Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-13 00:00:00

14 березня 2016 року позивач [PERSON] звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] міської ради про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішенням Бабушкінського районного суду від 16.12.2014 року частково задоволено її позов, а саме: визнано незаконними та скасовано розпорядження [PERSON] міської ради №291-к від 09.04.2012 року про звільнення [PERSON] та наказ про звільнення [PERSON] №233-к від 02.04.2012 року. Поновлено [PERSON] на посаді начальника Комунального житлово -експлуатаційного підприємства № 7. Стягнуто з Комунального житлово - експлуатаційного підприємства № 7 на користь [PERSON] заборгованість за час вимушеного прогулу за період з 10.04.2012 року по 16.12.2014 року в сумі 202 117,68 грн. 06 травня 2015 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГУЮ в Дніпропетровській області [PERSON] винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та надання боржнику семиденного терміну на самостійне виконання виконавчого документу. Однак [PERSON] міськрада повідомила про неможливість виконання рішення в звязку з ліквідацією КЖЕП № 7. Але згідно сформованого державним виконавцем витягу з ЄДРПОУ КЖЕП № 7 перебуває у стані припинення та не ліквідоване. Державним виконавцем вчинено ряд дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду в частині поновлення на роботі, в тому числі неодноразово виносились постанови про накладення штрафу на [PERSON] міську раду та подано до ГУМВС України в Дніпропетровській області подання (повідомлення) про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.382 КК України, посадовими особами [PERSON] міської ради. 17 вересня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.11 ч.1 та ч.3 ст.75 Закону України «Про виконавче провадження». В звязку з затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботу позивачу належить до сплати середній заробіток за час затримки. Крім того, невиконанням рішення про поновлення на роботі позивачу завдана моральна шкода, яка полягає у постійному нервуванні, погіршенні здоровя, необхідності вирішувати питання, де брати кошти на життя. З урахуванням викладеного просить суд, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 23.05.2016 року, стягнути з [PERSON] міської ради середній заробіток за весь час затримки виконання рішення суду з 17.12.2014 року по 14.07.2016 року в сумі 113501,52 грн. та в подальшому, що буде накопичуватись з розглядом справи. Зобовязати [PERSON] міську раду виконати рішення Бабушкінського районного суду від 16.12.2014 року про поновлення позивача на роботі. Стягнути з [PERSON] міської ради моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. Представник позивача в судове засідання не зявився, надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, свого представника в судове засідання не направив. Причини неявки суду не повідомив. Заяву про розгляд справи за його відсутності суду не надав. На підставі ст.ст. 169, 224 ЦПК України, суд, визнавши причини неявки відповідача неповажними, вважає можливим провести заочний розгляд справи за відсутності представника відповідача, та ухвалити заочне рішення по справі, на підставі наявних в ній доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Цивільному процесуальному кодексу України (ст.3). Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Рішенням Бабушкінського районного суду від 16.12.2014 року у справі № 403/6907/12 частково задоволено позов [PERSON], а саме: визнано незаконними та скасовано розпорядження [PERSON] міської ради №291-к від 09.04.2012 року про звільнення [PERSON] та наказ про звільнення [PERSON] №233-к від 02.04.2012 року. Поновлено [PERSON] на посаді начальника Комунального житлово -експлуатаційного підприємства № 7. Стягнуто з Комунального житлово - експлуатаційного підприємства № 7 на користь [PERSON] заборгованість за час вимушеного прогулу за період з 10.04.2012 року по 16.12.2014 року в сумі 202 117,68 грн. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі. Рішення суду переглядалось в апеляційному і касаційному порядку та залишено без змін. 06 травня 2015 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГУЮ в Дніпропетровській області [PERSON] винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Як вбачається з Інформації про виконавче провадження, державним виконавцем вживалися передбачені Законом України «Про виконавче провадження» дії, спрямовані на примусове виконання рішення суду, зокрема 08.09.2015 року накладено на боржника [PERSON] міську раду штраф в сумі 1020,00 грн. в звязку з невиконанням боржником вимог виконавчого листа. 15 вересня 2015 року державним виконавцем накладено на боржника [PERSON] міську раду штраф в сумі 2040,00 грн. в звязку з невиконанням вимог державного виконавця щодо поновлення у 3-денний строк з моменту отримання відповідної вимоги [PERSON] на посаді начальника Комунального житлово - експлуатаційного підприємства № 7. 17 вересня 2015 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГУЮ в Дніпропетровській області [PERSON] винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.11 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченою частиною 3 статті 75 Закону України «Про виконавче провадження». В свою чергу, ч.3 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі, якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам про притягнення боржника до відповідальності, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Таким чином, на теперішній час відповідачем не виконано рішення суду про поновлення [PERSON] на роботі. Згідно з ч. 7 ст. 235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до ст. 76 Закону України "Про виконавче провадження", рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника виконується негайно. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, який прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Проте, в порушення ч. 7 ст.235 КЗпП України, ст. ст. 22, 76, ч.3 ст. 30 Закону України "Про виконавче провадження", відповідачем [PERSON] міською радою рішення про поновлення позивача на роботі до теперішнього часу не виконано. Відповідно до правової позиції Верховного суду України від 01.07.2015 у справі № 6-435цс15, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. За змістом норм ст. 236 КЗпП України, затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Згідно з ст. 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку за час затримки. Рішенням Бабушкінського районного суду від 16.12.2014 року у справі № 403/6907/12 встановлено, що середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 303 грн. 48 коп. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, суд виходить з середньоденної заробітної плати позивачки 303,48 грн. та періоду невиконання рішення суду про поновлення на роботі з 17 грудня 2014 року (день, наступний після дня, до якого була стягнута заборгованість за час вимушеного прогулу рішенням суду від 16.12.2014 року) по 14 липня 2016 року всього 374 робочих дні: 303,48 грн. х 374 = 113401,52 грн. Вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Стосовно вимог позивача про зобовязання [PERSON] міську раду виконати рішення Бабушкінського районного суду від 16.12.2014 року про поновлення позивача на роботі суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно ч.1,2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові. Відповідно до ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням суду, яке набрало чинності, позивачка [PERSON] поновлена на роботі на посаді начальника Комунального житлово - експлуатаційного підприємства № 7. Вказане рішення звернуто до примусового виконання і державним виконавцем вживались всі передбачені чинним законодавством України заходи для його виконання. Крім того, обраного позивачем способу захисту, а саме зобовязання відповідача виконати судове рішення, не передбачено ні ст. 16 ЦК України, ні жодним іншим законом України. Виходячи з наведеного, суд дійшов до висновку про необхідність відмови в задоволенні вимог [PERSON] про зобовязання [PERSON] міську раду виконати рішення Бабушкінського районного суду від 16.12.2014 року про поновлення позивача на роботі. Що стосується позовних вимог про стягнення з [PERSON] міської ради моральної шкоди в сумі 5000,00 грн. то слід зазначити наступне. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Статтею 23 ЦК України, встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків. Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Відповідно до частини 1, 3, 4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Встановлено, що внаслідок невиконання судового рішення позивачу завдано моральної шкоди, яка виразилась у стресах, душевних стражданнях, переживаннях за своє майбутнє. Разом з тим, доводи позивача щодо погіршення здоровя, зокрема підвищення артеріального тиску нічим обєктивно не підтверджені. Виходячи з обставин справи, суд вважає, що розмір моральної шкоди, завданої позивачу, в сумі 5000,00 грн. завищеним і тому з відповідача на її користь підлягає стягненню моральна шкода в сумі 3000,00 грн. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial