Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-09 00:00:00

27.12.2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно [PERSON], [INFO]. При цьому позивач посилається на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням суду. Від шлюбу у сторін народився син [PERSON], [INFO]. Однак, відповідач від виховання та утримання сина самоусунувся, відповідач регулярно приймає наркотичні засоби, та на даний час перебуває у стаціонарному центрі реабілітації ДММГО «Фенікс», у зв'язку із чим, позивач змушена звернутися до суду із позовом. До судового засідання позивач [PERSON] не з'явилася, повідомлялася належним чином, до суду надано заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] до судового засідання повторно не з'явився, повідомлявся належним чином у відповідності до ст. 74 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради до судового засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином, матеріли справи містять заяву представника про розгляд справи за її відсутності, наданий висновок від 07.03.2017 року підтримує. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24.01.2014 року розірвано /а.с. 6-7/. Від шлюбу у сторін народився син [PERSON], [INFO], актовий запис № 1788, що вбачається із свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Одесі, батьками у якому вказані сторони по справі /а.с. 8/. Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07.10.2016 року з [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 3000,00 грн., щомісячно починаючи з 14.07.2015 року і до досягнення сином повноліття, тобто до [INFO] року /а.с. 22-23/. Згідно довідки /виписки з домової книги про склад сім'ї та прописку/ № 671 від 11.10.2016 року у будинку [ADDRESS] проживають, зокрема, [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] /а.с. 28/. Таким чином, судом встановлено, що на утриманні позивача [PERSON] знаходиться син [PERSON], [INFO]. У позовній заяві [PERSON] вказує, що відповідач зловживає наркотичними засобами та знаходиться з 30.07.2016 року у м. Дніпро при стаціонарному центрі реабілітації ДГМОО «Фенікс» і має бути на лікуванні до 30.02.2017 року, що підтверджується довідкою від 04.10.2016 року /а.с. 9/. Також позивач вказує, що на її адресу систематично надходять повідомлення-претензії та вимоги від банківських установ про погашення кредитної заборгованості [PERSON], на підтвердження чого суду надано письмові докази /а.с. 10-21/. У ході розгляду справи судом також досліджено наданий органом опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради висновок «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON], [INFO], у відношенні малолітньої дитини [PERSON], [INFO]» від 69/01-11 від 07.03.2017 року. Вказаним висновком встановлено, що батько [PERSON] участі у вихованні сина не приймає, станом його здоров'я та успіхами не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання не надає, що письмово підтверджують гр. гр. [PERSON], [PERSON], [PERSON] У висновку також зазначено, що жодних звернень з приводу перешкод з боку матері у спілкуванні з дітьми до відповідних органів від батька не надходило. При прийнятті рішення по справі судом також береться до уваги, що Європейський суд з прав людини (Справа "Савіни проти України" (Заява N 39948/06) у своєму рішенні від 18.12.2008 року наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Крім того діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ст.114 наведеного вище Закону). Такі ж положення містяться у Конвенції ООН про права дитини, де зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними-установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно з п. 16 Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. За таких обставин, проаналізувавши надані докази в їх сукупності, та приділяючи першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, враховуючи самоусунення відповідача від виховання дитини, суд вважає, що вимоги позивача про позбавлення [PERSON] батьківських прав підлягають задоволенню.

Outcome: approved