Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

23 червня 2015 року, [PERSON] звернувся до суду з вищеназваним позовом, в якому просив суд, витребувати з чужого незаконного володіння відповідачки [PERSON] в його користування земельну ділянку № 25 по вул. 28 лінія в СОГ «Волна» с. Молодіжне, Овідіопольського району Одеської області з та садовий будинок, який розташований на вказаній земельній ділянці та стягнути з відповідачки [PERSON] всі судові витрати за розгляд справи та за витребування доказів по справі, а також витрати на правову допомогу у розмірі 1000 грн., мотивуючи це неправомірним заволодінням відповідачкою [PERSON] спірної земельної ділянки, яка була виділена йому автобазою Іллічівського МТП у 1988 р. та садового будинку, який він побудував за свій власний рахунок та користувався вказаним нерухомим майном на протязі всього часу. Представниці позивача в судових засіданнях повністю підтримали позов [PERSON] та просили його задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судових засіданнях позов не визнала повністю, мотивуючи його безпідставністю, необґрунтованістю та просила суд, застосувати до вказаних правовідносин строк позовної давності, який позивач пропустив з неповажних причин, виклавши свою правову позицію в письмових запереченнях на позов. Представник відповідача СОГ «Волна» в судових засіданнях позов не визнав повністю, вважаючи його безпідставним і незаконним. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши письмові докази по справі та додатково надані письмові матеріали, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити повністю з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи : роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України наголошує кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження обєктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених Законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких обєктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Статтями 122,123 ЗК України передбачано, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною [PERSON] Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та обєднання). Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою. Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною [PERSON] Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу. Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). [PERSON] Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Згідно із ст.ст. 125,126 ЗК України - право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (в редакції Закону до внесення змін і на час виникнення спірних правовідносин право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом на право власності на земельну ділянку). Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Статтями 316-320,321,328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статями 386-393 ЦК України передбачено держава забезпечує рівний захист усіх субєктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Підстави витребування майна від добросовісного набувача повністю передбачені ст. 388 ЦК України. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном і може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Пунктами 23-26 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що відповідно до ст. 387 ЦК України та ч. 3 ст. 10 ЦПК України, особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому, право власності на нерухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Факт знаходження майна на балансі особи, сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння. Під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред'явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень, крім того, записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені визнані судом недійсними. Суд встановив, що відповідачка [PERSON] на підставі своєї письмової заяви від 18.06.1996 р. на ім`я голови с/к «Волна» та рішення правління с/к «Волна» від 12.06.1996 р., з грудня 1997 р. є членом с/к «Волна», а згодом, відповідно до Статуту СОГ «Волна», що підтверджується членською книжкою садовода з виділенням їй садової ділянки № 25, вул. 28 лінія, площею 0,06 га (а.с. 48,49,73-75,77-84). На підставі рішення засідання виконкому Молодіжненської с/р № 127 від 31.10.1997 р. [PERSON] було безоплатно виділено у приватну власність раніше виділену в постійне користування садову земельну ділянку площею 0,06 га, розташовану за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Молодіжне, с/к «Волна», Лінія, 28, ділянка № 25 з видачою державного акту на право приватної власності на вказану ділянку (а.с. 51). Після встановлення в натурі меж вказаної земельної ділянки, наданої для ведення садівництва та погодження вказаних меж з суміжними землекористувачами з їхніми підписами та підписами відповідних посадових осіб, [PERSON], у встановленому Законом порядку отримала на своє ім`я державний акт на право власності на земельну ділянку № 25 по вул. 28 лінія в СОГ «Волна» с. Молодіжне, Овідіопольського району Одеської області, площею 0,0609 га з цільовим призначенням для ведення садівництва серії ОД № 001531 від 02.08.2004 р., який був зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 970 (а.с. 52,54,57). Таким чином, суд вважає, що відповідачка у встановленому Законом порядку набула законне право власності на вищевказану спірну земельну ділянку з отриманням державного акту на право власності на земельну ділянку, а тому будь-яке право власності чи право користування вказаною землею у позивача не виникало і відповідачкою не порушувалося. 15.12.2004 р. на ім`я [PERSON] був складений КП «Овідіопольське РБТІ» на виданий технічний паспорт на садовий будинок № 25 по вул. Лінія, 28 в СОГ «Волна» с. Молодіжне, Овідіопольського району Одеської області (а.с. 58-61). На підставі витягу з розпорядження Овідіопольської РДА № 173 від 23.03.2005 р. «Про затвердження актів введення в експлуатацію садових і дачних будинків» - затверджено акт і вважати прийнятим до експлуатації у СОГ «Волна» с. Молодіжне [PERSON] садовий будинок загальною площею 72,10 кв.м, літньою житловою 24,9 кв.м по 28 Лінії, буд. № 25 (а.с. 53). Згідно вказаного розпорядження Овідіопольської РДА, 12.04.2005 р. відповідачка [PERSON] отримала на своє ім`я свідоцтво про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Молодіжненської с/р на садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Молодіжне, СОГ «Волна», вул. Лінія, 28, буд. № 25 (а.с. 62,63). Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачка у встановленому Законом порядку набула право власності на вищевказаний спірний садовий будинок з отриманням свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а тому будь-яке право власності вказаним садовим будинком у позивача не виникало і відповідачкою не порушувалося. Суд з`ясував і це було встановлено в процесі слухання даної цивільної справи, що законне право власності відповідачки [PERSON] на вищевказану земельну ділянку та садовий будинок, що на ній розташований на сьогодні ніким не оспорено, а отже її право власності на вказане нерухоме майно набуте правомірно і на законних підставах, а тому твердження позивача, що відповідачка безпідставно і самовільно користується вказаною земельною ділянкою та садовим будинком, який він нібито побудував за свої кошти є безпідставними і необґрунтованими, а тому судом до уваги не приймаються. В своєму позові позивач посилається на те, що у 1988 р. він отримав від автобази Іллічівсьского МТП спірну земельну ділянку під дачу у СОГ «Волна», де побудував за свій рахунок дачний будинок, посадив дерева і користувався ним на протязі всього подальшого часу. Суд ставиться критично до вказаних тверджень, враховуючи, що жодне право користування чи право власності позивача на спірні земельну ділянку та садовий будинок не підтверджено жодними належними та допустимими доказами, як того вимагають приписи ст.ст. 10,57-60 ЦПК України, що повинно було б підтверджено державним актом на право користування чи власності на земельну ділянку та свідоцтвом про право власності на нерухоме майно у відповідності до вищевказаних норм Закону, яких не існує і ніколи не існувало, що було встановлено в процесі слухання даної цивільної справи. Таким чином, враховуюче законне право власності відповідачки на вищезазначені обєкти нерухомого майна (земельну ділянку та садовий будинок), яке підтверджено документально, позовні вимоги позивача про витребування з чужого незаконного володіння відповідачки [PERSON] в його користування земельної ділянки № 25 по вул. 28 лінія в СОГ «Волна» с. Молодіжне, Овідіопольського району Одеської області з та садового будинку, який розташований на вказаній земельній ділянці та стягнення з відповідачки [PERSON] всіх судових витрат за розгляд справи та за витребування доказів по справі, а також витрат на правову допомогу у розмірі 1000 грн. є безпідставними та необґрунтованими, враховуючи, що будь-яке субєктивне право власності позивача на спірне нерухоме майно, про яке він просить суд, у нього не виникало і не порушувалося відповідачкою, у звязку з чим, суд відмовляє у задоволенні позову не через пропуск строку позовної давності, а за безпідставністю позовних матеріально-правових вимог.

Outcome: dismissed