Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3 Дарницького району м. Києва», третя особа - директор Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3 Дарницького району м. Києва» [PERSON], про захист честі, гідності та ділової репутації й відшкодування моральної шкоди. Мотивуючи свої вимоги тим, що Наказом за № 50 від 24 січня 2017 року за підписом директора Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3 Дарницького району м. Києва» [PERSON] на неї як лікаря відділення невідкладної медичної допомоги внаслідок невиконання посадових обов»язків накладно дисциплінарне стягнення у вигляді догани, який було доведено до відома всіх лікарів відділення невідкладної медичної допомоги. Покладене на неї вказане дисцінарне стягнення нею було оскаржено у судовому порядку. Так, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 червня 2017 року, яке набуло чинності, визнано наказ № 50 від 24 січня 2017 року Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3 Дарницького району м. Києва» про притягнення її до дисципланірної відповідальності незаконним. З часу постановлення оскарженого дисциплінарного стягнення відповідачем поширюється неправдива інформація, яка дискредитує її як лікаря та завдає моральної шкоди. Вважає, що зазначена в наказі про накладння на неї дисциплінарного стягнення інформація є недостовірною та завідомо неправдивою. Вона є лікарем вищої категорії з двадцятирічним стажем роботи, шанованою серед колег, взірцем професіоналізму та професійної етики, й накладене на неї стягнення порочить її честь, гідність та ділову репутацію, й інформацію, яку пощирено відповідачем у наказі та виробничій нараді, просить визнати недостовірною та зобов»язати директора вказаного центру [PERSON] спростувати поширену ним 26 січня 2017 року серед лікарів абсолютно всю інформацію в наказі № 50 від 24 січня 2017 року про те, що вона як лікар відділення невідкладної медичної допомоги04 січня 2017 року проігнорувала виклик на дім. Й у строк десяти календарних днів з дня набуття чинності судовим рішенням по цій справі спростувати поширену ним недостовірну інформацію 26 січня 2017 року серед лікарів відділення, викладену у наказі № 50 від 24 січня 2017 року у найбільш близький до способу їх поширення, а саме - шляхом винесення наказу з наступним змістом: «Визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію лікаря відділення невідкладної медичної допомоги (далі - ВНМД) [PERSON], поширену у наказі № 50 від 24 січня 2017 року про те, що вона 04 січня 2017 року проігнорувала виклик на дім і не виїхала на їх виконання. Під час проведення перевірки 04 січня 2017 року після 18 години 10 хвилин оперативно-штабна бригада надзвичайної ситуації відділу медицини катастроф Центру екстренної медичної допомоги та медицини катастроф м. Києва фактів необґрунтованої затримки обслуговування викликів пацієнтів на дім з боку лікаря ВНМД [PERSON] виявлено не було. [PERSON] повністю виконали вимоги п. 1.6 Примірного положення про лікаря виїзної бригади пункту (відділення) невідкладної допомоги для дорослого населення, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров»я України від 29.08.2008 року № 500 «Про заходи щодо удосконалення надання екстреної медичної допомоги населенню в Україні» та свої функціональні обов»зки, після надходження викликів про надання медичної допомоги на їх виконання виїджала одразу. Амбулаторний прийом пацієнтів згідно п. 1.7. Примірного положення про лікаря виїзної бригади пункту (відділення) невідкладної допомоги для дорослого населення, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров» України від 29.08.2008 року № 500 «Про заходи щодо удосконалення надання екстреної медичної допомоги населенню в Україні» лікар [PERSON] здійснила з 17 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв., коли на пункт невідкладної медичної допомоги за адресою: м. Київ, вул. Вербицького, 5, не послупило жодного виклику, що повністю виключало можливість лікарем [PERSON] проігнорувати виклик на дім». Й ознайомити з даним наказом під підпис всіх лікарів ВНМД з об»єднанню диспетчерською Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3 Дарницького району м. Києва». Оскільна поширена відповідачем відносно неї інформація завдала їй душевного болю, психологічних страждань просить стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3 Дарницького району м. Києва» на її користь моральну шкоду, яку вона оцінює у розмірі 5 000 грн. 00 коп. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON], діючий на підставі довіреності від 19 вереесня 2018 року (а.с.224), в ході розглялу справи уточнили позовні вимоги й підтримали їх у редакції від 20 грудня 2017 року (а.с.49-60) та просили їх задовольнити. Представник відповідача в особі Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3 Дарницького району м. Києва» [PERSON], діючий на підставі довіреності від 16 січня 2018 року (а.с.138), позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні за недоведеністю та безпідставністю вимог. Вважаючи відсутнім спір з тієї підстави, що відповідачем винесено наказ, яким скасований наказ про притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності, який був доведений до відома всіх працівників установи, у якій працює позивачка, шляхом проведення виробничої наради та під особистий підпис лікарів. Третя особа - директор Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3 Дарницького району м. Києва» [PERSON]в судове засідання повторно не з»явивився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судової влади (суду). Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Зміст цивільно-правового захисту честі, гідності та ділової репутації становлять правовідносини, за яких морально потерпіла сторона наділяється правом вимагати через суд спростування відомостей, які порочать її честь, гідність та ділову репутацію, а друга сторона, яка такі відомості поширила, зобов'язана дати спростування, якщо не доведе, що відомості відповідають дійсності. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27 лютого 2009 року N 1 , відповідно до якого чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю повязується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Судом встановлено, що Наказом № 50 від 24 січня 2017 року Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3 Дарницького району м. Києва» на [PERSON] - лікаря відділення невідкладної медичної допомоги внаслідок невиконання нею посадових обов»язків накладно дисциплінарне стягнення у вигляді догани (а.с.20-21). У цьому наказі зазначено, що під час проведення перевірки 04 січня 2017 року з 17 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. оперативно-штабною бригадою надзвичайних ситуацій відділу медицини катестроф Центру екстренної медичної допомоги та медицини катастроф виявлено та зафіксовано факти необґрунтованої затримки обслуговування викликів пацієнтів на дому з боку лікаря відділення невідкладної медичної допомоги [PERSON] Так, всупереч вимогам п.п. 1.6 та 1.7 Примірного положення про лікаря виїзної бригади пункту (відділення) невідкладної допомоги для дорослого населення, затвердженого наказом МОЗ України від 29.08.2008 року № 500 «Про заходи щодо удосконалення надання екстреної медичної допомоги населенню в Україні» та своїм функціональним обов»зкам, після надходження виклику про надання медичної допомоги на його виконання, [PERSON] не виїхала та здійснювала амбулаторний прийом пацієнтів, що обумовило суттєву затримку обслуговування викликів хворих на дому. При цьому лікар [PERSON] проігнорувала виклики на дім, а здійснювала амбулаторний прийом з 17 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. під час роботи амбулаторної мережі КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 Дарницького району м. Києва». Таким чином лікар [PERSON] порушила п. 1.6 вищевказаного Примірного положення, який зобов»язує лікаря невідкладної медичної допомоги виїхати одразу після надходження виклику для його виконання. Додатковою перевіркою з»ясовано, що факти, викладені в Акті № 19 від 04 січня 2017 року оперативно-штабної бригади надзвичайних ситуацій відділу медицини катастроф Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф м. Києва, є обґрунтованими та такими, що відповідають дійсності, а дії лікаря ВНМД [PERSON] в частині ігнорування виклику на дім, вбачаються безпідставними та такими, що суперечать Примірному положенню про лікаря виїзної бригади пункту (відділення) невідкладної допомоги для дорослого населення, затвердженого наказом МОЗ України від 29.08.2008 року № 500 «Про заходи щодо удосконалення надання екстреної медичної допомоги населенню в Україні» та її функціональним обов»язкам (а.с.20-21). За самоусунення від виконання своїх прямих посадових обов»язків шляхом ігнорування викликів на дім, що призвело до суттєвої затримки в наданні невідкладної медичної допомоги пацієнтам, оголошено догану лікарю відділення невідкладної медичної допомоги [PERSON] Цим же наказом пунктом 6 зобов»язано довести до всіх лікарів відділення невідкладної медичної допомоги під підпис обумовлений наказ (а.с. 20-21). Згідно додатку до вказаного наказу, в якому зазначений перелік лікарів, до відома яких доводився наказ, ознайомлені із ним 12 осіб (а.с.17). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва, яке набуло чинності згідно ухвали Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2017 року, позов [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3 Дарницького району м. Києва про визнання наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності незаконним та його скасування, відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Визнано наказ № 50 від 24 січня 2017 року Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3 Дарницького району м. Києва про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності незаконним. В решті вимог відмовлено (а.с.13-16, 17-18). Задовольняючи позовні вимоги частково, суд виходив із того, що не встановлено факту порушення позивачем вимог п. 1.6 та п. 1.7 Примірного положення про лікаря виїзної бригади пункту (відділення) невідкладної допомоги для дорослого населення, затвердженого наказом МОЗ України від 29.08.2008 року № 500 «Про заходи щодо удосконалення надання екстренної медичної допомоги населенню в Україні». Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Позивач вважає, що внаслідок незаконно винесеного наказу про притягнення її до дисциплінарної відповідальності, керівник медичного закладу, у якому вона працює, - [PERSON] розповсюдив щодо неї неправдиву інформацію, як у наказі про притягнення її до дисциплінарної відповідальності, та й в усній формі серед колег, що завдало шкоди її діловій репутації, честі та гідності. Вирішуючи даний спір суд, враховує рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 червня 2017 року, яке набуло чинності згідно ухвали Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2017 року (а.с.17-18), яким позов [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3 Дарницького району м. Києва про визнання наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності незаконним та його скасування, відшкодування моральної шкоди, задоволено частково. Визнано наказ № 50 від 24 січня 2017 року Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3 Дарницького району м. Києва про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності незаконним. В решті вимог відмовлено. При цьому, як вбачається із матеріалів справи, наказом за № 163 від 24 жовтня 2017 року Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3 Дарницького району м. Києва, скасовано оскаржений позивачкою у судовому порядку наказ № 50 від 24 січня 2017 року «Про накладення дисциплінарного стягнення на лікаря ВНМД [PERSON].», у порядку виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 червня 2017 року про визнання наказу про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності незаконним (а.с.97). Наказ Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3 Дарницького району м. Києваза № 163 від 24 жовтня 2017 року, яким скасовано наказ про притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності, став предметом обговорення на виробничій нараді медичних працівників цієї медичної установи та був предметом персонального ознайомлення під особистий підпис 57 працівників лікувального закладу (а.с.100-101). Відповідно, відповідач спростував у добровільному/позасудовому порядку інформацію, яку позивачка просить стростувати, довідши її до відома працівників медичного закладу, де працює позивачка, своїм наказом від 24 жовтня 2017 року під персональний підпис працівників, й обговоривши скасування наказу про накладення на позивачу дисциплінарного стягнення на виробничій нараді. За правилами ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації. При вирішенні даного спору суд враховує положення КЗпП України, за якими Главою 10 передабачені норми, які регулюють трудову дисципліну працівників. Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю. У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов'язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу (ч.ч.1, 2 ст. 140 КЗпП України). За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення (ст. 147 КЗпП України). Дисциплінарні стягнення, відповідно до ч.1 ст. 1471 КЗпП України) застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Відповідно, відповідач, встановивши підстави для притягнення працівника (позивача) до відповідальності, згідно процедури, визначеної для притягнення до дисциплінарної відповідальності, вправі застосувати до позивачки дисциплінарне стягнення, а позивачка у визначеному ст. 150 КЗпП України порядку - оскаржити дисциплінарне стягнення, чим вона й скористалась, звернувшись до суду із позовом про визнання такого наказу незаконним. Дисциплінарне стягнення може бути оскаржене працівником у порядку, встановленому чинним законодавством (глава XV цього Кодексу) (ст. 150 КЗпП України). Зважаючи на процесуальну законність дій сторін у справі - відповідача, як роботодавця, - накласти на підставі та у порядку, визначеного КЗпП України, на позивача (працівника) адміністративне стягнення, а позивача (працівника) - право на оскарження дисциплінарного стягнення, суд робить висновок про те, що викладена у наказі про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності інформація, не може бути предметом захисту честі, гідності, ділової репутації, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити. Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка посилається на порушення відповідачем її прав щодо незаконності винесення наказу про притягнення її до дисциплінарної відповідальності, й у тому числі інформації, викладеній у ньому, яке рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 червня 2017 року визнано незаконним, тобто порушене право позивачки вже поновлене до звернення її до суду із цим позовом. При вирішенні даного спору судом враховані міжнародно-правові зобов'язання України в сфері свободи слова, свободи вираження поглядів. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Частина 1 ст. 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. За положенням ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст.10 Конвенції. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Відповідно до роз'яснень, які містяться в пунктах 15, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №1від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» однією із складових правопорушення, наявність якої може бути підставою для задоволення позову, є поширення недостовірної інформації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Отже, для визначення підстав притягнення до відповідальності поширена інформація має відповідати таким основним критеріям: вона має бути недостовірною (тобто не відповідати дійсності), або може бути викладена неповно чи викривляти зміст відомостей про особу (розцінюється як недостовірна інформація), а також така інформація повинна бути негативною про особу. Судом встановлено, що інформація, спростування якої вимагає позивач, є результатом трудової діяльності, а саме процедури притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, й з точки зору сприймання нею цих подій і поширеної відповідачем інформації (винесення наказу) - є вчинення дій правомочною посадовою особою, якій згідно ч.1 ст. 1471 КЗпП України надано право щодо застосування дисциплінарного стягнення, й не є її розповсюдженням. Окрім того, дії сторін як учасників трудових відносин, не може бути засуджено, оскільки кожна із них діяла в межах, наділеного КЗпП України права: відповідача - права на притягнення працівника до дисципліраної відповідальності, а позивача - права на оскарження наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальнсті, оскільки остання має природу прав та обов»язків працівника та роботодавця, й ці дії жодним чином не можуть порушувати честь, гідність та ділову репутацію позивачки, як учасника трудових відносин. Позивачка, звернувшись до суду із позовом про визнання наказу про накладення на неї дисциплінарного стягнення, за наслідками розгляду якого суд позов задовольнив й визнав наказ про притягнення її до дисципліраної відповідальності незаконним, тим самим суд поновив порушене право позивачки, відповідно правових підстав для звернення до суду з даним позовом не має, оскільки позивачка вказане порушене право захистила. При цьому можлива критична оцінка відповідача певних подій (фактів), викладених у вільному спілкуванні між колегами (на виробничій нараді тощо) щодо підстав притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, не може визнаватися відомостями, що порочать особу позивача, оскільки вчинена в межах процедури притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності. Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, осудження яких відбулося внаслідок притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, оскільки норми КЗпП України передбачають спеціальну процедуру, визначену для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, із правами та обов»язками працівника та роботодавця, за яким роботодавець вправі застосувати до працівника дисциплінарне стягнення, а працівник, у визначеному ст. 150 КЗпП України порядку, - оскаржити дисциплінарне стягнення, й процедури поновлення порушеного права працівника, та оцінювання судом при ухваленні судового рішення на предмет оскарження наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означає вимогу повторної судової оцінки наданих судом доказів у раніше розглянутій справі - визнання наказу про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності незаконним та його скасування. Так, відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Обов»язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб»єктивних прав та обов»язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов»язку. Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов»язаний надати суб»єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Так, якщо особа вважає, що її суб»єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов»язок, така особа має право звертатися за судовим захистом. В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб»єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Окрім того, звертаючись до суду з даним позовом, позивачка просить зобов»язати третю особу - директора Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3 Дарницького району м. Києва» [PERSON] вчинити певного роду дії - спростувати оспорювану нею інформацію, при цьому вимоги до такої особи не пред»явлені. Так, позивачем не обґрунтовано пред»явлено позов до зазначеної особи, не визнавчивши її особою відповідача, яка згідно загальних вимог ЦПК України, не є суб»єктом спірних правовідносин, якщо не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. В процесі розгляду справи судом обговорено процесуальне питання про належний склад/осіб відповідачів, правильність обраного способу захисту порушеного права тощо, позивач погодив визначену ним особу відповідача, вважаючи визначену ним особу належною та склад відповідачів - як одна особа, а обраний спосіб захисту порушеного права вірним. На підставі вимог ст. 51 ЦПК України, суд за відсутності умов, передбачених вказаною нормою за власної ініціативи не вправі проводити заміну неналежного відповідача на належного або залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Право визначення особи відповідача покладено на позивача, й суд не вправі втручатися у визначення позивачем особи відповідача. Окрім основної підстави для відмови у задоволенні позову, зазначеної у цьому рішенні, враховуючи той фактор, що позивачем пред"явлено позов не до всіх відповідачів, суд приходить до висновку про необхідність ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову також з цієї процесуальної підстави. Позов, пред"явлений позивачем до неналежного відповідача або не до всіх відповідачів, підлягає відмові у його задоволенні. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є не обґрунтованими, не доведеними й безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню; обставини, що підтверджують позовні вимоги, судом не встановлені. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed