Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-15 00:00:00

[PERSON] виклад позиції позивача та відповідача [PERSON] звернулася до суду з позовом та просила усунути перешкоди у здійсненні права власності на житловий будинок № 17 по вулиці Загородній у місті Чернігові шляхом виселення з нього [PERSON] Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що є власником будинку №17 по вул. Завгородня в м. Чернігові. З дозволу власника у цьому будинку зареєстрований та проживає її син [PERSON] з дружиною - [PERSON] (відповідач по справі). Сімейне життя у сина не склалося і в 2015 році рішенням суду шлюб розірвано. На даний час власник будинку має намір вселитись у свій будинок, але відповідач відмовляється його звільняти, чим обмежує її право користування та розпорядження своєю власністю.Крім того, відповідачка постійно створює перешкоди власнику мирно володіти своїм будинком, влаштовує сварки та суперечки, веде антисоціальний спосіб життя, самостійно змінює замки в міжкімнатних дверях, нецензурно висловлюється, погрожує фізичною розправою, фізично та психологічно знущається над власником та її сином, колишнім чоловіком [PERSON] У результаті протиправної поведінки відповідачки власник не може проживати у своєму будинку, або ж продати його. Посилаючись на ст. ст. 317, 319, 321, 391 ЦПК України, ст.116 ЖК України просить усунути порушене право шляхом виселення відповідача з будинку (а.с.2-4, 69-70). Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву (а.с.30-34), відповідно до якого позов не визнає. Зазначила, що з дозволу власника почала проживати та зареєструвала місце проживання у спірному будинку. Позивач мешкає в іншому населеному пункті. Також у даному будинку проживає неповнолітня дитина. Відповідач іншого житла не має. Крім того, [PERSON] не чинить позивачу перешкоди у користуванні її власністю. Тому вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними. ІІ. Процесуальні дії у справі та заяви (клопотання) учасників справи, пояснення учасників справи в судовому засіданні У судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали, просили їх задовольнити, посилались на обставини зазначені в позовній заяві та заяві про застосування додаткових підстав. Позивач вказала, що відповідач проживає та зареєстрована у спірному будинку з її дозволу. Перешкод у користуванні та проживанні у даному будинку відповідач їй не чинить, не змінює замки. Однак остання постійно влаштовує сварки з її сином, фізично та психологічно знущається над ним. У судовому засіданні відповідач та її представник позовні вимоги не визнали, просили відмовити у його задоволенні. У встановлений строк подано відзив на позовну заяву (а.с.30-34). Зазначили, що [PERSON] не чинить позивачу перешкоди у користуванні її власністю. Представник третьої особи - орган опіки та піклування Новозаводської районної у м. Чернігові ради, який залучений протокольною ухвалою від 08.02.2018 року до участі у розгляді справи, в судовому засіданні щодо заявленого позову покладалась на розсуд суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин 17 грудня 2004 року [PERSON] на підставі договору міни стала власником житлового будинку № 17 по вулиці Загородній у місті Чернігові (а.с.7). Право власності зареєстроване КП "Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації" 28.02.2005 року, реєстраційний номер 8889765, номер запису 18296 в книзі 188 (а.с.8). Як вбачається із копії домової книги у даному будинку з 02.02.2005 року зареєстровані [PERSON] (відповідач по справі) та [PERSON] (син позивача) (а.с.9-10). Даний факт також підтверджено листом Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради №2120 від 12.09.2017 року (а.с.47). Відповідач [PERSON] зареєстрована та проживає у даному будинку з дозволу власника будинку. Дана обставина визнана позивачем, тому в силу ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Позивач по справі зареєстрована та постійно проживає [INFO] (а.с.85). Заочним рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 02 квітня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], в якому сторони перебували з 2000 року - розірвано (а.с.38-39). Також судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO] (а.с.40). яка проживає без реєстрації у спірному будинку. Згоду на реєстрацію місця проживання неповнолітньої дитини батько дитини не надає, що не заперечується сторонами по справі. Оплату за комунальні послуги частково проводить відповідач, про що свідчать копії квитанцій (а.с.43). Свідок [PERSON] син позивача, в судовому засіданні показав, що відповідач є його колишньою дружиною. Власником будинку є його мати, яка прийняла рішення про їх виселення, тому що бажає сама проживати у цьому будинку. Порядок користування житловим будинком не визначено, але фактично одну кімнату займає колишня дружина, в другій - дитина вчить уроки, а він проживає в третій кімнаті. Одного разу мати привезла свої речі і залишила їх в кімнаті на дверях якої поставила замок. Однак, замок був зламаний колишньою дружиною. З даного приводу мати викликала поліцію, однак ніяких дій не вчинили. Ключі від будинку знаходяться лише у дружини та у нього. Часто відбуваються сімейні сварки. На Новорічне свято він покликав знайому жінку з дитиною, але колишня дружина вчинила сварку, а тому викликали поліцію. За житлово - комунальні послуги з 2018 року ніхто не платить, але до цього сплачували разом. Зазначив, що не заперечує щодо проживання у спірному будинку дитини. Мати говорила, що має бажання продати будинок. Допитана як свідок відповідач [PERSON] в судовому засіданні показала, що ніяких перешкод для користування позивачем по справі своєю власністю вона не створює. В цьому будинку вона проживає постійно разом з дитиною, яка знаходиться на повному її утриманні. Дитина не зареєстрована, так як батько дитини не надає згоду, тому що заборонила його мати. Свекруха у цьому будинку буває рідко (5-6 раз), але є її речі та ключі від будинку. Батько дитини також буває рідко, так як він їздить на тимчасові заробітки. 31 грудня 2017 року відбувся конфлікт між нею та колишнім чоловіком, який запросив додому невідому жінку. Коли вона з дитиною виходила, жінка її штовхнула в спину та сказала, що "ти тут ніхто, можеш звідти йти". Позивачка постійно говорить, щоб вона виписувалася з будинку. Під час розгляду справ у суді вона дізналася, що позивач має намір продати будинок. Після судового засідання, з початку 2018 року за комунальні послуги сплачують в рівних частинах з колишнім чоловіком. На даний час займає одну кімнату, в іншій дитина лише вивчає домашні уроки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що [PERSON] є його сусідкою більше 10 років. Спочатку вони гарно жили із своїм чоловіком. Позивач ніколи не любила свою невістку і та говорила, що вона не буде тут проживати. Ключі від будинку [PERSON] залишала у них для свекрухи, коли та приїздила або її онук. [PERSON] бачив менше, тому що він працює. Позивачку бачив рідко. Одного разу вона викликала міліцію, але [PERSON] в той час вдома не було. Зазначив, що у нього існує спір щодо погодження меж земельної ділянки з позивачем. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що є сусідкою [PERSON] Знайома з нею з 2007 року. Зазначила, що їх діти разом ходять до школи, [PERSON] піклується про дитину. Її чоловіка бачить періодично. Свекруху [PERSON] іноді бачила, коли та приїздила в гості. Останній раз бачила 1 вересня 2017 року. Ніхто їй не перешкоджає у вільному доступі до будинку. Свідком сварок не була. ІV. Норми права, які застосував суд та оцінка аргументів сторін Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини щодо того, що кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст.316 та 319 ЦК України власник має право володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, а також вимагати усунення перешкод у здійсненні ним цього права (ст.391 ЦК України). Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім'ї власника квартири, у тому числі і колишні, користуються жилим приміщенням нарівні з власником. Їх право користування жилим приміщенням врегульовано житловим законодавством, згідно з яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.3 ст.9 ЖК України). Відповідно до ч.3 ст.64 ЖК України, якщо такі особи продовжують проживати в займаному жилому будинку надалі, вони мають такі ж права і обвязки, як наймач і члени його сім'ї, оскільки відповідно до ч.3 ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] вселилася до спірного житла як член сім'ї позивача [PERSON] з дозволу власника спірного житла(ч.2 ст.64 ЖК України). Згідно норм Житлового кодексу України виселення може бути добровільним, або здійснюватись в судовому порядку. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст.157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу. Так, відповідно до ст.9 та 109 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення, або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.3 ст.47 Конституції України позбавити громадянина житла можна лише на підставі закону за рішенням суду. Виселення без надання жилого приміщення може бути засобом цивільно-правової відповідальності за порушення договору, закону або субєктивних прав інших осіб. Підставою для задоволення свого позову позивач [PERSON] та її представник вказують на те, що відповідач [PERSON] постійно створює перешкоди власнику будинку мирно володіти своїм майном, постійно влаштовує сварки та суперечки, веде антисоціальний спосіб життя, самостійно змінює замки в міжкімнатних дверях, нецензурно виражається, погрожує фізичною розправою, фізично та психологічно знущається над власником та її сином, що відповідно до вимог ст.116 ЖК України є підставою для виселення відповідача з будинку. Відповідно до ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Отже для застосування цієї правової норми необхідна обовязкова наявність двох умов: а) систематичне порушення правил співжиття, б) вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Відповідно до пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» під час вирішення справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Одні лише факти звернення у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення. Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу. Отже, законодавством встановлений чіткий порядок для виселення інших осіб, які проживають разом з власниками житла. Однак, таких доказів позивачем [PERSON] до суду не надано. Зокрема, наданий позивачем висновок дільничного ОП ЧВП ГУНП в Чернігівській області від 16.01.2018 року про проведення профілактичної бесіди з [PERSON] (а.с.73) не може свідчити про вчинення відповідачем дій, які відповідно до ст.116 ЖК України свідчать про неможливість спільного проживання та є підставою для виселення. З матеріалів справи не вбачається, що до відповідача раніше вживались судом чи іншими органами заходи впливу через порушення нею правил суспільного співжиття, антигромадське поводження. При цьому, допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили обставини щодо відсутності перешкод з боку відповідача у користуванні позивачем спірним будинком. Крім того, допитаний як свідок [PERSON] колишній чоловік відповідачки не підтвердив факту вчинення відповідачем протиправних дій, які перешкоджають позивачу користуватися її власністю. В силу положень ст. ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже позивач не надала суду будь-яких належних та допустимих доказів, які б свідчили про здійснення відповідачем перешкод у користуванні житлом позивачу, а також доказів систематичного порушення відповідачем правил співжиття та неможливість для інших проживання в спірному будинку, тому в задоволенні позову слід відмовити повністю. V. Розподіл судових витрат Позивачем понесені та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у сумі 640,00 грн (а.с.1) та витрати на правничу допомогу в сумі 4 000 грн (а.с.116), однак відповідно до положень ст.141 ЦПК України у звязку з відмовою у задоволенні позову не підлягають відшкодуванню. Вирішуючи вимогу відповідача про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 3 600 грн, суд дійшов наступного висновку. У відповідності до ч.3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов'язані з розглядом справи. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст.137 ЦПК України. Згідно ч.2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Участь адвоката [PERSON], який представляє інтереси відповідача у справі і факт надання правничої допомоги підтверджено ордером про надання правової допомоги (а.с.36), договором про надання правової допомоги від 22 грудня 2017 року (а.с.35), розрахунком судових витрат (а.с.113) та квитанціями на суму від 24.01.2018 року на суму 2 800 грн (а.с.83) та від 16.04.2018 року на суму 800 грн (а.с.112). З урахуванням ч. 4 ст. 137 ЦПК України, суд вважає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката в сумі 3 600 грн є співмірним із складністю справи, обсягом виконаної адвокатом роботи щодо надання правової допомоги у справі та витраченим часом на її виконання. Відповідно п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, повязані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. За таких підстав, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено повністю, з позивача на користь відповідача необхідно стягнути витрати, повязані з правничою допомогою адвоката в сумі 3 600 грн 00 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved