Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

12 липня 2019 року позивач [PERSON] звернулася до Куп`янського міськрайонного суду з позовом до відповідача [PERSON] , Третя особа: служба у справах дітей Куп`янської міської ради Харківської області про надання дозволу на виїзд дитини за кордон та дозволу на виготовлення паспорту громадянина України для виїзду за кордон або проїзного документу дитини для виїзду за кордон, який в ході розгляду справи уточнила, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач з відповідачем по справі проживають окремо, відповідач участі у вихованні спільної дитини не приймає, не піклується про неї та її здоров`я. Позивач зазначає, що вона піклується про здоров`я неповнолітньої доньки та бажає вивозити дитину на відпочинок та оздоровлення за кордон України, але батько дитини безпідставно чинить опір матері в отриманні дозволу на виїзд дитини за кордон. Позивач вважає, що позиція відповідача шкодить інтересам дитини, не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку, у зв`язку з чим звернувся до суду з наступним позовом, відповідно до якого просить надати дозвіл на виїзд дитини до Російської Федерації на період з 01.07.2020 року по 30.09.2020 року. 18 вересня 2019 року від позивача надійшла заява про допуск до участі у справі її представника - адвоката Маслій Т.В. Крім того, просила розгляд справи провести у її відсутності, за участю її представника, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. В судове засідання представник позивача - адвокат Маслій Т.В. не з`явилася, надавши заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги в частині виїзду дитини за кордон до Російської Федерації підтримала у повному обсязі та просила задовольнити. В іншій частині позов просила залишити без розгляду. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] також в судове засідання не з`явилася, надавши заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала та просила задовольнити. 25.09.2019 року від представника Третьої особи: служби у справах дітей Куп`янської міської ради Харківської області за довіреністю Редька Л.О. надійшла заява про розгляд зазначеної справи без його участі, вимоги позовної заяви підтримав повністю. З`ясувавши думку учасників справи та дослідивши письмові докази по справі, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні до них правовідносини. Приймаючи рішення по справі, що розглядається, суд виходив з вимог ч.1 ст. 4 ЦПК України, яка регламентує, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до норм ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. А також відповідно до вимог ч.4 ст. 82 ЦПК України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Крім того, дотримуючись принципу диспозитивності, передбаченого ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону, що регламентує ст. 5 ЦПК України. Так, сторони з 29 липня 2016 року знаходилися в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 21 грудня 2018 року. Від шлюбу сторони мають спільну неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Куп`янським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 13.12.2016 року. Дитина проживає разом зі своєю матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] без реєстрації, що підтверджується комісійним Актом проживання громадянина за місцем його реєстрації від 05.07.2019 р. Відповідач не позбавлений батьківських прав відносно неповнолітньої дитини. З позову вбачається, що відповідач сплачує аліменти на утримання доньки. Відповідно до довідки Куп`янського дошкільного навчального закладу - ясла - садок № 10 комбінованого типу Куп`янської міської ради, виданої 07.07.2019 року за № 01-39/317, [PERSON] , [INFO] , відвідує вказаний заклад з 09.07.2018 року по теперішній час та за період перебування дитини в дошкільному навчальному закладі батько дитини [PERSON] в закладі не з`являвся жодного разу та не цікавився вихованням та розвитком дитини. Згідно відповіді на запит, виданої головним лікарем КНП Куп`янський центр первинної медичної допомоги Куп`янської міської ради Харківської області від 05.07.2019 року за № 444, [PERSON] , [INFO] , знаходиться на обліку у сімейного лікаря, на протязі року неодноразово хворіла на простудні захворювання, рінофарінготрахеітом, ріносинуситом. Крім того, в довідці зазначено, що консультована алергологом міста Харків ОДКЛ № 1:Діагноз-алергічний контактний дерматит. За станом здоров`я [PERSON] рекомендовано оздоровлення в умовах морського клімату, без різкої зміни кліматичних поясів. Батько, [PERSON] , не цікавиться станом здоров`я своєї доньки [PERSON] та не відвідував разом з дитиною сімейного лікаря (а.с. 8-16). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Стаття 153 Сімейного кодексу України передбачає, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом Відповідно до вимог статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Пунктом 3 Правил перетинання державного контролю передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Пунктом 4 зазначених Правил передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 6 Закону України "Про охорону дитинства", ст.ст.17,31 Конвенції про права дитини визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров`я. Ст.10 Конвенції про права дитини передбачає право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Відповідно до ст.12 Закону України "Про охорону дитинства", на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Аналізуючи зазначені законодавчі та нормативні акти, а також міжнародні документи, імплементовані у законодавство України можна зробити висновок про те, що у резолютивній частині рішення необхідно зазначати про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, а також про надання дозволу на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, оскільки надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дітей, чим фактично позбавить батька можливості брати участь у вихованні дітей та можливості спілкування з ними. Суд вбачає, що не надання дозволу на виїзд [PERSON] , [INFO] , за кордон в супроводі батька порушує її права та інтереси. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У відповідності до ч. 2, ч. 3 ст. 150 цього ж кодексу батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку, що бажання позивача отримати дозвіл на виїзд доньки за кордон, а саме, до Російської Федерації на період з 01.07.2020 року по 30.09.2020 року, повністю узгоджується з її правами та обов`язками, покладеними на нього Сімейним кодексом України, тому суд не вбачає жодних обставин, що обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини за кордон і вважає, що це буде відповідати інтересам малолітньої [PERSON] , [INFO] . Також, беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд малолітньої [PERSON] , [INFO] , за межі України для тимчасового перебування, а також враховуючи те, що тимчасовий виїзд дитини за кордон відповідає її інтересам, та беручи до уваги той факт, що відповідач через свого представника згоден з даним уточненим позовом та наполягає на його задоволенні, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved