Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

24 квітня 2018 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить позбавити [PERSON], [INFO], батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього сина [PERSON], [INFO]. 29 січня 2016 року шлюб між [PERSON] до [PERSON] розірвано. Батько дитини ухиляється від виконання батьківських обов'язків, не бере участі у його вихованні, не цікавиться його інтересами та шкільними успіхами, не піклується про психологічний стан, останній раз бачив дитину 21 липня 2011 року, тобто дитина взагалі не знає свого батька. Позивачка в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належно. 31 жовтня 2018 року подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, в заяві вказала про те, що позовні вимоги підтримує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належно. 16 липня 2018 року подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, в заяві вказав про те, що позовні вимоги визнав повністю і погоджується на позбавлення його батьківських прав стосовно малолітнього сина. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належно. 26 жовтня 2018 року подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, в заяві позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 30 липня 2018 року пояснила, що дитина постійно знаходиться з матір'ю, бабусею та дідусем. Батько дитини не надає ні грошей, ні продуктів ні одягу, був присутній тільки при народженні дитини. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 30 липня 2018 року пояснила, що відповідач не спілкується з дитиною та не піклується про неї. Суд, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає до повного задоволення у зв'язку із наступним. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції (а.с.5). Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Дані відомості про розірвання шлюбу записані на підставі рішення Житомирського районного суду Житомирської області про розірвання шлюбу №278/3188/15 від 29.01.2016 року (а.с.8). Згідно довідки директора загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №6 ім. В.Г. Короленка м. Житомира Омелянчук Т.Ю. №106 від 16.03.2018 року вказано, що вихованням дитини займається мати [PERSON], вона відвідує батьківські збори, бере участь у житі школи, цікавиться шкільними успіхами дитини та піклується про її психологічний стан, батько дитини батьківські збори не відвідує (а.с.6). Відповідно до довідки сільського голови Оліївської сільської ради №1118 від 10.04.2018 року, виданої [PERSON], підтверджується той факт, що за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Згідно статей 3, 18 Конвенції Про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року № 780-Х11 (далі - Конвенція) незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 51 Конституції України визначено, що батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов'язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 150 Сімейного кодексу України передбачені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до частин 3, 4 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім'ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Згідно ч. 1 ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. В пунктах 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30.03.2007 року роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення від виконання юридичного обов'язку - це акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Так, мати (батько) можуть вважатися такими, що ухиляються від обов'язку по вихованню дитини, якщо вона (він) не проявляють про неї батьківської турботи, хоча мають таку можливість. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 року у справі "Савіни проти України" встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Крім того, факт ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідачем в судовому засіданні підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON] Зважаючи на те, що відповідач погодився на позбавлення його батьківських прав щодо малолітнього сина, а підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову немає, то суд вважає, що позов може бути задоволено, оскільки відповідач не дбає про фізичний розвиток і здоров'я, не виконує батьківський обов'язок щодо виховання та матеріального утримання своєї дитини, захисту її прав та інтересів. З відповідача у відповідності до статті 141 ЦПК України необхідно стягнути судовий збір в дохід держави в сумі 704,80 грн.

Outcome: approved