Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-01 00:00:00

24 червня 2015 року прокурор в інтересах фінансового управління звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача. В обґрунтування вимог посилався на те, що вироком Новоодеського районного суду від 24.12.2014 року відповідача визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286 і ч. 1 ст. 135 КК України. Вказали, що [PERSON] засуджено за те, що він у порушення Правил дорожнього руху України здійснив наїзд на пішохода [PERSON], внаслідок чого остання отримала тяжкі тілесні ушкодження та перебувала на стаціонарному лікуванні у період з 30 березня 2014 р. по 13 травня 2014 р. За вказаний період часу на її лікування Державою затрачено 14\~296,47 грн, які прокурор просив стягнути з відповідача. У судовому засіданні прокурор заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні вимоги прокурора в інтересах фінансового управління не визнав, оскільки вони не підтверджуються відповідними доказами. Заслухавши пояснення прокурора, відповідача та його представника, дослідивши обставини справи, і перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. В силу ч. 2 ст. 1191 ЦК України Держава, територіальні громади, юридичні особи мають право зворотної вимоги до фізичної особи, винної у вчиненні злочину, у розмірі коштів, витрачених на лікування особи, яка потерпіла від злочину. Відповідно до частин 1, 3 ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобовязана відшкодувати витрати закладові охорони здоровя на лікування потерпілого від цього злочину. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоровя, що є у державній власності, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету. З розяснень, що містяться у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 07 липня 1995 року "Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат"\~випливає, що\~питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з "Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання" (затверджений\~постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16 липня 1993 року (далі Порядок). Пунктом 2 Порядку передбачено, що сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров'я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним у стаціонарі, та вартості витрат на його лікування в день. Кількість ліжко-днів визначається на підставі медичної картки стаціонарного хворого або інших документів, які підтверджують дату госпіталізації та виписки хворого із стаціонару лікувального закладу. Визначення суми витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день провадиться виходячи з фактичної кількості ліжко-днів і загальної суми фактичних витрат за місяць ( в якому проводилось лікування) на утримання лікувального закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентарю та обладнання. \~\~\~\~ Згідно п. 3 Порядку визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоров'я або прокурора. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом те, що вироком Новоодеського районного суду Миколаївської області від 24 грудня 2014 р., який ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 06 травня 2015 р. залишено без змін, [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 ст. 286 і ч. 1 ст. 135 КК України і призначено йому покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі строком на 5 (пять) років 6 (шість) місяців у кримінально-виконавчій установі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки. Цим же вироком [PERSON] звільнено від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі на підставі пункту «в» статті 1 Закону України „Про амністію у 2014 році від 08 квітня 2014 р. Стягнуто з [PERSON] на користь потерпілого [PERSON] у рахунок відшкодування моральної шкоди в сумі 80\~000 грн, матеріальної шкоди в розмірі 24\~350 грн, а всього 104\~350 грн. Зі змісту вищезгаданого вироку випливає, що 30 березня 2014 року, близько 03.00 год., обвинувачений [PERSON], на правовій підставі керуючи автомобілем «Оpеl-Kadet», державний реєстраційний номер [NUMBER], рухався зі швидкістю близько 60 км/год по автодорозі «Ульянівка-Миколаїв», зі сторони м. Нова Одеса у напрямку м. Миколаєва. Далі, наближаючись до автозаправочної станції «Лукойл», що в районі с. Себине Новоодеського району Миколаївської області, здійснюючи маневр заїзду на її територію обвинувачений [PERSON], грубо порушуючи пункти 2.3 «б», 12.2, 12.3 і 18.1 Правил дорожнього руху України, тобто, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не контролював рух свого транспортного засобу, хоча зобовязаний був постійно його контролювати і мав таку технічну можливість, маючи обєктивну можливість завчасно бачити, що попереду керованого ним автомобіля проїжджу частину перетинає пішохід, продовжив рух, у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості, своєчасно не вжив заходів до зниження швидкості руху автомобіля, аж до повної його зупинки, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувала пішохід [PERSON], не надав їй дорогу та здійснив наїзд на потерпілу. Внаслідок цього, пішоходу [PERSON] заподіяні тілесні ушкодження у виді ран та забоїв на обличчі, голові, животі та кінцівках, забою головного мозку 2 ст., пошкодження лівого яблука ока (з його видаленням), перелому верхньої треті кісток лівої голені, перелому правої бедренної кістки, рани лівої кисті, травматичного шоку тяжкого ступеню, які відповідно до судово-медичної експертизи відносяться до категорії тяжких, за ознакою небезпеки для життя, і ці суспільно небезпечні наслідки знаходяться у причинному звязку з учиненими порушеннями Правил дорожнього руху України. За правилами ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. За такого, вищезгаданий вирок суду має преюдиційне значення для вирішення цієї справи. У звязку з отриманими тілесними ушкодженнями потерпіла [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні у Новоодеській центральній районній лікарні Миколаївської області, що фінансується з державного бюджету, у період з 30 березня 2014 р. по 13 травня 2014 р., тобто 44 ліжко-днів, що підтверджується медичною картою стаціонарного хворого (№ 1113). Відповідно до довідки районної лікарні загальна вартість витрат на лікування потерпілої становить 14 296,47 (березень 1 день х 288,63 грн, квітень 30 днів х 338,41 грн і травень 13 днів х 296,58 грн) гривень, що підлягає стягненню з відповідача у безспірному порядку. Вищевикладене спростовує доводи представника відповідача про те, що довідка районної лікарні не є підставою для стягнення з відповідача вказаних витрат. Суд критично оцінює твердження представника відповідача про те, що в разі задоволення позову відповідач двічі буде притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, що є порушенням ст. 61 Конституції України. Так, дійсно вироком суду від 24 грудня 2014 р. [PERSON], окрім засудження за вчинення злочинів, притягнений до цивільно-правової відповідальності, тобто з нього стягнуто на користь потерпілого грошову суму за завдану вищезгаданим злочином моральну і матеріальну шкоду. Однак, звернення прокурора до суду з позовом до відповідача про стягнення з останнього на користь Держави витрат на лікування потерпілого відповідно до п. 22 ст. 92 Конституції України ґрунтується виключно на вищезазначених законах України, а тому не є повторним притягненням відповідача до юридичної відповідальності за одне й те саме правопорушення.

Outcome: approved