Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до Іваничівського районного суду Волинської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Іваничівської РДА, Орган опіки та піклування Поромівської сільської ради Іваничівського району Волинської області. Позивач в своїй позовній заяві посилається на те, що їй на праві власності належить житловий будинок, який знаходиться в [ADDRESS] . У вище зазначеному будинку зареєстровані відповідачі, однак там не проживають з липня 2018 року. Їхня реєстрація була здійснена за її згодою після того, як її син [PERSON] уклав шлюб із [PERSON] . Однак шлюб між ними було розірвано 26 грудня 2013 року Іваничівським районним судом Волинської області. Відповідачі тривалий час у будинку не проживають, догляду за будинком не здійснюють, за комунальні послуги коштів не сплачують. Відповідач [PERSON] проживає з іншим чоловіком та разом із ним виховують спільну дитину. Реєстрація відповідачів в її житловому будинку перешкоджає здійсненню нею права власності, користування та розпорядження належним їй майном, а також створює певні незручності матеріального характеру, в частині оплати за комунальні послуги. Просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, житловим будинком по [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просить позов задовольнити та додатково пояснила, що вона є власником будинку і після одруження її сина із [PERSON] з її згоди, було прописано відповідачів. Від спільного проживання [PERSON] та [PERSON] у них народився син [PERSON] . Ніяких перешкод у користуванні житлом вона, як власник будинку, відповідачам не створювала. Після розлучення відповідачі залишились проживати в її будинку. З липня 2018 року [PERSON] перейшла проживати до іншого чоловіка, однак за іншою адресою по даний час не прописалася. Через прописку відповідачів, вона не може отримати субсидію на комунальні послуги та розпоряджатися на власний розсуд своїм житлом. На її неодноразові прохання знятись із реєстрації колишнього місця проживання відповідач [PERSON] не погоджується. Враховуючи, що відповідачі не є членами її сім`ї та ніяких обов`язків по утриманню будинку не здійснюють, то просить визнати їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, що знаходиться в [ADDRESS] . Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги також підтримав, просить позов задовольнити та вказав, що відповідачі мають змогу прописатись за іншою адресою місця фактичного проживання. Вони тривалий час у будинку не проживають та будь-яких відносин із позивачем не підтримують, а тому втратили право на користування житловим приміщенням. На даний час відповідач має дитину від іншого чоловіка. Відповідач [PERSON] яка діє в своїх інтересах та інтересах своєї неповнолітньої дочки [PERSON] та відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнали та просять в задоволенні позову відмовити повністю. Відповідач [PERSON] суду пояснила, що із будинку позивача вона разом із дітьми змушена була висилитись через неправомірну поведінку сина позивача, [PERSON] , відносно неї як дружини та її дітей. Він на протязі тривалого часу створював їй нестерпні умови для проживання та здійснював фізичне насильство, через що вона неодноразово зверталася до працівників поліції. На даний час вона має ще одну дитину від іншого чоловіка та винаймає житло у м. Нововолинську. У 2014 році рішенням Іваничівського районного суду [PERSON] було зобов`язано визначити житлове приміщення у будинку [ADDRESS] , яке вона займала разом із дітьми. З метою більш зручного доїзду до місця роботи у м. Нововолинськ вона виселилась із дітьми з будинку позивача, однак інтерес до вказаного житла вона не втратила. Прописатись за іншою адресою у неї та її дітей немає можливості. Крім того, під час проживання у спірному будинковолодінні вона разом з іншими мешканцями витрачала свої кошти на його ремонт. Її бувший чоловік аліментів на утримання спільної дитини не платив і його борг становить 46967,36 грн. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтвердила слова матері. Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Органу опіки та піклування Іваничівської РДА та Органу опіки та піклування Поромівської сільської ради Іваничівського району Волинської області в судове засідання не з`явилися. Письмових пояснень щодо спірних правовідносин ними на адресу суду надіслано не було. Від представника Органу опіки та піклування Іваничівської РДА Гринюк Ж.Я. надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, при ухваленні рішення покладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідачів, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 167 ЖК України, у разі вибуття члена сім`ї на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, він втрачає право користування жилим приміщенням, з дня вибуття. Відповідно до положень ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, власником житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться в [ADDRESS] є позивач, [PERSON] (а.с.5). Як стверджується копією з будинкової книги у вище вказаному будинку зареєстровані відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10-13). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , сином позивача. Із дозволу власника житла, [PERSON] та її діти від першого шлюбу [PERSON] та [PERSON] були прописані за вище вказаною адресою. Від спільного проживання [PERSON] із [PERSON] у них народився спільний син [PERSON] [INFO] . Спільне життя у [PERSON] з [PERSON] не склалося через постійні непорозуміння та конфлікти під час яких [PERSON] міг вчинити фізичне насильство відносно дружини та дітей. Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 26 грудня 2013 року шлюб між ними було розірвано (а.с. 14). Після розірвання шлюбу, 03 листопада 2014 року рішенням Іваничівського районного суду Волинської області визнано за [PERSON] право користування житловим будинком [ADDRESS] та зобов`язано [PERSON] визначити житлове приміщення у будинку [ADDRESS] , яке має займати [PERSON] (а.с. 34). Таким чином встановлено, що [PERSON] після розірвання шлюбу із [PERSON] продовжила проживати у будинку позивача за своїм бажанням. Про те, що між [PERSON] та її колишнім чоловіком [PERSON] неодноразово виникали конфлікти в період часу з 2015 року по 2018 рік також підтверджується копіями звернень [PERSON] до правоохоронних органів (а.с.44-46). Відповідно до акту обстеження на предмет проживання [PERSON] від 22 серпня 2019 року, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в [ADDRESS] лише зареєстровані але не проживають про що в акті також підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON] (а.с.30). Судом належно встановлено, що позивач, як власник будинку, не створювала відповідачам будь-яких перешкод у користуванні житлом. Однак відповідачі після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] перестали бути членами сім`ї позивача. Судом належно встановлено, що з липня 2018 року відповідачі залишили місце проживання за місцем реєстрації та на даний час проживають у м. Нововолинськ Волинської області. Від спільного проживання із іншим чоловіком у [PERSON] народилась спільна дитина. В судовому засіданні знайшло своє підтвердження те, що відповідачі будь-яких витрат по утриманню будинку не несуть та будь-яких зв`язків з позивачем не підтримують. Реєстрація відповідачів у спірному будинку перешкоджає позивачу у вільному користуванні та розпорядженні належним їй будинком. Разом з тим, відповідачі із заявами про неправомірне позбавлення їх житла до правоохоронних органів в період часу з липня 2018 року по даний час не зверталися. Також відповідачі не зверталися до позивача із вимогами про вселення у житлове приміщення. Відповідач [PERSON] не підтвердила належними доказами та в судовому засіданні, що в неї існує об`єктивний інтерес до спірного житла та що на протязі тривалого часу позивач заборонла їй його реалізувати. Згідно статті 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Таким чином, відповідачі вселились у спірне житло в якості членів сім`ї і набули право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Частиною 2 ст. 406 ЦК України передбачено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Якщо відповідачі спільним побутом із позивачем не пов`язані, їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 16 січня 20-19 року справа № 243/7004/17-ц (№ провадження 61-25371св18) та від 16 жовтня 2019 року справа № 243/9627/16-ц (№ провадження 61-34009св18). Право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом із власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. У статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-ІV закріплено обов`язок судів застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. і протоколами до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенція приписами ст. 1 Першого протоколу покладає на державу обов`язок забезпечити для фізичних осіб та юридичних осіб право мирно володіти своїм майном і гарантувати його. Судом встановлено, що відповідачі перешкоджають позивачу у здійсненні права щодо розпорядження житлом, не сплачуєютькомунальних послуг за жиле приміщення, не беруть участі в його утриманні. Судом також встановлено, що відповідачі тривалий час не проживають разом із позивачем, тобто вони перестали бути членами сім`ї позивача. З аналізу вище викладених норм законодавства, суд приходить до висновку, що право відповідачів на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника. Крім того, відповідачі в зазначеному будинку не проживають понад рік, за відсутності будь-яких домовленостей із власником та законних підстав на збереження за ними житла, вони втратили право користування жилою площею в даному житловому будинку та підлягають до визнання їх такими, що втратили право користування житлом в судовому порядку. Разом з тим, ухвалення вказаного рішення не позбавить їх права на житло, оскільки за місцем реєстрації вони не проживають тривалий час і не позбавлені можливості прописатися за місцем фактичного проживання. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у держави-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00 параграф 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду (позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням), отже, відповідачі підлягають зняттю з реєстраційного обліку.

Outcome: approved