Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] 626400 грн. заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що 04.06.2013р. позивач передав відповідачу 40000 дол. США позики, що підтверджується розпискою. 20.10.2014р. позивач направив відповідачу вимогу про повернення позичених коштів, однак вона виконана не була. Після порушення провадження у справі позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої просить стягнути з відповідача 890000 грн. основного боргу,76219,60грн. інфляційних, 3076,30 грн. 3% річних, всього - 969295,90 грн. Представники позивача в засіданні суду уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з"явився, надіслав заяву про відкладення розгляду справи, у зв"язку з його хворобою. Однак, суд відмовляє в задоволенні вказаного клопотання, оскільки воно не підтверджене належними доказами. Враховуючи вищевикладене, у відповідності до ч. 4 ст.169, ст.224 ЦПК України, беручи до уваги наявні у справі дані про права та взаємовідносини сторін, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає до часткового задоволення. Як вбачається з матеріалів справи, 04.06.2013р. [PERSON] надав [PERSON] грошову позику в сумі 40000 дол.США, що підтверджується розпискою (а.с.4). 07.11.2014р. позивач направив відповідачу вимогу від 20.10.2014р. про повернення отриманої позики, яку відповідач отримав 16.11.2014р., однак кошти не повернув (а.с. 5 - 8). Згідно ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.2 ст.530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Матеріалами справи стверджується, що відповідач отримав у позивача грошові кошти в сумі 40000 дол.США та, отримавши 16.11.2014р. вимогу про повернення коштів протягом 30 днів, борг не повернув. Таким чином, згідно приписів ч.2 ст.530, ч.1 ст.612 ЦК України, станом на 17.12.2014р. у відповідача виникла прострочена заборгованість перед позивачем за договором позики в сумі 40000дол.США. Як роз'яснив Пленум Верховного суду України у п.14 постанови №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня (ч.1 ст.192 ЦК України). У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 40000 дол.США (що станом на 17.03.2015р. за офіційним курсом НБУ складає 890000грн.) основного боргу підлягають задоволенню, оскільки вони є обґрунтованими та підтверджені належними доказами. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 524 ЦК зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Разом з тим, як передбачено нормами Закону від 3 липня 1991 р. N 1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення", індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Тому, норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні. З огляду на викладене у стягненні з відповідача 76219,60 грн. інфляційних втрат слід відмовити. Нарахування позивачем до стягнення з відповідача 3076,30 грн. 3% річних проведено згідно вимог чинного законодавства та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: partial