Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-22 00:00:00

[PERSON], звернувшись в жовтні 2015 року до суду, просить: визнати право спільної сумісної власності [PERSON] разом із [PERSON] на кооперативну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]; визнати за нею - [PERSON] право власності на ? частку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування ? частки квартири за заповітом після смерті [PERSON], померлого 04 листопада 2014 року, та в порядку спадкування ? частки цієї квартири за законом після смерті [PERSON], померлого 04 листопада 2014 року. Звернувшись у квітні 2016 року до суду із зустрічним позовом, відповідач - позивач [PERSON] просить відмовити у первинному позові [PERSON] до неї та [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності в порядку спадкування, натомість її зустрічний позов про визнання майна особистою приватною власністю задовольнити повністю, а саме - визнати за нею - [PERSON] право особистої приватної власності на кооперативну квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач - відповідач свої вимоги підтримала та з мотивів, наведених у новій редакції первинної позовної заяви (а.с.28 - 30), просить задовольнити позов в повному обсязі, натомість у задоволенні зустрічного відмовити за безпідставністю позовних вимог. Відповідач - позивач та її представник в судовому засіданні вимоги [PERSON] підтримали та з мотивів, наведених у зустрічній позовній заяві (а.с.51 - 54), просять задовольнити позов в повному обсязі, натомість у задоволенні первинного відмовити за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог. Співвідповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, надіславши до суду заяву про визнання позову та про розгляд справи за її відсутності (а.с.45 - 47). Представник третьої особи [PERSON] в судове засідання не зявилася, подавши до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника ЖБК Меліоратор (а.с.42). Зясувавши обставини по справі та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що у задоволенні первинного позову слід відмовити, а зустрічний задовольнити з таких підстав. На підставі поданих сторонами та досліджених в судовому засіданні письмових доказів (документів) судом встановлено, що [PERSON], який помер 04 листопада 2014 року (а.с.8), та відповідач - позивач [PERSON] в період з 28 квітня 1981 року по 18 грудня 1990 року були подружжям, шлюб між якими був розірваний рішенням від 30 жовтня 1990 року Народного суду міста Ровно, що набрало законної сили 10.11.1990 р. (а.с.11, 59). Як вбачається з мотивувальної частини вказаного судового рішення, супружні відносини сторони припинили з 1987 року, з того часу окремо вели домашнє господарство. З показань допитаної в судовому засіданні за її клопотанням як свідка [PERSON] вбачається, що у спірній квартирі [ADDRESS] вони з чоловіком проживали і після розірвання шлюбу аж до дня смерті [PERSON], проте спільний сімейний бюджет дійсно припинили вести ще до офіційного припинення шлюбу, як це зазначено в рішенні суду. У звязку із зазначеним, як перший так і усі наступні пайові внески за кооперативну квартиру [ADDRESS] вона вносила за кошти, що належали їй особисто, будучи членом житлово-будівельного кооперативу Меліоратор. Показання свідка в цій частині були нею документально підтверджені квитанціями про сплату пайових внесків за квартиру (а.с.61 - 63). Як вбачається з виданих ЖБК Меліоратор на запит адвоката довідки №15 від 28.04.2015 р., довідки №16 від 01.07.2015 р. (а.с.14, 15), відповідач - позивач [PERSON] була з 26.09.1988 р. членом житлово-будівельного кооперативу Меліоратор, де одержала двокімнатну квартиру в будинку кооперативу за адресою: [ADDRESS]. Вартість паєнагромадження складала 10863 крб. 45 коп., яке було повністю сплачено членом кооперативу [PERSON] в другому кварталі 1993 року. [PERSON] не був членом ЖБК Меліоратор. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.15 Закону України від 07 лютого 1991 року №697-ХІІ Про власність (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом. Відповідно, відповідач - позивач [PERSON], скориставшись тим, що повністю внесла свій пайовий внесок за квартиру, 06 серпня 2015 року отримала Свідоцтво про право власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS], загальною площею 49,3 кв.м., житловою площею 26,5 кв.м. Того ж дня право власності на вищевказане нерухоме майно було нею зареєстроване в реєстраційній службі Рівненського міського управління юстиції Рівненської області (а.с.64 - 66). Як розяснив Пленум Верховного Суду України в абзаці першому пункту 6, абзаці першому пункту 6-1 постанови №9 від 18.09.1987 р. Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи, при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст.146 ЖК України, ст.15 Закону "Про власність", п.43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім'ю (статті 22, 24, 28, 29 КпШС України) Відповідно до п.1 ст.17 Закону "Про власність" при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Як слідує з показань [PERSON] та відомих обставин справи, між нею та колишнім чоловіком до дня його смерті не виникало спорів про поділ кооперативної квартири, [PERSON] не був членом житлово-будівельного кооперативу, на квартиру як колишній член сім'ї члена кооперативу не претендував, а відтак, право власності на спірну квартиру за ним у подальшому зареєстровано не було, тому [PERSON] склав та посвідчив заповіт (а.с.9, 13) щодо нерухомого майна, яке йому на момент смерті не належало. Відповідно до ч.1 ст.1233, ч.1 ст.1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Виходячи з наведеного, у задоволенні первинного позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог, оскільки відповідачем-позивачем не були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких позивач-відповідач звернулася до суду як спадкоємець, якій нотаріусом 25.08.2015 р. було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.18, 102, 103), - у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів щодо належності нерухомого майна - квартири [ADDRESS] спадкодавцеві [PERSON] Не були порушені права, свободи чи інтереси позивача-відповідача і співвідповідачем [PERSON] Як передбачено статтею 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно, зустрічний позов слід задовольнити, оскільки позивач-відповідач [PERSON], предявивши первинний позов, оспорює та не визнає право особистої приватної власності відповідача-позивача [PERSON] на спірний обєкт житлової нерухомості. Відповідач-позивач документально підтвердила понесені нею судові витрати у виді сплаченого при предявленні зустрічного позову судового збору в розмірі 2750 грн. (а.с.55), тому вказані витрати підлягають до стягнення на її користь з позивача-відповідача.

Outcome: approved