Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частину нерухомого майна в порядку поділу спільного сумісного майна. Позивачка, після уточнення позовних вимог, прийнятих судом, в позові вказує, що вона познайомилась з [PERSON] у серпні 2010 року. Провівши деякий час разом, у сторін по справі виникла певна симпатія один до одного. Вони продовжили зустрічатись та проводити багато часу разом. У липні 2012 року вони почали проживати разом однією сім`єю, вести спільний побут за місцем проживання відповідача у квартирі, яку він наймав на той час у м. Харкові. Позивачка переїхала на постійне місце проживання з м. Дніпра та почала шукати роботу у м. Харкові. Від сумісного життя з відповідачем народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 26 травня 2015 року, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову, реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції. [PERSON] проживає разом з позивачкою у м. Дніпро. Позивачка стверджує, що з листопада 2017 року вона з відповідачем припинила подружні стосунки, він з нею та сином не проживає, позивачка проживає у своїх батьків. [PERSON] час від часу сплачує аліменти на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , відповідно до виконавчого листа, виданого Ленінським районним судом м. Дніпропетровська від 27 травня 2019 року, у розмірі 2 000,00 грн., починаючи з 29 березня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття чи зміни у майновому становищі сторін. На теперішній час між сторонами є спір про поділ спірного сумісного майна подружжя. Позивачка вказує, що за час сумісного проживання, на кошти спільного сімейного бюджету сторонами було придбано рухоме майно, а саме трейлер та катер з мотором: -транспортний засіб марки «засіб марки « LORD MUENSTERLAND 685F » з номерним знаком [NUMBER] , 1985 року випуску, бежевого кольору, номер шасі [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію серії [NUMBER] від 07 червня 2014 року, зареєстрованого на ім`я [PERSON] ; -транспортний засіб марки « HAUL RITE ВТ - 20» з номерним знаком [NUMBER] , 1988 року випуску, причіп для човнів, номер шасі [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію, серії [NUMBER] від 18 червня 2014 року на ім`я [PERSON] ; -прогулянкове судно моделі « DONZI Z 21» № [NUMBER], 1987 року побудови, реєстраційний номер « [NUMBER] » під номером [NUMBER] від 27.12.2016 р. [PERSON] в позовній заяві посилалася на те, що у відповідності до вимог ст.ст. 60,69,70 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Оскільки взаємної згоди щодо майна між ними не досягнуто, позивач просить поділити спільне майно подружжя, виходячи з принципу рівності часток. Зазначає, що вона згодна на грошову компенсацію в розмірі 48 970,00 грн. за розподіл спільного сумісного майна подружжя та вважає доцільним залишити спірне рухоме майно, а саме прогулянкове судно моделі « DONZI Z 21» в користуванні та володінні відповідача. Позивачка просить суд встановити факт проживання [PERSON] ( РНОКПП: [NUMBER] ) та [PERSON] ( РНОКПП : [NUMBER] ) однією сім`єю як чоловіка і дружини без державної реєстрації шлюбу у період з липня 2011 року по листопад 2017 року. Визнати спільним сумісним майном подружжя: -транспортний засіб марки « LORD MUENSTERLAND 685F» , з номерним знаком [NUMBER] , 1985 року випуску, бежевого кольору, номер шасі [NUMBER] вартістю 100 160,00 грн; -прогулянкове судно моделі « DONZI Z 21» № [NUMBER], 1987 року побудови, реєстраційний номер « [NUMBER] » під номером [NUMBER] вартістю 198 100,00 грн.; -Визнати за [PERSON] ( РНОКПП: [NUMBER] ) право власності на транспортний засіб марки « LORD MUENSTERLAND 685F» причіп пр-фургон житловий, з номерним знаком [NUMBER] , 1985 року випуску, бежевого кольору, номер шасі [NUMBER] . Стягнути з [PERSON] ( РНОКПП: [NUMBER] ) на користь [PERSON] ( РНОКПП: [NUMBER] ) грошову суму компенсації за розподіл майна подружжя в сумі 48 970,00 грн. Стягнути з [PERSON] ( РНОКПП: [NUMBER] ) на користь [PERSON] ( РНОКПП: [NUMBER] ) витрати зі сплати судового збору та професійну правничу допомогу. Позивачка в судовому засіданні 16.03.2021 року просила суд задоволити її уточнені позовні вимоги, та виділити [PERSON] із спільної власності подружжя прогулянкове судно моделі « DONZI Z 21» № [NUMBER], 1987 року побудови, реєстраційний номер « [NUMBER]» під номером [NUMBER] вартістю 198 100,00 грн. Пояснила, що вказаним рухомим майном [PERSON] користується, має свідоцтво судноводія та заробляє кошти за рахунок цього майна, з яких виплачує аліменти на утримання їх спільного сина. Просила суд стягнути з відповідача судовий збір сплачений нею за подання позовної заяви ( за немайнову вимогу 420,40 грн., за майнову вимогу 1491, 30 грн., загальна сума 1911,70 грн.). Також стягнути з відповідача витрати на правову допомогу ( за складання позовної заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частину нерухомого майна ) в сумі 5000 грн. Позивачка в судове засідання 16.04.2021 р. не прибула, хоча про день, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином, але надала до суду заяву, в якій просила слухати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в неодноразово призначені судові засідання не прибув, хоча про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином згідно ст.128 ЦПК України, причину неявки суду не повідомив, але на адресу суду повернулись конверти з повістками про виклик відповідача в судові засідання, відправлені на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача (згідно відповіді Мартівської сільської ради Печенізького району Харківської області [PERSON] , [INFO] зареєстрований проживаючим в [ADDRESS] ) з поміткою пошти «за закінченням терміну зберігання». Суд вважає, що відповідач належним чином повідомлявся про розгляд справи та відповідно до вимог ст.128 ЦПК України розглядає дану цивільну справу за його відсутності. Відповідно до ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд вважає за можливе справу розглядати по суті за відсутності відповідача, на підставі наявних в справі доказів з ухваленням заочного рішення, враховуючи, що позивачка не заперечує проти такого вирішення справи. Вивчивши представлені докази, оцінивши і проаналізувавши вищезазначене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стосовно вимог, які викладає в своєму позові [PERSON] щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу суд вбачає наступне. Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбі. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Згідно роз`яснень Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо). Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із "подружжя", свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом». Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом установлено, що згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого 26 травня 2015 р., зареєстрованого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції - [PERSON] народився [INFO] , актовий запис № 691. Його батьками вказані - [PERSON] та [PERSON] . (аркуш 15). На підставі виконавчого листа Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.05.2019 року ( справа № 205/2863/19) з [PERSON] , [INFO] присуджено стягувати на користь [PERSON] , [INFO] аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 2000,00 грн. із подальшою індексацією, відповідно до закону, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 29.03.2019 року і до досягнення дитиною повноліття чи змін у майновому становищі сторін. ( аркуш 17). Згідно до довідки № 692 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 23.07.2020 року - [PERSON] зареєстрований разом із матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ( аркуш 16). З липня 2012 року по листопад 2017 року сторони по справі сім`єю мешкали разом у м. Харкові. Мали спільний бюджет, створений від спільної праці, влаштовували спільні свята, на яких поводились як чоловік та дружина, в побуті були пов`язані спільними обов`язками, підтримували відносини, притаманні чоловікові та дружині, придбали рухоме майно за свої спільні кошти та кошти батьків позивачки, за спільні кошти придбали речі побуту, продукти харчування, надавали один одному взаємну моральну та фізичну допомогу. Вказані обставини, а саме факт проживання [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу із [PERSON] в період з 2012 року по листопад 2017 року також підтверджується письмовими поясненнями свідків, які у суду не викликають сумніву, та спільними світлинами із зображеннями перебування всією сім`єю на відпочинку, в кругу сім`ї, доданими до матеріалів справи.( аркуші 32-40). Свідок [PERSON] 16.03.2021 р. вказала, що вона є подругою сім`ї [PERSON] та [PERSON] , знайома з ними з 2011 року. [PERSON] знає набагато раніше. [PERSON] познайомився у 2010 році з [PERSON] , в 2012 році вони почали проживати разом у м. Харкові. Сторони по справі проживали протягом 5 років, у 2015 році в них народився син [PERSON] . За спільні кошти сторони придбали трейлер та прогулянковий катер, причеп для сімейного суспільного використання, заробляли кошти разом, навіть їздили працювати за кордон. Усе робили разом, проживали однією сім`єю та вели спільний побут за місцем проживання, подорожували, працювали та мали спільні права та обов`язки. Після того як сім`я сторін розпалась, [PERSON] проживає у матері. Стосовно позовних вимог, які викладає в своєму позові [PERSON] щодо визнання права власності на частину рухомого майна в порядку поділу спільного сумісного майна суд вбачає наступне. Судом встановлено, що між сторонами виник спір про розподіл майна, яке позивачка вважає спільною сумісною власністю, набутою під час проживання без реєстрації шлюбу. Встановлення факту спільного проживання позивачці необхідно для підтвердження свого права на спірне майно. Вказані правовідносини регулюються положеннями глав 7, 8 Сімейного кодексу, ст.372 ЦК України. Позивачка також посилається на положення ч.3 ст.368 ЦК України та ст.60 Сімейного кодексу України, відповідно до яких майно, яке набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Верховний Суд України, ухвалючи Постанову від 14.02.2018 у справі № 129/2115/15-ц, зазначив, що при застосуванні статті 74 СК України, слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом ) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Відповідно до правового висновку, що міститься в Постанові Верховного суду від 08.06.2016 року по справі № 6-2253цс15: «Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно». Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, необхідно встановлювати факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Судом встановлено, що з інформації, стосовно зареєстрованих транспортних засобів регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області від 03.07.2020 року вбачається наступне: - транспортний засіб марки «засіб марки « LORD MUENSTERLAND 685F » з номерним знаком [NUMBER] , 1985 року випуску, бежевого кольору, номер шасі [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію серії [NUMBER] від 07 червня 2014 року, зареєстрований на ім`я [PERSON] ( аркуш 25). Реєстрація також підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. ( аркуш 27). Вартість майна згідно звіту про оцінку транспортного засобу складає 100 160, 00 грн. ( аркуші 72-77). Відповідно до довідки державної служби морського транспорту України ( морська адміністрація) - у державному судновому реєстрі України від 27.12.2016 року під номером [NUMBER] зареєстровано прогулянкове судно моделі « DONZI Z 21» № [NUMBER], 1987 року побудови, присвоєний реєстраційний номер « [NUMBER]», місце реєстрації м. Київ, власник - [PERSON] . Придбання вказаного майна [PERSON] підтверджується договором купівлі-продажу № 188 від 26 червня 2013 року та актом приймання - передачі, вартість складає 198 100,00 грн. ( аркуші 29-30, 81-88). Оціночна вартість спірного майна, згідно звітів про оцінку транспортних засобів складає 298 260 грн. 00 коп. Отже, зважаючи на те, що спірне майно було набуто у власність сторонами протягом 2013, 2014 років у період проживання як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, факту спільного прибання ними такого майна не спростовано, зважаючи на ту обставину, що судом установлений факт проживання [PERSON] та [PERSON] як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, спірне майно підлягає визнанню їх спільною сумісною власністю. Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України, яка від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 статті 70 СК України закріплено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя. Аналізуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що, оскільки рухоме майно ( прогулянковий катер) придбаний у період проживання сторонами однією сім`єю, є спільною сумісною власністю подружжя та перебуває у постійному користуванні відповідача, то виходячи з принципу рівності часток спільного сумісного майна подружжя, право власності на вказаний катер слід визнати за [PERSON] в порядку поділу майна подружжя. Позивачу, в свою чергу, належить право грошової компенсації за поділ спільного майна подружжя у розмірі 48 970,00 грн. З розрахунку- загальна вартість спільного майна складає 298 260, 00 грн., з них: причіп фургон житловий вартістю 100 160,00 грн. / 2= 50,080 грн, прогулянковий катер вартістю 198 100 грн. / 2 = 99 050 грн. ( 99 050 грн. - 50,080 грн. = 48 970,00 грн.). Суд прийшов до висновку, що спірне майно набуте у шлюбі за спільні кошти є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, враховуючи презумпцію спільності майна, набутого за час сумісного проживання, яка відповідачем спростована не була. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні в справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Крім того позивачкою понесені витрати на правничу (правову) допомогу. Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Матеріали справи містять докази понесення позивачем витрат на правничу допомогу адвоката, а саме за складання позовної заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частину нерухомого майна в розмірі 5000,00 грн. На підтвердження цього позивачкою було надано: договір про надання правничої (правової) допомоги № 0409/20 від 04.09.2020 року, додаток № 1 до договору про надання правничої (правової) допомоги № 0409/20 детальний опис витрат на правову допомогу, акт наданих послуг № 12 від 18.11.2020 року. Надані докази є допустимими та підтверджують понесення позивачкою витрат на правничу допомогу. Відповідачем по справі не було надано суду жодних клопотань чи заперечень щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу відповідно до частин 5 та 6 ст. 137 ЦПК України. Оскільки позовні вимоги позивачки задовольняються судом в повному обсязі, понесені позивачкою витрати пов`язані з наданням правничої допомоги мають бути стягнуті з відповідача по справі. За таких обставин, суд вважає необхідним стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 5000,00 грн. за надану правничу допомогу адвоката. Витрати на проведення оцінки майна не є судовими витратами в розмінні ст. 133 ЦПК України, тому не можуть бути стягненні з відповідача на користь позивача. На підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачки судовий збір у розмірі 1911,70 грн. Ураховуючи вищевикладене та

Outcome: approved