Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-24 00:00:00

[PERSON] у березні 2014 року звернулася до суду з позовом до Дейманівської сільської ради Пирятинського району Полтавської області про визнання права власності на спадкове майно. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] року помер її батько [PERSON]. Після його смерті залишилася спадщина, у тому числі житловий будинок «А-1», загальною площею 56,6 кв. м., житловою площею 29,4 кв. з господарськими спорудами та земельна ділянка площею 0,0707 га для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських споруд, земельна ділянка площею 0,1753 га для ведення особистого селянського господарства, які розташовані у [ADDRESS]. Вказане майно спадкодавець [PERSON] отримав у власність за договором купівлі -продажу від 23 травня 2003 року, укладеним з [PERSON], та після укладення договору оформив державні акти на право власності на земельні ділянки. Позивачка є єдиним спадкоємцем майна померлого за законом та прийняла спадщину після його смерті шляхом проживання із спадкодавцем на день відкриття спадщини. [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину на частину спадкового майна після смерті [PERSON] у вигляді грошових вкладів. У видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно нотаріусом відмовлено, оскільки за життя [PERSON] не встиг зареєструвати своє право власності на будинок та земельні ділянки у встановленому законом порядку. Крім того, вказує, що 08 жовтня 1996 року на 5 сесії 22 скликання Дейманівської сільської ради прийнято рішення про надання земельної ділянки у приватну власність [PERSON]: площею 0,05 га для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських спору та площею 0,20 га для ведення особистого селянського господарства в районі будинку [ADDRESS] Відповідно до закону рішення про надання в користування земельних ділянок, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію Земельного кодексу України, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. Рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. Проте, за життя [PERSON] не встиг отримати державні акти про право власності на вказані ділянки. Враховуючи викладене, просила визнати за нею право власності у порядку спадкування після смерті [PERSON] на земельні ділянки площею 0,2 га та 0,05 га, розташовані по [ADDRESS] а також на житловий будинок та земельні ділянки площею 0,1753 га та 0,0707 га, що розташовані по [ADDRESS] У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, просила їх задовольнити у повному обсязі. Пояснила, що відсутність правовстановлюючих документів та реєстрації правовстановлюючих документів на спадкове майно перешкоджає їй оформити право власності на нього у нотаріальній конторі. Представник відповідача - Дейманівської сільської ради Полтавської області Брюховецький В.Й. у судовому засіданні позов визнав частково, не заперечує проти задоволення позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на житловий будинок та земельні ділянки по [ADDRESS] не визнав позов в частині визнання права власності на земельні ділянки по [ADDRESS]. Пояснив, що на час прийняття рішення сільської ради, виписку з якого надала позивач, в селі не було присвоєно назв вулицям. Крім того, на час звернення позивачки до суду, згідно записів погосподарської книги будинок, що належав померлому [PERSON] рахувався по [ADDRESS], будинок по [ADDRESS] рахувався за [PERSON] Після прийняття радою рішення про присвоєння будинку [PERSON], згідно правовстановлюючих документів, адреси - [ADDRESS], за будинком [PERSON] залишилася адреса згідно її правовстановлюючих документів - [ADDRESS] відсутній. Крім того, у матеріалах, переданих до державного архіву, рішення Дейманівської сільської ради Полтавської області ради про передачу [PERSON] у приватну власність земельних ділянок відсутнє. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Пирятинського районного нотаріального округу Полтавської області [PERSON] у судовому засіданні не заперечувала проти позову, зазначивши, що підстав для видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно у вигляді житлового будинку та земельних ділянок не було, оскільки правовстановлюючі документи на нього не були належним чином зареєстровані спадкодавцем. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Реєстраційної служби Пирятинського районного управління юстиції у судове засідання не з'явився, направив клопотання про слухання справи у його відсутність за наявними матеріалами справи. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - відділу Держземагенства у Пирятинському районі Полтавської області Яковенко К.І. у судовому засіданні пояснила, що оскільки процедура передачі земельних ділянок у власність по [ADDRESS] с. Дейманівка Пирятинського району не була завершена до кінця, зокрема не були зареєстровані державні акти на них, відповідно не були відкриті поземельні книги на них. Тому архівні екземпляри технічних документацій в архів відділу не надавався. При вирішенні справи поклалася на розсуд суду. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Комунального підприємства «Лубенське МБТІ» у судове засідання не з'явився, направив клопотання про слухання справи у його відсутність, при розгляді справи покладається на розсуд суду. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову. Пояснила, що вона не заперечує, щоб право власності на нерухоме майно її померлого чоловіка [PERSON] отримала позивачка, від своєї частки у спадщині вона відмовилася. Вказала, що хоча спільне майно і було придбане в шлюбі з померлим, проте за його власні кошти. З чоловіком вони розійшлися та тривалий час проживали окремо, не підтримуючи жодних стосунків. Будинок був придбаний [PERSON] саме в період роздільного проживання і вона не претендує на частку в ньому як спільну сумісну власність подружжя. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що згідно правовстановлюючих документів на будинок, власником якого вона є, останній розташований по [ADDRESS] Чому згідно записів погосподарської книги її домоволодінню присвоєно номер [ADDRESS] пояснити не змогла. Не заперечує, щоб будинку, що належав [PERSON] було присвоєну адресу - [ADDRESS], а за належним їй будинком залишити адресу згідно правовстановлюючих документів. Судом встановлено: [INFO] року помер батько позивача - [PERSON], про що відділом реєстрації смертей у м. Києві 24.03.2011 року в книзі реєстрації актових записів зроблений актовий запис № 65 та видане свідоцтво про смерть (а.с.16). Відповідно до статті 1218 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право на спадкування відповідно до ч.3 ст.1223 ЦК України виникає у день відкриття спадщини. Після його смерті залишилася спадщина, у тому числі житловий будинок «А-1», загальною площею 56,6 кв. м., житловою площею 29,4 кв., сарай «Б», убиральня «В», огорожа №1 та земельна ділянка площею 0,0707 га для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських споруд, земельна ділянка площею 0,1753 га для ведення особистого селянського господарства, які розташовані у [ADDRESS] (а.с.14,15,32-36). Вказане домоволодіння [PERSON] отримав у власність на підставі договору купівлі-продажу від 23 травня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Полтавської області ( реєстр. № 1052) (а.с.13), укладеним з [PERSON], та після укладення договору оформив державні акти на право власності на земельні ділянки, на яких розміщений будинок (а.с. 14, 15.) Згідно з приписами ч.1 ст. 182 та ст.331 ЦК України право власності на нерухоме майно виникає в особи з моменту його державної реєстрації. Проте, спадкодавець [PERSON] за життя не зареєстрував у встановленому законом порядку правовстановлюючий документ на домоволодіння та земельні ділянки. Позивачка є єдиною спадкоємицею майна померлого [PERSON] за законом першої черги за правилами статті 1261 ЦК України (а.с.17). Інші спадкоємці - дружина померлого - [PERSON] відмовилася від своєї частки у спадщині на користь [PERSON] (а.с.102,104), син померлого [PERSON] із завою до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті батька у встановлений законом строк не звернувся. Позивач прийняла спадщину після смерті батька шляхом спільного проживання із спадкодавцем на день відкриття спадщини згідно приписів ч.3 ст. 1258 ЦК України (а.с.22,106,) та отримала у нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на частину спадкового майна у вигляді грошових вкладів (а.с.26). У видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину на належне [PERSON] нерухоме майно нотаріусом було відмовлено через відсутність реєстрації правовстановлюючого документу на житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами та земельних ділянок по [ADDRESS] Згідно записів погосподарської книги (а.с.121-129) адресою домоволодіння, що належало [PERSON] визначено [ADDRESS]. Проте, у всіх правововстановлюючих документах на нерухоме майно, що належало спадкодавцю та продавцю за договором купівлі- продажу [PERSON] зазначено його місцезнаходження - [ADDRESS] (а.с.155-156). Щоб усунути ці розбіжності, відповідачем на засіданні сорокової сесії шостого скликання 20 червня 2014 року винесено рішення про присвоєння будинку, що належав померлому [PERSON], адреси - [ADDRESS] (а.с.202). Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову при умові, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що оскільки позивач є єдиним спадкоємцем, яка прийняла спадщину після смерті [PERSON], а право власності на спадкове майно за спадкодавцем в установленому законом порядку не зареєстроване, інакше як у судовому порядку визнати право власності позивача на житловий будинок з господарськими спорудами та земельні ділянки площею 0,1753 га та 0,0707 га, що розташовані по [ADDRESS] неможливо, визнання відповідачем позову в цій частині не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. В частині вимог про визнання права власності позивача на земельні ділянки, які передавалися у власність померлого [PERSON] згідно рішення 5 сесії 22 скликання Дейманівської сільської ради від 08 жовтня 1996 року: площею 0,05 га для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських спору та площею 0, 20 га для ведення особистого селянського господарства по вул. [ADDRESS] слід відмовити виходячи з наступного. У ході судового розгляду встановлено, що згідно даних погосподарської книги було помилково зазначено, що [PERSON] є власником домоволодіння по [ADDRESS] хоча у всіх документах на вказане домоволодіння значиться його адреса [ADDRESS]. Після прийняття рішення Дейманівської сільської ради від 20.06.2014 про присвоєння будинковолодінню [PERSON] адреси - [ADDRESS] адреса - [ADDRESS] на території Дейманівської сільської ради не значиться. За повідомленням КП «Лубенське МБТІ» інвентарна справа на житловий будинок по [ADDRESS] в бюро відсутня, право власності на вищезазначений будинок станом на 29.12.2012 ні за ким не зареєстроване (а.с.147). На запит суду про видачу оригіналу вищевказаного рішення Дейманівської сільської ради, державний архів повідомив, що у протоколах сесій Дейманівської сільської ради Пирятинського району Полтавської області за 1996 рік, переданих на постійне зберігання до відділу культури, туризму та архіву Пирятинської райдержадміністрації, рішення ради про надання [PERSON] у приватну власність земельних ділянок відсутнє (а.с.203). Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він працював сільським головою с. Дейманівка Пирятинського району, а також деякий час обіймав посаду землевпорядника сільради. Проте, не зміг достовірно пояснити, які саме земельні ділянки, про які йдеться у рішенні сільради від 08.10.1996, були передані у власність [PERSON] Вказав, що виписку з рішення, яке знаходиться у позивачки, оформляв він. В якому році були присвоєні номера будинкам у селі Дейманівка точно вказати також не зміг. На підставі абз. 2 п. 1 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу (далі - ЗК України) рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» (втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року N 139-V) є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (пункт 1 розділу X доповнено абз. 2 згідно із Законом від 16 вересня 2008 року N 509-VI). Отже, якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (ч. 3 ст. 116 ЗК). У разі набуття права власності на земельну ділянку з інших підстав, передбачених законодавством України відповідно до ст. 125 ЗК, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 в редакції Закону України від 05 березня 2009 N 1066-VI) або ж державної реєстрації документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку (в редакції с.. 125 ЗК до внесення змін зазначеним Законом). У відповідності до роз'яснень, викладених в пунктах 10. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Не підлягають задоволенню позовні вимоги спадкоємців про визнання права власності на земельну ділянку, щодо якої спадкодавцем розпочато, але не завершено процедуру приватизації. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно. Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім'я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] не набув права власності на земельні ділянки за рішенням сільради від 08.10.1996 відповідно до ст. 125 ЗК України, тому у позивачки не виникло право на спадкування зазначеного нерухомого майна. Доказів того, що позивачем було вчинено будь-які дії, необхідні для набуття права власності на спірні земельні ділянки, зокрема, підтвердження того, чи зверталася вона до відповідача щодо проходження процедури приватизації зазначених земельних ділянок і їй було відмовлено у завершенні приватизації ділянок, суду не було надано. Враховуючи викладене, позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на земельні ділянки, щодо яких не завершено процедуру приватизації, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, тому задоволенню не підлягають.

Outcome: partial