прийнятті рішення про поновлення на роботі має бути стягнутий середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім того, звільнення без законної підстави завдало позивачу моральних страждань та потребує додаткових зусиль для організації свого життя, а також внаслідок чого погіршився стан його здоров'я, завдану моральну шкоду вона оцінює у 10000,00 грн. В судовому засіданні позивач та її представник повністю підтримали позовні вимоги та викладені в позовній заяві обставини, вважають, що вони знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Згідно з письмовими запереченнями, поданими представником відповідача до суду від 11.07.2017 (а.с.67-71), представник просив в задоволенні позову відмовити, по суті позову зазначив, що з метою додержання порядку вивільнення позивача, 06.01.2017 року було винесено наказ № 21/к «Про скорочення посади економіста з договірних питань та претензійної роботи». У пункті 2 даного наказу, «Інспектору з кадрів [PERSON], вручити економісту з договірних питань та претензійної роботи [PERSON], персональне попередження під розпис про скорочення її посади». Зазначено, що виконання наказу та вручення його копії підтверджується розпискою позивача від 06.01.2017 року. Разом з тим позивачу було повідомлено, що, на підставі статті 49-2 КЗпП України, відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Також зазначає, що з 06 січня 2017 року, позивач із заявою про зайняття іншої посади (виконання іншої роботи) на тому самому підприємстві, в установі, організації не зверталась, натомість 06.03.2017 року, позивач звернулась із заявою з проханням її звільнити у зв'язку із скороченням посади та надати певний перелік документів. Зазначено, що на вимогу позивача було підготовлено наказ від 07.03.2017 року за №71/к про припинення трудового договору, але виявилось що позивач [PERSON] відсутня на робочому місці та з 07 березня 2017 року тимчасово непрацездатна. З метою не допущення порушення прав позивача, наказ було скасовано наказом № 97 від 17.03.2017 року, одразу як на підприємство надійшов лист непрацездатності [PERSON] Представник відповідача зазначає, що наказом № 98/к від 17 березня 2017 року про припинення трудового договору [PERSON] було звільнено та ознайомлено з даним наказом під підпис, після чого позивач покинула територію підприємства, не зважаючи на те, що згідно чинного законодавства, день звільнення є останнім робочим днем. Також зазначено, що посилання позивача на нібито моральні страждання не підкріплені жодними доказами. Крім того, в судовому засіданні представники відповідача позов не визнали з підстав, наведених у письмових запереченнях, також стверджували, що звільнення позивача відбулось з урахуванням поданої позивачем заяви від 06.03.2017 року, в якій вона просила звільнити її за скороченням штату, та яку вона в той же день порвала, та додатково пояснили, що 06.01.2017 після ознайомлення із наказом про скорочення посади, на якій працювала позивач, їй було запропоновано іншу посаду менеджера систем якості, від якої вона відмовилась. Також зазначено, що на підтвердження цих обставин на підприємстві були складені акти, які подані суду. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи, надані суду документи, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а вимоги щодо стягнення коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON], [INFO], з 18 серпня 2014 року по 17 березня 2017 року включно працювала на посаді економіста з договірних питань та претензійних робіт у державному підприємстві «Зал офіційних делегацій», що підтверджується даними її трудової книжки, а також наказами про прийняття на роботу №124р від 18 серпня 2014 року, та про звільнення з роботи №98/к від 17 березня 2017 року (а.с. 7,14,43-48). Встановлено, що 30 грудня 2016 року в.о. директора ДП «ЗОД» Мамедовим Н.Т. було затверджено штатний розпис на 2017 рік Державного підприємства «Зал офіційних делегацій», погоджений керівником державного управління справами Куцик І.М. 03 січня 2017 року (а.с.57). За змістом вказаного штатного розпису була виключена посада економіста з договірних питань та претензійних робіт економічно-правового сектору, на якій працювала позивач. А також у порівнянні зі штатним розписом зі змінами, які були введені в дію з 25 березня 2014 року (а.с.56), встановлено, що в ДП «ЗОД» замість фінансово-економічного відділу (2 одиниці - завідувач сектору, бухгалтер), економічно-правового сектору (2 одиниці - завідувач сектору, економіст з договірних та претензійних робіт) було створено : відділ бухгалтерського обліку та звітності (9 одиниць - головний бухгалтер, заступник головного бухгалтера, провідний бухгалтер, 3 бухгалтери, провідний економіст, економіст, економіст з праці). Суд звертає увагу, що затвердженим 30.12.2016 штатним розписом було передбачено збільшення штату зі 160 до 165 штатних одиниць (а.с.56,57). Також встановлено, що наказом в.о. директора ДП «Зал офіційних делегацій» Мамедова Н.Т. від 06.01.2017 №21/к «Про скорочення посади економіста з договірних питань та претензійної роботи» відповідно до штатного розпису Державного підприємства «Зал офіційних делегацій», затвердженого 30 грудня 2016 року та погодженого 03 січня 2017 року державним управлінням справами, яке введено в дію наказом від 03 січня 2017 року, скорочено посаду економіста з договірних питань та претензійної роботи на Державному підприємстві «Зал офіційних делегацій» (п.1 наказу) (а.с.8). За змістом п.2 наказу інспектору Власюк І..Ю. наказано вручити економісту з договірних питань та претензійної роботи [PERSON] персональне попередження під розпис про скорочення її посади (а.с.8) Доказів вручення позивачу такого персонального попередження про наступне вивільнення суду надано не було. Встановлено, що наказом (розпорядження) №71/к від 07 березня 2017 року в.о. директора ДП «ЗОД» Мамедов Н.Т. наказав звільнити [PERSON] фінансово-економічний відділ економіст з договірних питань та претензійних робіт за скороченням посади, п.1 ст.40 КЗпП України. Підстава звільнення: наказ «Про скорочення посади економіста договірних питань та претензійних робіт» від 06.01.2017 №21/к, заява [PERSON] від 06.03.2017 року (а.с.54). Проте відповідний запис до трудової книжки позивача внесений не був (а.с.48-зворот) та наказом від 17.03.2017 №97/к, у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю [PERSON] з 07.березня 2017 року по 16 березня 2017 року включно, було скасовано наказ від 07 березня 2017 року №71/к. Підстава: листок непрацездатності [PERSON] серії АДА №825153. Наказом (розпорядження) №98/к від 17 березня 2017 року в.о. директора ДП «ЗОД» Мамедова Н.Т. позивача було звільнено з займаної посади економіста з договірних питань та претензійних робіт за скороченням посади за п.1 ст.40 КЗпП України. Підстава звільнення: наказ «Про скорочення посади економіста договірних питань та претензійних робіт» від 06.01.2017 №21/к, заява [PERSON] від 06.03.2017 року, наказ від 07.03.2017 року №71/к, наказ від 17.03.2017 року №97/к (а.с.52). З оскаржуваним наказом позивач була ознайомлена 17.03.2017 о 13.00год. (а.с.52). У відповідності до п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно ч. 1,2 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках зміни в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Відповідно до вимог ч.3 вказаної статті одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник, або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Крім того, за змістом ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. В порушення вищенаведених вимог, відповідач не повідомив позивача про наступне вивільнення, оскільки сам факт ознайомлення позивача з наказом про скорочення її посади, що було визнано сторонами, не є таким належним повідомленням. Судом також встановлено, що фактично на підприємстві не відбуло скорочення чисельності або штату працівників, а відбулась реорганізація структурних підрозділів, при цьому збільшилась кількість штатних одиниць, зокрема, замість двох посад за спеціальністю економіста до штатного розпису було введено три таких посади, жодна з яких не була запропонована позивачу. Крім того, в ході розгляду клопотання про прийняття письмового доказу - Акту «Про відмову [PERSON] від зайняття іншої посади у зв'язку із скороченням» від 06.01.2017 (а.с.104,108-111) судом було встановлено, що представниками відповідача визнано той факт, що станом на 06.01.2017 року була також вакантна посада менеджера систем якості, проте належних і допустимих доказів, поданих у відповідності до вимог ст.131 ЦПК України, що така посада була запропонована позивачу, відповідачем також надано не було. Крім того, вказаний Акт «Про відмову [PERSON] від зайняття іншої посади у зв'язку із скороченням» від 06.01.2017 не був прийнятий судом до розгляду в якості належного і допустимого доказу у зв'язку з його несвоєчасним поданням. Суд також звертає увагу, що з урахуванням змін у штатному розписі та введенням додаткової посади відповідного спрямування за спеціальністю позивача - економіст (а.с.49,57) відповідачем не доведено, що при перестановці (перегрупуванні) працівників на введені штатним розписом посади провідного економіста, економіста та економіста з праці були переведені більш кваліфіковані працівники, з більш високою продуктивністю праці, та що при цьому враховано стаж роботи позивача на даному підприємстві та за спеціальністю, що підтверджується її трудовою книжкою, а також вища освіта позивача та присвоєне їй звання «Почесного працівника авіаційного транспорту» (а.с.43-48,49,50). Будь-яких належних і допустимих доказів того, що відповідачем при звільненні позивача було дотримано вищенаведених вимог ст.42 КЗпП України, суду надано не було. Суд також вважає необґрунтованим та безпідставним посилання відповідача як на підставу звільнення позивача із займаної посади за п.1 ст.40 КЗпП України на її заяву від 06.03.2017 року, копія якої було долучена до письмових заперечень відповідача від 11.07.2017 року та за змістом якої позивач просила звільнити її з роботи за ст.40 п.1 ч.1 - скорочення посади з 06.03.2017 (а.с.74). Так, представниками відповідача визнано, що оригінал зазначено заяви був позивачем розірваний 06.03.2017 року, тобто в день її складання, про що також свідчить наданий відповідачем Акт від 06 березня 2017 року б/н «Про пошкодження заяви [PERSON].» (а.с.99), та оглянуті в судовому засіданні обривки заяви, які без відповідного експертного дослідження не дають можливості в повному обсязі та об'єктивно встановити її зміст. Крім того, ст. 40 КЗпП України передбачає підстави для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, отже сама по собі така заява [PERSON] не могла бути підставою для її звільнення з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Суд прийшов до висновку, що з урахуванням досліджених в судовому засіданні доказів та встановлених судом вищенаведених обставин справи, така заява не могла бути врахована при винесені наказів про звільнення позивача як від 07 березня 2017 року так і оскаржуваного наказу №98/к від 17 березня 2017 року, оскільки сам факт та характер її пошкодження не давали можливості уповноваженому власником органу встановити її зміст. В зв'язку з вище викладеним, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про поновлення позивача на раніше займаній посаді економіста з договірних питань та претензійних робіт ДП «Зал офіційних делегацій» є обґрунтованими, доведеними і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають частковому задоволенню, враховуючи наступне. Так, відповідно до вимог ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно з ч.5 ст.235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Оскільки резолютивна частина рішення суду про поновлення на роботі повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у 215-217 ЦПК України, в ній серед іншого має бути зазначено розмір грошових сум чи перелік майна, присуджених стороні. У відповідності до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року №100, та виходячи із середньоденного заробітку позивача [PERSON] за два останні місяці роботи перед звільненням (січень та лютий 2017 року) (а.с.58) і кількості днів вимушеного прогулу за період з 18.03.2017 по 23.08.2017 включно, що становить 108 днів, середній заробіток, який підлягає стягненню становить 67083 гривні 12 копійок: - (заробітна плата за січень (1982,40грн+495,60грн+594,72грн.+991,20грн.) + заробітна плата за лютий (5097,60грн.+1274,40грн.+1529,28грн+2548,80грн.+1014,56грн.))/ кількість відпрацьованих днів у сіні (7 днів) + кількість відпрацьованих днів у лютому (18 днів))= (4063,92грн+11464,64грн.)/25=15528,56грн./25=621,14грн. (середньоденна заробітна плата)х 108 днів вимушеного прогулу = 67083,12 грн. При цьому суд враховує, що кількість відпрацьованих днів у січні та лютому 2017 року підтверджується розрахунковими листками (а.с.15,93). Щодо заявлених позивачем вимог про відшкодування завданої їй внаслідок незаконного звільнення моральної шкоди в сумі 10000 гривень, то суд вважає, що в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодуванню власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлено, що звільнення відбулось з порушенням чинного законодавства та законних прав позивача, що завдало позивачу моральних переживань та вимагало від неї вжиття додаткових зусиль для організації свого життя, була вимушена звернутись до центру зайнятості, а також за правовою допомогою та до суду. Водночас, належних і допустимих доказів того, що погіршення стану здоров'я позивача відбулось саме внаслідок протиправних дій відповідача, суду надано не було. В зв'язку з викладеним, враховуючи, що встановлений судом факт порушення прав позивача є також частковим відшкодуванням завданої моральної шкоди, яка носила характер простих душевних переживань, суд, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, вважає можливим та необхідним стягнути на користь позивача моральну шкоду в розмірі одного розміру посадового окладу позивача на момент її звільнення в сумі 5664 гривні (а.с.15). При цьому суд враховує ту обставину, що позивач намагалась попередити своє незаконне звільнення та ще в січні 2017 року зверталась до Державного управління справами з приводу порушення її трудових прав, в якій зокрема зазначала, що має загальний трудовий стаж 37 років,зокрема 15 років в авіаційних підприємствах Державного управління справами, має відзнаку «Почесний працівник цивільної авіації», та що її звільняють перед пенсією не знаходять нової посади і не пропонують нічого (а.с.89,90), і ця скарга була розглянута в.о. Директора ДП «Зал офіційних делегацій», що вбачається з наданої [PERSON] та Державному управлінню справами відповіді (а.с.10-12). З відповіді також вбачається, що відповідач не визнав порушень прав позивача та запевнив, що скорочення посади, яку займає [PERSON] буде проведено у строки та враховуючи положення діючого законодавства про працю, проте, як встановлено судом цього дотримано не було, а зазначена переписка свідчить про тривалий конфлікт між сторонами, що враховано судом при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди. Строк звернення з позовом до суду визначений ст.232 КЗпП України позивачем не порушений. Відповідно до вимог ст.88 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати в сумі 640 гривень (а.с.20), понесені позивачем підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача, а також у зв'язку із задоволенням позову про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу судовий збір в сумі 1280 гривень підлягають стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial