Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-28 00:00:00

5 вересня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому просить поновити їй строк звернення до суду, визнати за нею право в порядку спадкування на земельну частку (пай), виділену із земель, переданих в колективну власність КСП «Дружба» с.Пилипи-Борівські Томашпільського району Вінницької області, батькові позивачки [PERSON], який помер 12 лютого 1999 року в с.Пилипи-Борівські Томашпільського району Вінницької області, зобовязати Пилипи-Борівську сільську раду Томашпільського району відвести їй земельну ділянку і видати дозвіл на виготовлення технічної документації. Даний позов обґрунтовано наступним. 12 лютого 1999 року в с.Пилипи-Борівські Томашпільського району помер [PERSON], який доводився позивачці батьком. Батько позивачки являвся членом колективного сільськогосподарського підприємства «Дружба» с.Пилипи-Борівські Томашпільського району. Позивачка зазначає, що вона залишилася спадкоємцем майна батька по закону і відповідно до закону нотаріально оформила своє право власності на спадкове майно батька-на житловий будинок. В той час позивачка намагалася оформити право і на земельну частку (пай), однак сільська рада та земельній відділ повідомили, що в списках членів КСП на розпаювання батька не було, сертифікат на його імя не виписувався і не видавався. В даний час, переглядаючи домашній архів, [PERSON] виявила виписку із списку працівників КСП, на яких нараховані земельні частки, відповідно до якої батько в списку значиться під № 279. 20 вересня 2016 року представник Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області [PERSON] подав до суду заперечення проти позову, в якому просить в задоволенні позову [PERSON] відмовити повністю. Дане заперечення обгрунтовано тим, що [PERSON] не має права на земельну частку (пай), оскільки батько позивачки [PERSON] на час смерті не набув права на земельну частку (пай). Окрім того, [PERSON] пропущений строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, зазначені в позовній заяві та попросила позов задовольнити. Представник Пилипи-Борівської сільської ради в судове засідання не зявився, однак сільський голова подав до суду заяву, в якій просить справу розглянути без представника сільської ради, з позовними вимогами згідні. Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області-Боднар М.В. в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені у заперечені проти позову, попросив відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, розглянувши довідку сільського голови, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до наступного. Спірні правовідносини виникли з цивільних відносин та регулюються ст.ст.1216,1218 ЦК України,ст.ст.22,23 ЗК України (в ред. 1990 року) п.2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» №720 від 8.08.1995 року. Згідно ст.1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. За змістом розділу VІІ вказаного Кодексу, прийняття спадщини це акт, який поширюється на всі обєкти спадкування водночас і свідчить про бажання скористатися правом на спадщину. До спадкоємця в момент виникнення правонаступництва переходять і ті права, які в цей час ще не були відомі. Судом встановлено, що 12 лютого 1999 року у с. Пилипи-Борівські Томашпільського району Вінницької області помер [PERSON] (а.с.5). Як вбачається із свідоцтва про народження та свідоцтва про шлюб позивачки, вона-Борісова [PERSON] народилася 25 листопада 1968 року, її батьками записані [PERSON] та [PERSON]. А 24 квітня 1988 року вона зареєструвала шлюб із [PERSON] та взяла його прізвище [PERSON] (а.с.4). Згідно довідки Пилипи-Борівської сільської ради № 331 від 21 липня 2016 року, після смерті [PERSON] єдиним спадкоємцем є його донька [PERSON] Інших спадкоємців у спадкодавця немає (а.с.6) Згідно Державного акту на право колективної власності на землю серії ВН № 000012, даний Державний акт видано КСП «Дружба» с.Пилипи-Борівські (а.с.8). У списку громадян-членів КСП [PERSON] рахується під № 277 (а.с.9). Як вбачається із виписки із списку працівників КСП «Дружба», пенсіонерів із членів КСП і тимчасово відсутніх в КСП «Дружба» с.Пилипи-Борівські Томашпільського району Вінницької області, на яких нараховані земельні частки, під № 279 рахується [PERSON]-різноробочий. Розмір нарахованого паю становить 2,21 га (а.с.7). Згідно довідки Пилипи-Борівської сільської ради від 29 вересня 2016 року, померлий [PERSON] був занесений до списків членів КСП за № 277. Дані списки були затверджені Пилипи-Борівською сільською радою від 20 жовтня 1995 року 6 сесією 22 скликання. Під час розпаювання землі середній розмір паю складав 2,01 га. Згідно ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право власності є непорушним. Ст. 5 ЗК України в редакції 1990 року визначала, що право на земельну частку може бути передано у спадщину в порядку і на умовах, передбачених цивільним законодавством щодо спадкового майна. Згідно ч. 3 ст.. 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав. Відповідно до п. 5 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» передбачена видача сертифікатів на право на земельну частку. Згідно ст.1-2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», зі змінами станом на 02.10.2012 року, право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: - рішення суду про визнання права на земельну частку (пай)». Маючи земельну частку (пай), її власник може вимагати виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) з видачею державного акту на право власності на землю (свідоцтва про право власності на земельну ділянку). Для виділення земельної частки (паю) в натурі потрібно, щоб її власник виявив таке бажання шляхом подання до відповідної ради заяви про виділення земельної частки (паю) у натурі. Відповідно до п.2 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720 "Про порядок паювання земель, переданих в колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. Право громадян як співвласників колективної власності на землю набувається з дня видачі в установленому порядку державного акту на право колективної власності на землю з обовязковим додатком-списком громадян, які є членами сільськогосподарського підприємства. Згідно із законодавством членами КСП були, зокрема, постійні працівники-члени КСП, пенсіонери, які раніше працювали в КСП і залишалися його членами. Крім того, право на земельний пай мають спадкоємці тих членів КСП, які мали таке право, але померли до моменту видачі документа на це право. Виходячи зі змісту статей 22, 23 ЗК 1990 року та даного Указу Президента особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування у членах КСП, включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю, одержання КСП цього акта. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року, при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 року, Указу Президента України від 8 серпня 1995 року N 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" та відповідні норми ЦК УРСР. У цьому разі слід ураховувати, що згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Згідно норм Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», невнесення до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), які є членами КСП, не може позбавити їх права на земельну частку (пай). Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] був членом КСП «Дружба» с.Пилипи-Борівські Томашпільського району Вінницької області. Тобто, [PERSON] мав право на земельну частку (пай), як член КСП «Дружба», однак помилково не був включений до списку власників земельних паїв на виготовлення державного акту на право на земельну частку (пай). Невнесення [PERSON] до списків на виготовлення державних актів на право на земельну частку (пай) не позбавляє його права на земельний пай, а внаслідок того, що він був помилкового\~\~пропущений у списках на право на земельну частку (пай), в даний час\~\~поновити його право\~колективне сільськогосподарське підприємство не може, тому\~\~ право позивачки необхідно захистити\~\~постановленням судового рішення. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Момент відкриття спадщини міститься в правилі ст. 525 цього Кодексу, а саме моментом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР (1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За змістом розділу VІІ вказаного Кодексу, прийняття спадщини це акт, який поширюється на всі обєкти спадкування водночас і свідчить про бажання скористатися правом на спадщину. До спадкоємця в момент виникнення правонаступництва переходять і ті права, які в цей час ще не були відомі. [PERSON] помер, не подавши заяви про виділення земельної частки (паю) у натурі, однак, факт роботи у КСП «Дружба» с.Пилипи-Борівські підтверджує право його доньки [PERSON] на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності КСП, яке їй перейшло у спадок від її батька. Отже, [PERSON], як спадкоємиця майна свого батька [PERSON], успадкувала і право на земельну ділянку (пай), яке належало її батькові. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно абзацу 3 пункту 23 ПОСТАНОВИ Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року Про судову практику у справах про спадкування у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, судом встановлено, що позивачка [PERSON] єдиний спадкоємець за законом після смерті свого батька [PERSON], тобто позивачка набула права та обовязки спадкодавця, зокрема, спадщина після смерті останнього належить їй. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2, невнесення до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) особи, яка є членом КСП не може позбавити її права на земельну частку (пай); при неможливості надати земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання, відповідно до п.7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», має бути надана із земель запасу Відповідно до п. 7 даної Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року при розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобовязує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. Суд вирішує ці питання по суті, якщо це відповідає закону (наприклад, визнає відповідно до частини третьої статті 1 Закону України від 5 червня 2003 р. № 899-ІV Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) право на земельну частку (пай), якщо районною (міською) державною адміністрацією безпідставно відмовлено у видачі документа, що посвідчує право на земельну частку (пай). В інших випадках суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, зокрема про передачу земельних ділянок у постійне користування, оренду, укладення чи поновлення договору оренди земельної ділянки, зміну цільового призначення землі тощо. Згідно з п.24 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) від 5 червня 2003 року № 899-ІУ, право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Частиною 3 ст. 1 цього ж Закону передбачено, що право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Відповідно до п.3 Постанови Кабінету Міністрів України «Про організацію робіт та методику розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв)» у разі виявлення після розробки проекту факту не включення одного чи кількох громадян, які відповідно до законодавства набули право на земельну частку (пай), до списку власників земельних часток (паїв), на підставі якого був складений проект, сільська рада чи райдержадміністрація приймає одне з рішень (розпоряджень) або про коригування проекту землеустрою організацією з метою забезпечення громадян необхідною кількістю земельних ділянок (на підставі відповідного договору); або про надання зазначеним громадянам земельних ділянок із земель запасу чи резервного фонду у розмірі відповідної земельної частки (паю). У листі від 10 грудня 2001 року Державний комітет України по земельних ресурсах зазначає, що виходячи з Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають тільки члени недержавного сільськогосподарського підприємства, а надання права на земельну частку (пай) здійснюється не за місцем проживання, а відповідно до встановленого членства в підприємстві (за місцем роботи або виходом на пенсію). Отже, невнесення до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) особи, яка є членом КСП не позбавляє її права на земельну частку (пай). \~Виходячи з викладеного, суд вважає позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за нею права на земельну частку (пай) такими, що підлягають задоволенню, та вважає за необхідне визнати за позивачкою право на земельну частку (пай) в розмірі 2,01 в умовних кадастрових гектарах із земель, переданих в колективну власність КСП «Дружба» с.Пилипи-Борівські, однак вимоги позивачки у частині зобовязання Пилипи-Борівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області виділити їй в натурі земельну ділянку і видати дозвіл на виготовлення технічної документації задоволенню не підлягають, оскільки це питання є компетенцією інших органів. Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст.. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Посилання відповідача на пропущений строк позовної давності суд не може взяти до уваги, оскільки в даному випадку позивачка дізналася про своє право лише в липня 2016 року, коли знайшла виписку із списку працівників КСП і коли звернулася до сільської ради, бажаючи оформити спадщину після смерті батька. На підставі наведеного,

Outcome: partial