Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-21 00:00:00

[PERSON] (надалі «Позивач») звернулась до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» (надалі «Відповідач»), в якому, з урахуванням збільшених позовних вимог, просила стягнути з Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 33292, 14 грн , в тому числі середній заробіток за час затримки з 14.11.2016 року по 22.02.2017 року в сумі 11199,66 грн., а всього 44 491,80 грн. Позивач в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, викладених в уточненій позовній заяві. Зокрема, як зазначила Позивач, всупереч вимогам чинного законодавства України Відповідачем, при звільненні Позивача з роботи не було виплачено в повному обсязі належної їй до виплати заробітної плати, чим порушено трудові права Позивача. Враховуючи вищевикладене, Позивач також просила стягнути з Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 33292, 14 грн , в тому числі середній заробіток за час затримки з 14.11.2016 року по 22.02.2017 року в сумі 11199,66 грн., а всього 44 491,80 грн. Представник Відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила та просила відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених в письмових запереченнях на позов. Зокрема, в якості відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку представник Відповідача покликалася на пропуск Позивачем тримісячного строку звернення до суду з даними позовними вимогами. Заслухавши пояснення Позивача, представника Відповідача, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Згідно запису в трудовій книжці (а.с. 13-16) [PERSON] перебувала у трудових відносинах із Відповідачем з 22 липня 2010 року (Наказ про прийняття на роботу № 43-К від 22 липня 2010 року ( а.с.15). Наказом ДП «Центр державного земельного кадастру» №55-к від 31 грудня 2015 року (а.с.10) [PERSON], начальника загального сектору Івано-Франківської регіональної філії ДП Центру ДЗК, звільнено 31 грудня 2015 року за власним бажанням, згідно з ч.3 ст. 38 КзпП у звязку із порушенням роботодавцем законодавства про працю. Відповідно до частини 4 та 7 статті 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами (стаття 94 Кодексу законів про працю України). Строки виплати заробітної плати визначено статтею 115 Кодексу законів про працю України. Зокрема, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Згідно зі статтею 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші (стаття 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»). Відповідно до статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Як встановлено [PERSON] зі змісту наявної в матеріалах справи Довідки про суму заборгованості по заробітній платі станом на 31.12.2015 р., виданій гр. [PERSON] (а.с. 9), а також з пояснень Позивача та представника Відповідача в судовому засіданні, станом на час звільнення Позивача з посади Відповідачем не в повному обсязі було виплачено належну їй до виплати заробітну плату, а саме, з урахуванням здійснення подальшої часткової виплати 08 квітня 2016 року в розмірі 6654,23 грн., станом на час розгляду справи в суді Відповідачем на користь Позивача не доплачено суму заробітної плати у розмірі 44491,80 грн. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 06.04.2016 року уточнені позов ні вимоги [PERSON] до ДП Центр державного земельного кадастру про стягнення заборгованості по заробітній платі та суми компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати задоволено. Вирішено стягнути з ДП Центр державного земельного кадастру на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 34361 грн. 85 коп. та суми компенсації втрати частини заробітної плати в сумі 3219 грн. 71 коп., а всього стягнути 37581 грн. 56 коп. ( а.с.3-4). Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 09.06.2016 року апеляційну скаргу представника ДП Центр державного земельного кадастру на рішення Івано-Франківського міського суду від 06.04.2016 року повернуто. ( а.с.5). Докази на підтвердження того, що вищевказане судове рішення станом на час розгляду даної справи є виконане в матеріалах справи відсутні. Таким чином, за розрахунком Позивача, наданим [PERSON], станом на час розгляду справи загальна сума заборгованості Відповідача по виплаті заробітної плати та суми компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати становить 44491,80 грн. (33292,14 грн. -середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.01.2016 року по 14.11.2016 року в тому числі середній заробіток за час затримки з 14.11.2016 року по 22.02.2017 року в розмірі 11 199,66 грн.). Належних доказів, які б спростовували вищевказаний розрахунок, здійснений Позивачем та перевірений [PERSON], представником Відповідача [PERSON] надано не було. Крім того, статтею 117 Кодексу законів про працю України встановлено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Так, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до Довідки про середню заробітну плату (дохід) від 31 грудня 2015 року №90-д (а.с. 6), середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 153,42 грн. Таким чином, за розрахунком Позивача станом на 30 січня 2017 року сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 січня 2016 року по 30 січня 2017 року складає 33 292,14 грн. (217 робочих днів х 153,42 грн. середньоденної заробітної плати). Належних доказів, які б спростовували вищевказаний розрахунок, або би свідчили про його невірність чи некоректність, представником Відповідача [PERSON] надано не було, а [PERSON] таких обставин не встановлено. Відтак, враховуючи вищевикладене, системно проаналізувавши норми чинного трудового законодавства, яке регулює спірні правовідносини, а також матеріали справи, Суд дійшов висновку про те, що станом на час розгляду справи з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 01.01.2016 року по 14.11.2016 року в сумі 33 292,14 грн., в тому числі середній заробіток за час затримки з 14.11.2016 року по 22.02.2017 року в сумі 11199,66 грн., а всього 44 491,80 грн. Стосовно заяви представника Відповідача щодо застосування строку позовної давності як підстави для відмови в задоволенні позову [PERSON], Суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до частини 1,2 статті 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із частиною 1 статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значущі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Згідно із частиною 1 статті 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного [PERSON] України від 24 червня 2015 р. у справі N 6-116цс15). Однозначний висновок зроблено також і КСУ рішеннями №4-рп від 22.02.2012р. щодо офіційного тлумачення положень ст..233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст..117, 237-1 цього кодексу, а також в рішенні КСУ від 15.10.2013р. №9-рп щодо офіційного тлумачення положень ст..233 КЗпП України з положеннями ст.34 Закону України «Про оплату праці». Отже, реалізація права на судовий захист невід'ємно пов'язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Основним нормативним актом, що регулює строки звернення до суду про вирішення спорів у порядку цивільного судочинства, є Цивільний кодекс України, який установлює інститут позовної давності і містить положення щодо часових меж, упродовж яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. У частині першій статті 233 Кодексу передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: а саме три місяці щодо вирішення інших трудових спорів. При цьому, Суд звертає увагу на те, що відповідно до частини другої статті 233 Кодексу у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Вказана норма стосується виплати працівникові заробітної плати. При цьому, Конституційний Суд України у вищезгадуваному рішенні дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. А, спір щодо стягнення не виплачених власником сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини з/плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, є трудовим спором, і встановлений 3-х місячний строк з дня, коли він дізнався про порушення свого права. Також, відповідно до статті 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація грошових доходів населення це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці працівникам у зв'язку з індексацією за рахунок власних коштів (стаття 1, частина перша статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення" зі змінами). Положенням статті 34 Закону передбачено компенсацію працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, що провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно зі статтями 1, 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року N 2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), а саме у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати нарахованих громадянам грошових доходів: пенсії, соціальних виплат, стипендії, заробітної плати (грошового забезпечення) тощо. Враховуючи вищевикладене, Суд погоджується з посиланнями представника Відповідача на те, що у спірних правовідносинах до позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні застосуванню підлягає тримісячний строк звернення до суду за захистом порушених трудових прав. Разом з тим, Суд звертає особливу увагу на те, що у спірних правовідносинах станом на час звільнення Позивача з роботи Відповідачем не було проведено з нею повного розрахунку по заробітній платі, і станом на час розгляду справи заборгованість ДП «Центр державного земельного кадастру» складає 33 292,14 грн., в тому числі середній заробіток за час затримки з 14.11.2016 року по 22.02.2017 р.р. (розмір середньоденної заробітної плати х 73 дня затримки) 11199,66 грн. Крім того, рішення Івано-Франківського міського суду від 06.04.2016 року на даний час не виконано. Відтак, невиплата заробітної плати в повному обсязі та наявність станом на час розгляду справи вищевказаної суми заборгованості трактується [PERSON] як триваюче правопорушення Відповідача, а тому, предявивши даний позов 14 листопада 2016 року (про що свідчить відповідна реєстраційна відмітка на першій сторінці позовної заяви), Позивач тримісячного строку звернення до суду не пропустила. Крім того, Суд звертає також увагу і на положення статті 264 Цивільного кодексу України, відповідно до якого позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Предявлення до суду, в тому числі, заяви про видачу судового наказу, є обставиною, яка перериває строк позовної давності. Як встановлено [PERSON], Позивач була звільнена з роботи 31 грудня 2015 року. Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України, саме в день звільнення з нею повинен бути проведений повних розрахунок по належних виплатах. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 06.04.2016 року уточнені позов ні вимоги [PERSON] до ДП Центр державного земельного кадастру про стягнення заборгованості по заробітній платі та суми компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати задоволено. Вирішено стягнути з ДП Центр державного земельного кадастру на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 34361 грн. 85 коп. та суми компенсації втрати частини заробітної плати в сумі 3219 грн. 71 коп. , а всього стягнути 37581 грн. 56 коп. ( а.с.3-4). Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 09.06.2016 року апеляційну скаргу представника ДП Центр державного земельного кадастру на рішення Івано-Франківського міського суду від 06.04.2016 року повернуто ( а.с.5). Вищевказане свідчить про переривання строку позовної давності у спірних правовідносинах. В подальшому, 14 листопада 2016 року [PERSON] в межах тримісячного строку позовної давності звернулася до суду з відповідною позовною заявою. Таким чином, в даній цивільній справі [PERSON] не пропущено строку звернення до суду з позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відтак, проаналізувавши матеріали справи, враховуючи вимоги чинного законодавства України, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 94, 115-117, 233 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 1-3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»,

Outcome: approved