Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-26 00:00:00

22.12.2019 року позивач звернувся до суду з даним позовом і просив усунути перешкоди у здійсненні права власності на житло та визнати\~відповідачів [PERSON] ,\~ [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що є власником квартири [ADDRESS] згідно\~договору дарування\~квартири від\~04.11.2016\~року,\~посвідченого приватним\~нотаріусом Корсунь-Шевченківського\~районного нотаріального\~округу Грищенко\~С.Г., на підставі якого за ним зареєстровано право власності на вказане нерухоме майно. Відповідачі є колишніми власниками вказаної квартири, проте до цього часу зареєстровані за\~вказаною адресою\~та не\~проживають \~з листопада\~2016\~року.\~Тому просить\~усунути перешкоди\~у здійсненні\~права власності\~на квартиру та визнати відповідачів такими, що втратили право користування вказаною квартирою. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, направивши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та підтримання позову. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилися, про дату, час, місце розгляду справи були повідомлені в порядку ч.11 ст.128 ЦПК України шляхом опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України, причини неявки не повідомили, відзив на позов не подали. Від третьої особи надійшла заява про розгляд справи у відсутність їхнього представника, проти задоволення позову не заперечують. У зв`язку з неявкою сторін у суд фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося на підставі приписів ч.2 ст.247 ЦПК України. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що даний позов підлягає до повного задоволення. Судом встановлено, що згідно договору дарування квартири від 04.11.2016 року, який посвідчений приватним нотаріусом Корсунь-Шевченківського районного нотаріального округу Грищенко С.Г. [PERSON] ,\~ [PERSON] передали безоплатно у власність, а [PERSON] прийняв у\~дар належну\~дарувальникам на\~праві спільної\~часткової власності квартиру [ADDRESS] (а.с.11). На підставі вказаного договору дарування право власності на квартиру було зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №72315479 від 04.11.2016 року (а.с.12). Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Набутівської сільської ради 04.12.2019 року №1487 [PERSON] ,\~ [PERSON] зареєстровані у квартирі [ADDRESS] , але не проживають з 2016 року (а.с.13). Згідно з ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтями 8, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст.41, 55\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Отже, приватна власність громадян охороняється законом і її захист здійснюється судом, а тому власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права. У правовій позиції Верховного Суду України у справі №6-709цс16 від 16.11.2016 року зазначено, що частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" однією з підстав для зняття особи з реєстрації місця проживання є рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Така ж норма закріплена і в абз.2 п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, зняття з реєстрації місця проживання особи, здійснюється на підставі в тому числі, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" органами реєстрації є виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Таким чином, враховуючи, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] є колишніми власниками квартири [ADDRESS] та зареєстровані за даною адресою, факт реєстрації відповідачів порушує право власності позивача на дану квартиру, створює незручності, оскільки позбавляє можливості в повній мірі вільно реалізувати повноваження власника - володіти, користуватися та розпоряджатися квартирою, тому суд приходить до висновку про задоволення позову. З копії посвідчення серії [NUMBER] вбачається, що позивач [PERSON] є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, категорія І, інвалідом ІІ групи, тому згідно п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору при подачі даного позову до суду. Відповідно до вимог ч.6 ст.141 ЦПК України, задовольняючи позов, суд стягує з відповідачів в дохід держави судові витрати зі сплати судового збору в сумі 768,40 грн ( в розмірі на час подачі позову до суду) в дольовому порядку по 384,20 грн з кожного.

Outcome: approved