Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, яку мотивував тим , що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.07.2000р. по 26.09.2006р.. Від цього шлюбу сторони мають неповнолітню дитину: сина [PERSON], 27.11.2000р.н., який мешкає з позивачкою і знаходиться на її утриманні. Відповідач [PERSON] не надає ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини і в добровільному порядку надавати відмовляється, постійного заробітку (доходу) не має, тому [PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом і просить суд стягнути з відповідача [PERSON] аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі у розмірі 1000грн. з моменту подання позову 14.09.2016р. і до досягнення дитиною повноліття та покласти на відповідача [PERSON] витрати по сплаті судових витрат, а саме витрат на отримання правової допомоги у розмірі 1500грн.. Представник позивачки [PERSON] у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав, проти заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки до суду не повідомив. У звязку з неявкою у судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України не здійснювалось. Оскільки представник позивачки [PERSON] в поданій до суду заяві не заперечував проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, судом 17.11.2016р. на підставі ст.ст.224, 225 ЦПК України було винесено ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи , суд вважає , що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 224 ЦПК України , у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України передбачає, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 3 ст. 181 Сімейного кодексу України передбачено, що за рішенням суд кошти на утримання дитини (аліменти) присуджують у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. У відповідності до ч. 1 ст. 184 Сімейного кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Така ж позиція викладена й у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.07.2000р. по 26.09.2006р.. Від цього шлюбу сторони мають неповнолітню дитину: сина [PERSON], 27.11.2000р.н., який мешкає з позивачкою і знаходиться на її утриманні. Відповідач [PERSON] не надає ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини і в добровільному порядку надавати відмовляється, постійного заробітку (доходу) не має. Відповідно до абз. 2 ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік», установлено у 2016 році прожитковий мінімум дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2016 року - 1455 гривень, з 1 травня - 1531 гривня, з 1 грудня - 1689 гривень. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік», установлено у 2016 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 1378 гривень, з 1 травня - 1450 гривень, з 1 грудня - 1600 гривень. Таким чином, при визначенні розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд враховує, що будь-яких доказів можливості сплачувати відповідачем [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина у твердій грошовій сумі у розмірі 1000грн. позивачкою [PERSON] до суду не надано. Отжк, враховуючи встановлений законодавством прожитковий мінімум для дитини віком від 6 до 18 років у розмірі 1531грн., та ту обставину, що розмір аліментів не може складати менше 30 відсотків від даного прожиткового мінімуму, то суд вважає, що розмір аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 460грн. є достатнім та обґрунтованим для забезпечення розвитку дитини. А тому, з урахуванням віку , стану здоров'я та матеріального забезпечення дитини, з урахуванням матеріального стану відповідача, суд вважає необхідним стягувати з [PERSON] на користь позивачки [PERSON] аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі у розмірі 460грн. щомісячно, починаючи від дня предявлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Стосовно позовної вимоги щодо покладення на відповідача [PERSON] витрат по сплаті судових витрат, а саме витрат на отримання правової допомоги у розмірі 1500грн., суд зазначає наступне. Статтею 79 ЦПК України визначені види судових витрат, до яких відносяться витрати пов'язані з розглядом справи, зокрема витрати на правову допомогу. У п. п. 47, 48 Постанови Пленуму ВССУ від 17 жовтня 2014 р., роз'яснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Проте, з матеріалів справи вбачається, що позивачкою [PERSON] на підтвердження наявності витрат на правову допомогу надано до суду лише договір №11/16 про надання правової допомоги від 02.09.2016р., однак не було надано до суду розрахунку, з якого було б видно, з яких саме послуг, робіт складається вказана сума витрат на правову допомогу, у звязку з чим дана позовна вимога щодо відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 1500грн. є необґрунтованою. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеною чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивачка [PERSON] звільнена від сплати судового збору, то судовий збір у розмірі 551,20грн. підлягає стягненню з відповідача [PERSON] в дохід держави.

Outcome: partial