Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-10 00:00:00

30.05.2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами, якими просить визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO], право власності на земельну ділянку площею 0,0500 гектарів, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], надана для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, мотивуючи тим, що нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв'язку з тим, що у Державному акті на право приватної власності на землю [NUMBER], який виданий 01.10.2002р. Ізмаїльською міською Радою, не визначена частка спадкодавця. Позивач, сповіщений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, надав до суду письмову заяву про визнання позову та розгляд справи без його участі. Відповідачі, сповіщені належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, надав до суду письмову заяву про визнання позову та розгляд справи без їх участі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого 01.10.2002 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №2580, земельна ділянка площею 0,0500 гектарів, яка розташована за адресою: [ADDRESS], надана для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, належить [PERSON] та [PERSON]. Дана інформація підтверджена листом Міськрайонного управління у Ізмаїльському районі та м. Ізмаїлі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області № 1455/126-17 від 05.07.2017р. Згідно розпорядження Ізмаїльського міського голови «Про перейменування вулиць, провулків та проспекту в м. Ізмаїл Одеської області» за №57р від 19.02.2016р. [ADDRESS] пойменовано у [ADDRESS]. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 ст. 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 статті 1234 ЦК України визначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Згідно ч. 1 ст. 1235 ЦК України встановлено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 27.10.2016 року, виданого Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, [PERSON] помер [INFO]. Після смерті [PERSON] згідно ст.1220 ЦК України, відкрилася спадщина на спадкове майно, до якого входить земельна ділянка площею 0,0500 гектарів, яка розташована за адресою: [ADDRESS], надана для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель. Відповідно до заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфимової Т.І., [PERSON] усе своє майно заповів сину [PERSON]. Заявою від 17.02.2017р., поданої приватному нотаріусу Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфимовій Т.І., [PERSON] відмовився від належній йому спадщини за заповітом і прийняв спадщину за законом. Спадкоємцями за законом першої черги, також, являються: дружина спадкодавця - [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 28.02.1976р., та дочка - [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від грудня місяця 1976р. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] спадщину після смерті чоловіка/батька [PERSON] прийняли, оскільки на день смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, протягом шести місяців проживали та були зареєстровані разом із спадкодавцем за однією адресою, що підтверджено будинковою книгою, копія якої наявна у матеріалах справи. Згідно договору про поділ спадкового майна від 19.05.2017р., посвідченого нотаріально, зареєстрованого в реєстрі за № 1206, укладеного між [PERSON] та [PERSON], у приватну власність позивача переходить, зокрема, частка присадибної земельної ділянки, що розташована по [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] спадщину після смерті батька [PERSON] не прийняла, оскільки на момент смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, та протягом шести місяців не проживала разом із спадкодавцем за однією адресою, заяву про прийняття спадщину у встановлений законом строк до нотаріуса не подавала. На звернення позивача до приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфимової Т.І. з приводу отримання свідоцтва про спадщину за законом після смерті чоловіка [PERSON], листом за № 228/02-14 від 19.05.2017р. йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв'язку з тим, що у Державному акті на право приватної власності на землю [NUMBER], який виданий 01.10.2002р. Ізмаїльською міською Радою, не визначена частка спадкодавця. Згідно із п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Як вбачається із Листа Міськрайонного управління у Ізмаїльському районі та м. Ізмаїлі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області № 1455/126-17 від 05.07.2017р. земельна ділянка площею 0,0500 гектарів, яка розташована за адресою: [ADDRESS], надана для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, належить [PERSON] та [PERSON], на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого 01.10.2002 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №2580. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Статтею 370 ЦК України встановлено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved