Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про виселення з квартири [ADDRESS]. В позові позивач зазначив, що йому на праві власності на підставі договору дарування від 19.08.2008 року належить квартира [ADDRESS]. Крім того, у вказаній квартирі зареєстровані та проживають його діти син - [PERSON], дочка - [PERSON] та колишня дружина [PERSON], з який шлюб розірвано 24.11.2011 року, але фактичні шлюбні відносини припинилися у 2008 році. Він також зареєстрований у спірній квартирі, але з 2010 року проживати у неї не може, у зв'язку з постійними скаргами та недопущенням його у квартиру з боку відповідачів, які змінили замки на вхідних дверях, умисно та необґрунтовано розпочинали сварки, що унеможливлювало його перебування в житлі. У зв'язку з чим він з 2010 року вимушений проживати в будинку своїх батьків в [ADDRESS]. Крім того, відповідач з метою позбавлення його права володіння, розпорядження та користування своїм майном звернулась до ВДВС Жовтневого РУЮ з виконавчим листом про нібито невиконання рішення суду про стягнення аліментів на утримання дочки [PERSON] та постановою державного виконавця було накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження. У зв'язку з чим вважає, що відповідачі порушують правила співжиття з метою умисного обмеження його права власності на спірну квартиру та з посиланням на вимоги ст.ст. 116, 156, 157 ЖК України просив про виселення відповідачів. [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання за ними права користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS], зобов'язанням відповідача не чинити перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS]. В позові зазначили, що [PERSON] у 1989 році уклала шлюб з [PERSON], який було розірвано у 2011 році. Під час подружнього життя батьками [PERSON] було зроблено перший внесок за квартиру у кооперативному будинку за адресою [ADDRESS], та квартира була оформлена на ім'я [PERSON] (батька відповідача). Останній внесок 07.11.1992 року було внесено [PERSON], її чоловіком та іншими членами їхньої сім'ї в сумі 6900 крб., що становило близько 65% від вартості зазначеного нерухомого майна. [PERSON] постійно проживає у спірній квартирі з 1990 року, була вселена як дружина сина власника та з моменту народження були в квартирі проживали та були зареєстровані її діти [PERSON] і [PERSON], іншого житла вони не мають. На підставі договору дарування від 19.08.2008 року [PERSON] подарував відповідачу [PERSON] спірну квартиру. При цьому, за домовленістю між сторонами [PERSON] постійно сплачує комунальні послуги за електроенергію, домофон, газо- та водопостачання, проводить поточний ремонт за свій рахунок, а відповідач [PERSON] сплачує квартплату та плату за опалення. Починаючи з 2005 року відповідач почав зловживати спиртними напоями, на ґрунті чого постійно вчиняв сварки, скандали, застосовував фізичне насильство, руйнував меблі та інше майно, зверталися у правоохоронних органів. З власного бажання з 2008 року відповідач в спірній квартирі проживає періодично, частіше мешкає у своїх батьків у с. Мешково-Погорілово, але перешкод у проживанні відповідачу у спірній квартирі ніхто не чинить, замки на вхідних дверях не змінювали, ключі у відповідача є. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом позовні вимоги [PERSON] підтримав в повному обсязі, підтвердив викладені обставини, просив про задоволення позовних вимог, в задоволенні зустрічного позову просив відмовити. В судовому засіданні позивач за зустрічним позовом [PERSON], яка є відповідачем за первісним позовом та її представник зустрічні позовні вимоги підтримали, підтвердили викладені обставини, просили позов задовольнити, в задоволенні первісного позову просили відмовити. В судовому засіданні позивач за зустрічним позовом [PERSON], яка є відповідачем за первісним позовом та її представник зустрічні позні вимоги підтримали, підтвердили викладені обставини, просили позов задовольнити, в задоволенні первісного позову просили відмовити. В судовому засіданні представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] зустрічні позовні вимоги підтримав, підтвердив викладені обставини, просив позов задовольнити, в задоволенні первісного позову просили відмовити. В судове засідання позивач за зустріним позовом [PERSON] не з'явився, надав до суду заяву, просив зустрічні позовні вимоги задовольнити, в задоволенні первісного позову [PERSON] про виселення відмовити. Вислухавши пояснення сторін, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного: Як встановлено в судовому засіданні, квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 22.07.1992 року. З 1988 року у вищевказаної квартирі зареєстрований позивач за первісним позовом [PERSON] 14.10.1989 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] Відповідач за первісним позовом [PERSON] вселилась в квартиру [ADDRESS] у 1989 році та 03.08.1990 року була зареєстрована у вказаній квартирі, як дружина сина основного квартиронаймача. Крім того, зі згоди колишнього власника [PERSON], з моменту народження у спірній квартирі постійно проживають діти [PERSON] та [PERSON] - відповідачі по первісному позову [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO], які також і зареєстровані у вказаній квартирі, що підтверджується довідкою Ф-3 №61 від 25.04.2013 року ОСББ "Зірка". В 2008 році власником квартири [ADDRESS] є позивач за первісним позовом [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 19.08.2008 року. Починаючи з 2005 року між сторонами почали виникати сварки, скандали, фактичні шлюбні відносини були припинені з 2008 року та з цього часу позивач за первісним позовом в спірній квартирі, з власного бажання, став проживати періодично, частіше мешкає у своїх батьків у с. Мешково-Погорілово. Рішенням суду від 24.11.2011 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано. В судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] підтвердили, що відповідачі за первісним позовом починаючи з 90- х років постійно проживають у спірній квартирі, сплачують комунальні платежі, позивач за первісним позовом [PERSON] тривалий час зловживає спиртними напоями, у зв'язку з чим між сторонами виникали сімейні сварки та скандали, про те, зазначили, що позивачу ніхто ніяких перешкод у користуванні спірною квартирою не чинить, він має вільний доступ до квартири, замки на вхідних дверях не замінювались, скарг з боку [PERSON] щодо неможливості потрапити до квартири не поступало. Як визначено ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У відповідності з положеннями ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше ніж з підстав і в порядку, визначених законом, при незаконному позбавленні права користування жилим приміщенням порушене право підлягає відновленню. Відповідно до ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Відповідно до статті 116 ЖК України виселення може мати місце якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, для застосування норми цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу мається на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурою, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями, а також заходи громадського впливу, вжиття на зборах жильців будинку чи членів житлово-будівельних кооперативів, трудових колективів тощо. Як з'ясовано в ході розгляду справи, внаслідок погіршення відносин позивача з відповідачем [PERSON] через спірні питання подружнього життя між ними виникають періодично конфліктні ситуації. Але, сама по собі наявність періодичних неприязних, конфліктних відносин між сторонами по справі не може бути безумовною підставою для виселення відповідачів і не має законних підстав виселяти їх з вищевказаної квартири. Водночас, як роз'яснив пленум Верховного Суду України у п. 17 своєї Постанови "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", №2 від 12 квітня 1985 р. (далі - Постанова від 12.04.1985 року), при розгляді справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, що систематично порушують правила суспільного співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або житловому будинку, варто виходити з того, що при антигромадському поводженні, що продовжується, виселення винного може бути й у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або суспільного впливу не дали позитивних результатів. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть слугувати постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Одні лише факти звернення до відповідних органів зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення. Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу. Як роз'яснив пленум Верховного Суду України у п. 17 Постанови від 12.04.1985 p., є, зокрема, міри попередження, застосовувані судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також міри суспільного впливу, прийняті на зборах мешканців будинку або членів ЖБК, трудових колективів та інших громадських організацій за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих указівок щодо можливого виселення). За таких обставин, вважати, що з боку відповідачів за первісним позовом систематично порушуються правила співжиття, суд достатніх підстав не має. Зважаючи на те, що відповідачі використовують спірну квартиру за призначенням (проживають в ній), утримують її в належному стані, правила співжиття не порушують, будь-які заходи попередження чи громадського впливу до них не застосовувались, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем чинення йому перешкод у користуванні житлом та систематичного порушення правил співжиття, яке б зумовлювало неможливість спільного проживання в одній квартирі, що свідчить про безпідставність первісного позову [PERSON] і зумовлює необхідність відмови у його задоволенні. Що стосується зустрічних вимог [PERSON], [PERSON] і [PERSON], суд приходить до наступного: Згідно ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку(квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому положенням ч. 4 цієї статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Тобто у разі припинення сімейних відносин з власником, колишні члени його сім'ї не позбавляються права користуватися житловим приміщенням. Крім того, надавши свою згоду на реєстрацію члена сім'ї у житловому приміщенні, власник приміщення тим самим визнав за таким членом (колишнім членом) своєї сім'ї право користування таким житлом. З роз'яснень п. 9 Постанови Пленум Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року зі змінами «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» вбачається, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачі вселились та проживають в спірній квартирі на законних підставах, як члени сім'ї, зареєстровані у вказаному приміщенні, це приміщення є постійним та єдиним місцем їх проживання, сплачують комунальні послуги разом з власником, у зв'язку з чим вони мають право на користування житлом, а зустрічні позовні вимоги про визнання права на користування житловим приміщенням є доведеними та такими, що підлягають задоволенню. При цьому, суд вважає безпідставними та необґрунтованими вимоги позивачів за зустрічним позовом щодо зобов'язання відповідача не чинити їм перешкод у користуванні спірною квартирою та в їх задоволенні слід відмовити, оскільки позивачами не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх вимог. Одночасно, відповідно до ст. 88 ЦПК України пропорційно задоволеним вимогам, з позивач за первісним позовом [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 243,60 грн.

Outcome: partial