Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-14 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє представник адвокат Навроцький Володимир В`ячеславович, звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовними вимогами до комунального підприємства «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Ужгорода» із залученням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про визнання недійсним договору про надання послуг водопостачання і водовідведення №680 від 17.04.2015 року. Свої позовні вимоги обґрунтовує наступним. У 2005 році побудувала житловий будинок та літню кухню по [ADDRESS] . У період 2010-2015 року неодноразово зверталась разом з іншими мешканцями до Управління водоканалу із прохання провести воду, але їм відмовляли з огляду на відсутність документів на будинки. Станом на 2015 рік серед осіб, у яких не було води були: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які проживали по [ADDRESS] , і всі були сусідами. Адміністрація водоканалу вирішила запропонувати наступний варіант: вибрати одну людину, з якою водоканал буде укладати договір від імені ромського табору; ця людина буде представляти інтереси і діяти від імені всіх інших мешканців ромського табору по [ADDRESS] , самостійно буде відповідати за збір від всіх людей грошей і оплачувати рахунки по споживанню води за всіх людей в таборі; доступ до води буде у колодязі на березі річки Уж, звідки кожна родина буде тягнути собі водопровід до власного домогосподарства у таборі; з кожним окремо договір про водопостачання укладатись не буде, кожному окремо водопровід тягнутись не буде. У позивачки була відсутня довіреність чи договір доручення на представництво інтересів інших осіб. Інші дворогосподарства підключалися не до будинку позивача, а тягнули водопровід з колодязя на дамбі, який належить відповідачу. Кожна ромська сім`я могла тягнути собі водопровід і користуватись водою або безпосередньо з колодязя відповідача, або шляхом приєднання до водопроводу сусіда, а нести відповідальність за споживання води мала позивачка. Відповідач не завів водопровід до кожного будинку по [ADDRESS] , ці обов`язки переклав на позивача. У відповідача також нема схеми водопроводів. Мешканці запропонували обрати позивачку особою, яка буде діяти в інтересах всього табору. В колодязі, звідки дозволяли брати воду, був встановлений один лічильник на весь табір і встановити в кінці місяця, скільки кубометрів води спожила та чи інша родина, неможливо. З першого місяця між мешканцями стали виникати непорозуміння. Кількість господарств збільшилась із п`яти до близько двадцяти будинків, які продовжують споживати воду, а відповідальність за оплату рахунків лежить на позивачеві. Вважає, що умови, за яких було укладено договір про надання послуг із водопостачання і водовідведення від 17.04.2015 року, є дискримінаційними, а сам договір є результатом дискримінації мене за ознакою етнічного походження. Так, відповідач уклав договір на умовах, інших, ніж він укладає зі споживачами його послуг. За формою і змістом такий договір від 17.04.2015 нічим не відрізняється від тих, які відповідач укладає з іншими споживачами на основі типового договору. Як правило, відповідач укладає договори з кожним споживачем окремо, але в даному випадку відповідач уклав договір з позивачкою в інтересах необмеженого кола споживачів, а саме: в інтересах споживачів ромського поселення (табору) по [ADDRESS] , що має наслідком те, що така вимушена відповідати не тільки за власне споживання води, але і за споживання води необмеженим колом споживачів по вулиці Гранітна. Законодавством України, а саме, Законом України Про житлово-комунальні послуги, а також Постановою КМ України Про затвердження Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення не передбачено укладення договорів в інтересах необмеженого кола споживачів. В цьому полягає відмінність у ставленні відповідача до позивача, з одного боку, та до інших споживачів - з іншого. На відміну від інших споживачів, з яким відповідач укладає договори, договір укладено в інтересах необмеженого кола кінцевих споживачів. По-друге, внаслідок укладення договору 17.04.2015 року становище позивача істотно погіршилось, оскільки відповідач поклав обов`язок збирати гроші із необмеженого кола споживачів та оплачувати послуги водопостачання за все ромське поселення. Відповідач замість того, щоб провести по вулиці Гранітній магістральний водопровід і згодом підключати кожний будинок окремо і напряму, вказав, що позивач повинен брати воду на відстані 150 метрів, що видно на картах Google Maps. Таким чином становище позивача, в порівнянні із іншими споживачами після укладення договору було істотно гіршим за становище інших споживачів послуг водопостачання. Також, в порівняння із іншими споживачами послуг водопостачання, позивач перебуває у подібних відносинах, її ситуація може бути порівняна із ситуацією звичайного кінцевого споживача, але на відміну від кінцевого споживача договір від 17.04.2015 істотним чином погіршує її становище. Документи на земельну ділянку та забудову законодавством України для укладення договору не вимагаються, а тому відповідач мав можливість укласти договори із кожним кінцевим споживачем послуг. Відсутність магістральної труби по вулиці Гранітній також не може бути поясненням, оскільки відповідач міг прокласти трубу, як це робиться по всім іншим вулицям міста Ужгород. Отже, об`єктивного пояснення укладення договору від 17.04.2015 року, який суттєво погіршив становище позивача, не існує. Відповідач вирішив укласти з позивачем договір від 17.04.2015 року в інтересах необмеженого кола кінцевих споживачів: через те, що мешканці табора по [ADDRESS] є неграмотними і з ними відповідач не хотів мати справу, позивач є ромкою, яка користується авторитетом серед жителів ромського табору по [ADDRESS] , а тому відповідач вважав, що позивач буде мати авторитет збирати гроші із інших кінцевих споживачів. Тому відповідач уклав договір, який суперечить законодавству про протидію дискримінації, на підставі належності позивача до ромської етнічної приналежності для постачання води у ромський табір по [ADDRESS] . Вважає порушеним право на життя і людську гідність, і тому підлягають застосуванню стаття 2 і стаття 8 Європейської конвенції про права людини. Відповідно до законодавства ООН, держави зобов`язані уникати дискримінації в забезпеченні права на воду. Це включає в себе позитивне зобов`язання з проектування систем для розподілу води, уникати позбавлення доступу до води для конкретних верств населення. Вважає, що на дані правовідносини не поширюється позовна давність, оскільки випливає з порушення особистих немайнових прав. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.08.2021 справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.09.2021 відмовлено у задоволенні клопотання про виклик свідків, залучено до участі у справі Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розгляд справи відкладено на 15.10.2021. Відповідач у судове засідання 27.09.2021 по розгляду даної справи не з`явився, подав письмовий відзив на позов. Вказав, що 26.02.2015 [PERSON] від свого імені та з власної ініціативи звернулася до відповідача із заявою щодо приєднання до наявних систем централізованого комунального водопостачання (Заява №498 від 26.02.2020 р., копія журналу вхідної кореспонденції додається). 17.04.2015 споживача було приєднано до існуючих мереж, що проходять дюкером через річку Уж та встановлено лічильник обліку води, Акт обстеження від 17.04.2015 р., підписаний позивачем особисто (копія додається). Лічильник встановлено у місці розмежування балансової належності мереж - водопровідній камері, здійснювати забір питної води безпосередньо з цього місця не є технічно можливим та потребує проведення водопровідної мережі власником будинку, а тому твердження позивача про необхідність з вини відповідача брати воду на відстані 150 м від помешкання не відповідає дійсності. Відповідач надав позивачу точку врізки до існуючих мереж, подальші роботи проводяться силами власників будинків. Водопровідні мережі, що не перебувають на балансі відповідача, облаштовуються і утримуються споживачами самостійно за власні кошти. Договір було укладено як для багатодітної сім`ї, на основі типового, затвердженого Постановою КМУ №630 від 21.07.2005, і є ідентичним договорам, укладеним з іншими споживачами. Твердження про дискримінацію не можна вважати підтвердженим, оскільки з наданих документів не вбачалась приналежність позивача до певних національних меншин/етносів. Таким чином, на момент укладення договору, позивач знав місце підключення і усвідомлював всі умови договору та прийняв їх шляхом підписання. Договір укладено позивачем у своїх інтересах, за його ініціативою. Про існування інших споживачів сусідів по даній адресі, перерахованих у позовній заяві, відповідачу не відомо, не додано доказів делегування повноважень від інших споживачів, в договорі відсутні будь-які положення щодо обов`язку позивача збирати грошові кошти від інших споживачів. Після укладення договору позивач споживав послуги і виконував умови договору, здійснивши оплати за квітень-липень 2015 р. на загальну суму 1543,29 грн. та у вересні 2017 р. у розмірі 800,00 грн. Зважаючи на вище викладене, є підстави вважати, що позивач прийняв умови договору, допустив фактичне його виконання, до моменту звернення з позовом про визнання договору недійсним претензій не виставляв. У відповідності до ч.3 ст. 651 ЦКУ, що кореспондується з п.29 договору, позивач мав право в односторонньому порядку вимагати розірвання договору у будь-який момент, однак звернувся до суду з позовом про визнання договору недійсним, що не відповідає способу захисту, необхідному в даному випадку. Окрім того, відповідач не погодився з вимогою позивача про незастосування строку позовної давності, оскільки даний позов належить до договірних спорів і до нього застосовується загальний строк позовної давності. Зазначає, що підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Однак, після виконання умов договору звернувся до суду аж через 5 років. Просить застосувати строк позовної давності. Звертає увагу, що позивач, додавши до позовної заяви довідку про склад сім`ї, в якій вказано, що вона зареєстрована і проживає постійно в с.Галоч Ужгородського району з 1986 р., однак в той самий час зазначає, що фактично проживала у 2015 р. і проживає на момент звернення з позовом по [ADDRESS] . При підписанні договору сторони дійшли згоди з усіх істотних умов договору, позивач діяв за своєю ініціативою, від свого імені та в інтересах себе та членів своєї сім`ї, певний час дотримувався всіх умов договору, тому в позивача нема ніяких правових підстав для визнання договору недійсним, оскільки про всі умови вона знала завчасно та підписавши договір з власної ініціативи погодилась на його вимоги. Просить відмовити у задоволенні позову. Через канцелярію суду було подано висновок Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини стосовно договору №680 від 17.04.2015. У судовому засіданні позивач та її представник адвокат Навроцький В.В. підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Усно у судовому засіданні заявив повторне клопотання про виклик свідків, без дотримання вимог статті 91 ЦПК України, у зв`язку з чим у задоволенні такого судом було відмовлено. Відповідач та залучений Уповноважений Верховної Ради України з прав людини у судове засідання, призначене на 15.10.2021, не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про розгляд справи, причин неявки суду не повідомили. За таких обставин, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи. Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і\~\~вирішення спору\~\~по суті, заслухавши учасників розгляду даної справи, суд приходить до наступних висновків. Матеріалами даної справи встановлено, 17.04.2015 року між комунальним підприємством «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Ужгорода» та [PERSON] було укладено договір №680 про надання послуг з водопостачання. Предметом договору є надання споживачеві вчасно та відповідної якості послуг з водопостачання і водовідведення до місця розмежування балансової належності мереж, а споживач зобов`язується вчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, передбачених договором (п. 1 договору). Суб`єктами користування послугами вказано 5 чоловік, визначено засіб обліку (п.п. 2, 4 договору). Визначено вартість на момент укладення договору та вказано, що у разі змін у встановленому законом порядку тарифів та/або норм, діючих на час укладення договору, оплата споживачем наданих йому послуг здійснюється за новими тарифами та/або нормами, без зміни інших умов договору та додаткових повідомлень (п.п. 5, 7 договору). Вказано про наявність пільг з оплати послуг для багатодітної сім`ї. Умовами п. 22 договору визначено місце розмежування балансової належності мереж, в яких здійснюється передача послуг від виробника споживачеві або виконавцю та припиняється відповідальність виробника за якість послуг та негативні наслідки, пов`язані з неналежним наданням послуг: водопровід: для житлового комунального фонду - зовнішній зріз фундаменту будинку; для відомчого житлового фонду: ЖБК, приватних житлових будинків - місце підключення водопровідних вводів у комунальну водопровідну мережу; каналізація: для житлового комунального фонду - колодязі на випусках з будинків; для відомчого, житлового фонду: ЖБК, приватних житлових будинків - колодязі на місці підключення випусків у комунальну мережу каналізації. Договір укладено до 31.12.2015, з можливістю продовження. До матеріалів справи додано витяг з журналу про запис №498 за адресою Гранітна, 45 про врізку до центральної труби та Акт обстеження від 17.04.2015 про виконання умов договору, підписаний сторонами без зауважень. Вказане свідчить про добровільність дій сторін з укладення договору та відсутність їх порушень на момент укладення. Судом, згідно з поданими позивачем доказами, встановлено наявність заборгованості позивача за укладеним договором на суму 22189,52 грн згідно з судовим наказом Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.05.2018 №308/3284/18, який у встановлено законодавством порядку не скасовувався. Поряд з цим, згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень по справі №308/3284/18 ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.07.2019 було відмовлено позивачу у розстроченні виконання даного судового наказу на підставі ст. 345 ЦПК України. До матеріалів справи позивачем додано лист КП «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Ужгорода» від 11.11.2016 №1640 про те, що з моменту опломбування лічильника оплата за спожиті послуги проводилась частково, наявна заборгованість, 27.10.2016 працівниками відповідача було обмежено водопостачання, а 31.10.2016 виявлено самовільне відновлення водопостачання, заборгованість не сплачена, договір на реструктуризацію не укладено. Довідкою Галоцького старостинського округу Сюртівської сільської ради №207/02-13 від 05.07.2021 зазначено, що [PERSON] , [INFO] , постійно проживає за місцем реєстрації в [ADDRESS] з 2010 року. Однак, відповідачем надано лист департаменту праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради від 15.06.20220 №34.05.02-05/1714 про те, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою в [ADDRESS] , але фактично проживала за адресою: [ADDRESS] , за період з 27.01.2015 30.06.2015 перебувала на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі пільговиків в м. Ужгород і користувалася пільгами на житлово-комунальні послуги. Вимогами ст. 24 Конституції України передбачено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Вимогами ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Статтею 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. Статтею 1 Протоколу N12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено загальну заборону дискримінації, а саме: здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження або за іншою ознакою. Ніхто не може бути дискримінований будь-яким органом державної влади за будь-якою ознакою, наприклад за тими, які зазначено в пункті 1. Позивач посилається у своїй позовній заяві про порушення вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. При цьому, органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Вимогами ст.1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» передбачено, що дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Указом Президента України «Про Стратегію захисту та інтеграції в українське суспільство ромської національної меншини на період до 2020 року» від 8 квітня 2013 року № 201/2013 визначено основні завдання з реалізації стратегії: щодо правового захисту ромів, в тому числі і щодо здійснення заходів щодо запобігання дискримінації ромів; щодо соціального захисту і зайнятості ромів, в тому числі щодо здійснення\~заходів щодо\~унеможливлення проявів\~дискримінації під\~час працевлаштування\~ромів; щодо підвищення освітнього рівня ромів; щодо охорони здоров`я ромів; щодо поліпшення\~житлово-побутових\~умов ромів,\~в тому\~числі щодо\~здійснення заходів\~стосовно вдосконалення\~соціальної інфраструктури\~в місцях\~проживання ромів; щодо задоволення культурних та інформаційних потреб ромів. Законом України\~«Про питну\~воду та\~питне водопостачання»\~10\~січня 2002\~року №2918-III\~(у\~редакції станом\~на день\~укладення договору)\~визначено,\~що централізоване\~питне водопостачання\~-\~господарська діяльність\~із забезпечення\~споживачів питною\~водою за\~допомогою комплексу\~об`єктів,\~споруд,\~розподільних водопровідних\~мереж,\~пов`язаних\~єдиним технологічним\~процесом виробництва\~та транспортування\~питної води;\~централізоване водовідведення\~-\~господарська діяльність\~із відведення\~та очищення\~стічних вод\~за допомогою\~системи централізованого\~водовідведення; споживач питної води - юридична або фізична особа, яка використовує питну воду для забезпечення питних фізіологічних, санітарно-гігієнічних, побутових та господарських потреб. Статтею 7 вказаного закону передбачено гарантії захисту прав споживачів у сфері питної води та питного водопостачання шляхом, зокрема: задоволення потреб населення у питній воді шляхом пріоритетного розвитку систем централізованого питного водопостачання та водовідведення, створення резервних систем питного водопостачання. Статтею 16 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» визначено, що у населених пунктах питне водопостачання може здійснюватися як підприємством питного водопостачання, так і самостійно споживачами питної води в цих населених пунктах. Статтею 19 вказаного закону передбачено, що послуги з питного водопостачання надаються споживачам підприємством питного водопостачання на підставі договору, зокрема, з: власниками будинків, що перебувають у приватній власності. Договір про надання послуг з питного водопостачання укладається безпосередньо між підприємством питного водопостачання або уповноваженою ним юридичною чи фізичною особою і споживачем, визначеним у частині першій цієї статті. Порядок надання споживачам послуг з питного водопостачання встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального Стаття 20 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» передбачає, що Істотними умовами договору про надання послуг з питного водопостачання є: режим надання послуг; обсяги питного водопостачання за нормативами питного водопостачання; порядок надання послуг з водовідведення; розмір та порядок оплати послуг централізованого водопостачання і водовідведення; права та обов`язки сторін договору; відповідальність сторін договору. У договорі про надання послуг з питного водопостачання повинні бути зроблені посилання на нормативні документи, на підставі яких здійснюватиметься питне водопостачання. За згодою сторін договору про надання послуг з питного водопостачання у ньому можуть бути зазначені інші умови. Договір про надання послуг з питного водопостачання набирає чинності після досягнення домовленості з усіх його істотних умов та підписання сторонами. За бажанням сторін договір про надання послуг з питного водопостачання посвідчується нотаріально (стаття 21 вказаного закону). Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. № 630 встановлено, що централізоване водовідведення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у відведенні стічних вод, яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових централізованих систем водовідведення; централізоване постачання холодної та гарячої води - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у холодній та гарячій воді, яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем холодного та гарячого водопостачання. Наказом Міністерства з питань житлового господарства України від 27.06.2008 №190 було затверджено Правила користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, згідно з якими межа балансової належності - лінія розподілу елементів систем водопостачання та водовідведення і споруд на них між власниками або користувачами. Виходячи зі змісту пункту 3 частини першої статті 3 (свобода договору як засада цивільного законодавства), пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 509, частини першої статті 627\~ЦК України укладення договору із погодженням сторонами його умов, що визначені на розсуд сторін з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, та становлять зміст договору, зобов`язує сторони виконувати зобов`язання за цим договором належним чином відповідно до його умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526, частина перша статті 628, стаття 629 ЦК України). Згідно ч. 1\~ст.\~648\~ЦК України зміст договору, укладеного на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, обов`язкового для сторін (сторони) договору, має відповідати цьому акту. З 01.05.2019 введено в дію\~Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 №2189. Послуга з централізованого водопостачання надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з централізованого водопостачання, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом (ч. 4 ст. 23). Відповідно до п. 3 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» цього з закону передбачено, що договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього\~закону\~(тобто до 01.05.2019), зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом. Договір за правилами такого Закону між позивачем та відповідачем не укладався, а тому на теперішній час діє договір, укладений 17.04.2015. Відповідно до абз. 10 ч.1\~ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 №1875-ІV\~комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведення, газопостачання, опалення, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. У відповідності до статті 17 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комерційний облік комунальних послуг з постачання теплової енергії, гарячої води, централізованого водопостачання здійснюється вузлами обліку відповідних комунальних послуг, що забезпечують загальний облік їх споживання в будівлі, її частині (під`їзді), обладнаній окремим інженерним вводом, згідно з показаннями його (їх) засобів вимірювальної техніки. Судом встановлено, що умови укладеного договору №680 про надання послуг з водопостачання і водовідведення від 17.04.2015 не суперечать вимогам чинного законодавства. Такий укладений добровільно, на пільгових умовах як для багатодітної сім`ї, сторонами підтверджено його часткове виконання позивачем, тобто згоду з його умовами. На виконання вимог наведеного законодавства відповідачем вжито заходи з надання послуг. Поряд з цим, в подальшому з поданих суду доказів прослідковується його неналежне виконання споживачем комунальних послуг. Разом з тим, вимогами ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено можливість укладення за рішенням співвласників багатоквартирного будинку, прийнятим відповідно до закону, з виконавцем відповідної комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії) договору про надання комунальних послуг з колективним споживачем, що укладається з об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку або іншою юридичною особою, яка об`єднує всіх співвласників такого будинку та в їхніх інтересах укладає відповідний договір. А у п. 8 ст. 14 вказаного закону передбачено, що положення цієї статті можуть застосовуватися до відносин, що виникають при укладанні, зміні та припиненні договорів про надання комунальних послуг споживачам у двоквартирних будинках та в інших будівлях, приміщення в яких є самостійними об`єктами нерухомого майна, за рішенням власників (співвласників) таких будинків (будівель). Тобто, законодавчо визначено можливість укладення таких договорів з колективними споживачами за наведених умов, що спростовує доводи позивача в цій частині. Вимогами статті 651 Цивільного кодексу України передбачено підстави для зміни чи розірвання договорів. Так, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Статтею 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача розірвати договір про надання комунальної послуги, попередивши про це виконавця відповідної комунальної послуги не менш як за два місяці до дати розірвання договору, за умови допуску виконавця для здійснення технічного припинення надання відповідної послуги. Умовами укладеного договору та актом обстеження від 17.04.2015 встановлено опломбований лічильник, при цьому позивач у позовній заяві вказує, що кожна ромська сім`я могла тягнути водопровід і користуватись водою з колодязя на дамбі, а не з будинку позивача, доказів споживання води від лічильника позивача іншими особами суду не подано, а позивачем як споживачем послуги не вживались заходи із виявлення позаоблікового споживання. Отже, у суду відсутні відомості зі споживання води іншими особами, окрім позивача. Таким чином, судом встановлено поданими доказами, що договір №680 про надання послуг з водопостачання і водовідведення від 17.04.2015 укладено добровільно, оскільки про інше сторонами не стверджувалось, житлово-комунальна послуга з водопостачання та водовідведення надавалась споживачеві, що у судовому засіданні не спростовувалось, а отже, доводи позивача про дискримінацію щодо за обставин, що передували його укладенню, суд вважає неспроможними, оскільки сторони вільні в укладенні договорів, заходи, пов`язані із незаконним підключенням інших споживачів до користування послугами із водопостачання та водовідведення чи зміною балансової належності мереж позивачем не вчинялись, заходи з припинення договірних відносин між сторонами не вживались, як і не вживались заходи з укладення колективного договору в порядку ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Судом встановлено, що Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області розглядалась справа №308/2645/20 за позовною заявою [PERSON] до Комунального підприємства «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Ужгорода» про визнання недійсним договору про надання послуг водопостачання і водовідведення №680 від 17.04.2015 року. Ухвалою суду від 23.06.2021 позовну заяву [PERSON] до Комунального підприємства «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Ужгорода» про визнання недійсним договору про надання послуг водопостачання і водовідведення №680 від 17.04.2015 року залишено без розгляду. На виконання вимог ухвали у вказаній справі Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини було надано висновок, згідно з яким ознак дискримінації у будь-якій з передбачених ст. 5 Закону України «Про запобігання та протидії дискримінації в Україні» формі не вбачається. Вказаний висновок було повторно подано при розгляді судом у даній справі, який судом приймається до уваги. Так, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини надано висновок, згідно з яким у наведеній [PERSON] ситуації ознак дискримінації у будь-якій з передбачених статтею 5 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» формі не вбачається. При цьому зазначено, що згідно із договором, укладеним [PERSON] та Комінальним підприємством «виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Ужгорода» №680 від 17.04.2015, виробник зобов`язується надавати споживачеві вчасно та відповідної якості послуги з водопостачання і водовідведення до місця розмежування балансової належності мереж, а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки та на умовах, передбачених договором. В пункті 22 Договору зазначено, що у разі наявності відповідного рішення органу місцевого самоврядування місце розмежування балансової належності мереж, в яких здійснюється передача послуг від виробника споживачеві, може бути змінене. За інформацією заявниці, дії Комунального підприємства «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Ужгорода», а саме, укладення з заявницею Договору про надання послуг водопостачання і водовідведення № 680 від 17.04.2015, є дискримінаційними за ознакою етнічного походження. За наведеними заявницею даними, положення вказаного договору є відмінними від положень договорів, укладених з іншими споживачами, зокрема на неї покладено обов`язок збирати кошти з інших осіб, які користуються послугами, а також місце здійснення передачі послуг розташоване за 150 метрів від її помешкання, що, відповідно, ставить її в умови, гірші в порівнянні з умовами інших споживачів. При ознайомленні з матеріалами справи, в наявних документах, зокрема в договорі про надання послуг водопостачання і водовідведення № 680 від 17.04.2015, укладеному між [PERSON] та Комунальним підприємством «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Ужгорода», не виявлено ознак того, що підставою визначення умов договору було саме етнічне походження споживача. За відсутності обґрунтування рішення наявністю певної ознаки у особи чи групи осіб таке рішення не може вважатися дискримінацією. Разом із тим, факт різного ставлення за однакових умов може слугувати прикладом вибіркового застосування законодавства. На переконання суду перегляд наявних підстав позовної заяви міг би бути ефективним лише у разі, коли б позивач стверджував, що дискримінація була наслідком неправильного застосування до неї вимог нормативно-правових актів. Позивач вказує про наявність у даній справі ознак прямої дискримінації за ознаками етнічного походження. Обгрунтовує це укладенням договору з невизначеним колом кінцевих споживачів, необхідністю стягнення з них плати, віддаленістю магістрального водопроводу, в порівнянні з іншими споживачами цей договір погіршує становище позивача, необхідність проектування систем розподілу води як позитивного обов`язку. Поняття дискримінації включає в основному випадки, коли особа чи група осіб зазнає без належного виправдання поводження, яке є менш сприятливим, ніж інше. Однак, даний спірний договір є ідентичним з договорами, укладеними з іншими споживачами, оскільки укладений на основі типового договору, затвердженого Постановою КМУ №630 від 21.07.2005 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення». Враховуючи викладені позовні вимоги та докази на їх доведення, заперечення відповідача, висновок Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, наведені положення чинного законодавства, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання договору №680 від 17.04.2015 про надання послуг з водопостачання та водовідведення недійсним з підстав наявності дискримінації за етнічним походженням, оскільки позивачем не надано доказів, що КП «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Ужгорода» здійснює дискримінацію позивача, як фізичної особи - споживача послуг з водопостачання та водовідведення, за будь-якими вищевказаними ознаками. Відповідно до статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8\~Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15\~ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами статей 12, 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи\~доказів). Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід. Позивач вважає, що на дані позовні вимоги не поширюється позовна давність, оскільки вимога випливає з порушення особистих немайнових прав. Відповідач просить застосувати строк позовної давності, оскільки спір виникає з договірних відносин. У постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «виходячи з вимог статті 261\~ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості». Враховуючи наведене, слід відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю, а не у зв`язку зі спливом строку позовної давності. У задоволенні позову слід відмовити повністю. Відповідно до ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: dismissed