Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-06 00:00:00

09.10.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів і просить постановити рішення, яким визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], - зобов'язати відповідачів не чинити йому перешкод в користуванні даною, шляхом зняття [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з реєстрації місця проживання за адресою [ADDRESS]. 13.03.2018 року ухвалою суду залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - служба у справах дітей Галицької РДА. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав повністю і суду пояснив, що він є власником, квартири [ADDRESS], яка належить йому на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 3 липня 1998 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.12.2001 року. На правах найму у вказаній квартирі без його згоди зареєстровані відповідачі, [PERSON] з дітьми: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Так, [PERSON] було викрадено будинкову книгу, яка не повернута і по даний час йому, як власнику майна. На даний час дана квартира необхідна йому для постійного проживання. Причиною цього є та обставина, що житловий буд. [ADDRESS], в якому він зараз проживає, є в аварійному стані, що унеможливлює подальше проживання в ньому. Разом з тим, він має на меті здійснити обмін квартири [ADDRESS] на рівноцінну квартиру на першому поверсі, оскільки йому це необхідно за віком та станом здоров'я, так як він є інвалідом 2 групи. З цих підстав він 11 січня 2017 року звернувся до відповідачів з вимогою, яку посвідчено державним нотаріусом Галицької районної державної нотаріальної Кіщук Л.І. про звільнення квартири [ADDRESS] та повернути йому будинкову книгу на дану квартиру. Однак, на сьогоднішній день відповідачі не виконали його вимогу, квартиру не звільнили та з місця реєстрації не знялися. Окрім того зазначив що не переходив та не намагався перейти проживати у квартиру де на даний час проживають відповідачі. До правоохоронних органів щодо викрадення у нього будинкової книги не6 звертався. Враховуючи висновок Служби у справах дітей не заперечує щоб малолітній онук [PERSON] був зареєстрований в даній квартирі. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, однак він не може розпорядитися своїм майном як бажає, оскільки на заваді цьому є зареєстровані в його квартирі відповідачі, і добровільно виписатися не бажають. Він, як власник майна вимагати усунення перешкод у здійсненні його права користування та розпоряджання своєю квартирою, а тому був змушений звернутися з даним позовом до суду. Просить позов задовольнити. Відповідач, [PERSON], яка діє в інтересах малолітнього [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та зазначила, що вимоги позивача [PERSON] є безпідставними. Заперечила, що вона разом з чоловіком і відповідно батьком, [PERSON] проживають з вересня 1996 року у квартирі [ADDRESS]. Їхній малолітній син, [PERSON], [INFO] проживає разом з ними з дня свого народження до тепер. Дану квартиру було надано дружині позивача [PERSON] контрольно - ревізійним відділом Галицького району, де вона в цей період працювала. На той час до членів сім'ї наймача належали чоловік і їх діти. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Ми вселилися до вказаного житлового приміщення, як члени сім'ї наймача. У 1998 році позивач та [PERSON] приватизували квартиру, у якій вони вже на той час проживали, у рівних частинах. Так, як жоден із власників не заперечував щодо їхнього проживання, вони продовжували проживати у квартирі вже як члени сім'ї власника житлового приміщення. Після смерті своєї дружини, позивач 24.12.2001 року оформив свої спадкові права на другу половину цієї квартири, хоча [PERSON] який є її чоловіком а сином спадкодавця, також є спадкоємцем першої черги за законом і не відмовлявся від своїх прав на спадкування після смерті матері, [PERSON] Статтею 156 Житлового кодексу України визначено права і обов'язки членів сім'ї власника жилого будинку (квартири). Зокрема, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Вони з чоловіком та старшими дітьми брали участь у витратах по утриманню квартири, так як самостійно і у повному обсязі сплачували за користування житлом і комунальні послуги від свого імені, робили косметичний ремонт, купляли меблі. Нею були укладені договори на реструктуризацію заборгованості за комунальні послуги. Тобто, по даний час вона разом з сином позивача та дітьми проживають у квартирі на правах членів сім'ї власника житлового приміщення. Подаючи позов про втрату права на користування житловим приміщенням, позивач в поданому позові не зазначає передбачених законом підстав для визнання їх такими, що втратили право користування житлом, адже вони як жили, так і надалі проживають в даній квартирі, оскільки іншого житла в них немає. А тому просила в позові відмовити повністю. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] заперечив, щодо поданого позову, підтримав заперечення відповідача, зазначивши, що заявлені вимоги позивача до задоволення не підлягають. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Позивач із своєю сім'єю постійно проживали разом з наймачем і вели спільне господарство, були як члени сім'ї наймача. А відтак, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. У 1998 році позивач та квартиронаймач, [PERSON] приватизували квартиру, у якій відповідачі вже на той час проживали, у рівних частинах. Так, як жоден із власників не заперечував щодо їхнього проживання, вони продовжували проживати у квартирі вже як члени сім'ї власника житлового приміщення. Так, статтею 156 Житлового кодексу України визначено права і обов'язки членів сім'ї власника жилого будинку (квартири). Зокрема, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту. Як вбачається із доданих документів відповідачем, що вони брали участь у витратах по утриманню квартири, оскільки самостійно і у повному обсязі сплачували за користування житлом і комунальні послуги від свого імені. [PERSON] були укладені договори на реструктуризацію заборгованості за комунальні послуги на дане житло, отже вони є членами сім'ї власника квартири. Щодо вимог позивача про визнання відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житлом не зазначені передбачені законом підстави для визнання їх такими, що втратили прав користування житлом, відповідно до ст.ст. 71, 72 Житлового кодексу України. Посилання позивача на надіслану відповідачам заяву, яка оформлена в нотаріуса, в якій міститься вимоги про звільнення ними квартири, тобто, про виселення їх із житлового приміщення, а не про припинення реєстрації у житлі, на що наголошує позивач у своїй позовній заяві, як на спосіб захисту свого права на володіння та розпорядження квартирою. Вимоги, вказані у поданій нотаріусу заяві, в даному випадку відсутні законні підстави і для виселення відповідачів із житлового приміщення. Оскільки, статтею 157 Житлового кодексу України передбачено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, виселення можливе, якщо відповідачі, як члени сім'ї власника, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку. Проте, факти, які могли б підтверджували дані обставини у позивача відсутні. Також, позивач не вказав, яким чином реєстрація відповідачів у належній йому квартирі створює йому перешкоди у користуванні цією квартирою. Позивач проживає в окремому будинку по [ADDRESS], а також має у власності житловий будинок по [ADDRESS]. В свою чергу відповідачі проживають у квартирі [ADDRESS] вже 21 рік. Малолітній відповідач, [PERSON], перебуває на диспансерному обліку з діагнозом «Бронхіальна астма». А відтак, позивачі проживають в зазначеній квартирі на законних підставах, іншого житла в них немає. Позивачем не доведено суду про те,що відповідачі чинять йому перешкоди в користуванні даною квартирою. В судовому засіданні позивач ствердив, що не мав наміру там проживати.У зв'язку з наведеним, просив відмовити [PERSON] в задоволенні його позовних вимог, як безпідставними. Представник третьої особи в судовому засіданні пояснила, що комісією з питань захисту прав дитини розглянуто надані їм матеріали позову та прийнято висновок, що з метою захисту житлових та майнових прав малолітнього [PERSON], [INFO], який є відповідачем по справі, заборонити зняття з реєстрації малолітнього до досягнення ним повноліття. Щодо позовних вимог до інших відповідачів поклався на розсуд суду. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися,хоча належним чином були повідомлені про розгляд справи. Однак такими були скеровані заяви про розгляд справи без їх участі в зв'язку із навчанням та хворобою. В позові просили відмовити (а.с.47, 76). Заслухавши в судовому засіданні доводи позивача, заперечення відповідача та представника відповідача, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в позові слід відмовити. Судом встановлено, що позивач по справі - [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується копіями витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, свідоцтва про право на спадщину за законом, свідоцтвом про право власності на житло (а.с.4-6). З копії будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку [ADDRESS] від 13.08.1998р. видно, що зареєстровані за даною адресою позивач, дружина позивача, [PERSON], яка померла [INFO] та відповідачі по справі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.22-25). З копій типового договору про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги від 11.09.2003р. вбачається, що відповідач [PERSON] зверталась до підприємств щодо розстрочки в погашенні заборгованості з квартирної плати та плати за комунальні послуги на квартиру по [ADDRESS] (а.с.26-28). Копією трудової книжки відповідача [PERSON], довідки від 21.11.2017р., копії акту обстеження матеріально-побутових умов від квітня 2016 року стверджується, що з 02.09.1996 року вона працює в фінансовому управлінні Галицької РДА (а.с.30, 34) в м. Галич. І її сім'я проживає за місцем реєстрації по [ADDRESS] (а.с.55). Про те,що у відповідачів відсутнє у власності будь-яке майно підтверджується копією інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності (а.с.56-60). Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. За ст.150 Житлового кодексу громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Аналогічне положення закону передбачено ст. 383 ЦК України. Відповідно до ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Згідно ст. 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання здійснюється на підставі документів, що підтверджують право на проживання в житлі. Стаття 3 Сімейного кодексу України визначає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Відповідно до ст.319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що власником квартири по [ADDRESS] є позивач [PERSON], який бажає здійснити обмін квартири на рівноцінну, однак в даній квартирі зареєстровані та проживають двадцять один рік відповідачі по справі, які є членами сім`ї власника житла, в яких іншого житла немає, які утримують дану квартиру самостійно і в повному обсязі сплачуючи за користування житлом і комунальними послугами від свого імені. За таких обставин та доказів, досліджених і перевірених у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити повністю за недоведеністю позовних вимог, визначеного ст. 405 ЖК України. Водночас, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Щодо визнання неповнолітнього [PERSON], [INFO] таким, що втратив право на користування житловим приміщення, суд зазначає наступне. Як зазначено у ст. 7 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року із змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної асамблеї ООН від 12 грудня 1995 року, дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов'язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. Відповідно до ст. 16 Конвенції жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом (ч. 3 ст. 27 Конвенції). Як зазначено у ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти-члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Орган опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. За змістом ч. 1 ст. 15 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» до груп ризику щодо втрати житла або права на його використання, серед інших, належать особи, які не мають власного житла та проживають в орендованих приміщеннях, у знайомих, родичів, друзів тощо. У матеріалах справи наявне рішення комісії з питань захисту прав дитини Галицької РДА, яким вирішено, що з метою захисту житлових та майнових прав малолітнього [PERSON], [INFO], який є відповідачем по справі, заборонити зняття з реєстрації малолітнього до досягнення ним повноліття (а.с.74). Окрім, цього малолітній відповідач, [PERSON], [INFO] (а.с.64) стоїть на обліку Д з діагнозом «Бронхіальна астма», що підтверджується довідкою №735 виданої медичним закладом (а.с.21). Згідно п.4 ст.29 ЦК України місцем проживання дитини є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до ст.6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. За змістом положень ст.ст. 2, 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання. Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Статтею 72 ЖК України визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Оскільки позивач підтвердив в судовому засідання про те,що він не поселявся в дану квартиру і в цьому йому не перешкоджали відповідачі то в позовній вимозі про усунення перешкод в користуванні квартирою також слід відмовити. Враховуючи наведене, зібрані у справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про відсутність підстав для задоволення позову. Оскільки позивач по справі звільнений від сплати судового збору, а відтак судовий збір по справі слід віднести за рахунок держави. На підставі наведеного, ст.ст. 71, 72 Житлового Кодексу України ст. 405 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed