Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], треті особи - [PERSON], Головне Управління державно міграційної служби України у Львівській області, Шевченківська районна адміністрація про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди одного з батьків та надання дозволу на виготовлення проїзного документу для виїзду дитини за кордон. В своєму позові в остаточній редакції позивачка просила: надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] без згоди батька - [PERSON] у супроводі матері [PERSON] та без супроводу матері у супроводі керівника громадської організації «Народний дитячо-юнацький хореографічний ансамбль народного танцю «Полуничка» - [PERSON] в наступні країни та періоди: 16.08.2015 року - 30.08.2015 року - Польща; 18.09.2015 року - 27.09.2015 року - Греція, Італія; 03.10.2015 року - 30.10.2015 року - Чехія, Франція; 02.12.2015 року - 28.12.2015 року - Словаччина; 19.03.2016 року - 03.04.2016 року - Чехія; 01.05.2016 року - 16.05.2016 року - Греція; 10.06.2016 року - 28.06.2016 року - Болгарія; 05.07.2016 року - 20.07.2016 року - Хорватія; надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] без згоди батька - [PERSON] у супроводі матері [PERSON] в період шкільних канікул, а саме: 01.06.2015 року - 30.08.2015 року; 24.10.2015 року - 01.11.2015 року; 26.12.2015 року - 10.01.2016 року; 20.03.2016 року - 03.04.2016 року; 01.06.2016 року - 30.08.2016 року, а також в період шкільних канікул по датах, які змінені та встановлені за рішенням місцевої влади та у вихідні дні; надати дозвіл без згоди відповідача - [PERSON], виготовити дитячі проїзні документи (паспорти) для тимчасового виїзду за межі України дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. В обґрунтування свого позову позивач зазначила, що з 05.06.2004 року по 10.06.2014 року вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Після розлучення, діти мешкають разом з нею за адресою: [ADDRESS]. Батько дітей мешкає у м.Новомосковську Дніпропетровської області, з дітьми не спілкується, матеріальної допомоги не надає, не утримує, ухиляється від сплати аліментів. Враховуючи той факт, що донька [PERSON], [INFO], є учасником громадської організації «Народний дитячо-юнацький хореографічний ансамбль народного танцю «Полуничка», який гастролює, зокрема, по країнам Європи, виникла необхідність виготовлення дитячих проїзних документів (паспортів) для її тимчасового виїзду за межі України. А враховуючи той факт, що такі поїздки здійснюються в супроводі одного з батьків, в такі турне може бути взятий і молодший син, , відтак, виникла необхідність отримання дозволу на обох дітей - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Але батько відмовляється надавати дозвіл на виїзд дітей та виготовлення проїзних документів, у зв'язку з чим дитина позбавлена можливості культурно та духовно розвиватися. Враховуючи вищевикладене, вона вимушена звернутись із зазначеним позовом до суду. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2015 року позов задоволено частково. Надано дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] без згоди батька - [PERSON] у супроводі матері [PERSON] та без супроводу матері у супроводі керівника ГО «Народний дитячо-юнацький хореографічний ансамбль народного танцю «Полуничка» - [PERSON] в наступні країни та періоди: 16.08.2015 року - 30.08.2015 року - Польща; 18.09.2015 року - 27.09.2015 року - Греція, Італія; 03.10.2015 року - 30.10.2015 року - Чехія, Франція; 02.12.2015 року - 28.12.2015 року - Словаччина; 19.03.2016 року - 03.04.2016 року - Чехія; 01.05.2016 року - 16.05.2016 року - Греція; 10.06.2016 року - 28.06.2016 року - Болгарія; 05.07.2016 року - 20.07.2016 року - Хорватія. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено. Додатковим рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2015 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 200 грн. сплаченого судового збору. Не погодившись вказаним рішенням суду, [PERSON] звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо: -надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] без згоди батька - [PERSON] у супроводі матері [PERSON] в період шкільних канікул, а саме: 01.06.2015 року - 30.08.2015 року; 24.10.2015 року - 01.11.2015 року; 26.12.2015 року - 10.01.2016 року; 20.03.2016 року - 03.04.2016 року; 01.06.2016 року - 30.08.2016 року, а також в період шкільних канікул по датах, які змінені та встановлені за рішенням місцевої влади та у вихідні дні; -надання дозволу на виготовлення проїзного документу для виїзду дитини за кордон - скасувати, та ухвалити нове, яким позовні вимоги в цих частинах - задовольнити. Не погодившись з рішенням суду, [PERSON] також звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга [PERSON] підлягає відхиленню, а рішення суду частковому скасуванню з ухваленням нового в цій частині, відповідно до вимог п.3,4 ст.309 ЦПК України. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає не в повному обсязі. Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, що з 05.06.2004 року по 10.06.2014 року сторони знаходились у зареєстрованому шлюбі (а.с.5), від якого мають від якого мають двох дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.3-4). Донька сторін - [PERSON], [INFO], є учасником громадської організації «Народний дитячо-юнацький хореографічний ансамбль народного танцю «Полуничка», який гастролює, зокрема, по країнам Європи. Місцевому суду надана Довідка, якою зазначено гастрольний тур громадської організації «Народний дитячо-юнацький хореографічний ансамбль народного танцю «Полуничка», на літо 2015 року (а.с.18, 54). Також судом першої інстанції було встановлено, що батько дітей - відповідача по справі, категорично заперечує проти тимчасового виїзду дітей за кордон. Відповідач підтвердив свою позицію в судовому засіданні місцевого суду та суду апеляційної інстанції. Частково задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив з їх доведеності та обгрунтованості в цій частині, і вірно керувався ст.313 ЦК України, ст. 141 Сімейного кодексу України, ст. 4 Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", зазначив, що, відмова батька надати дозвіл на тимчасовий виїзд дітей закордон, по суті є необґрунтованою та зводиться до з'ясування стосунків з колишньою дружиною, з якою склалися неприязні стосунки, та прийшов до обґрунтованого висновку, що позов підлягає задоволенню в частині надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] без згоди батька - [PERSON] у супроводі матері [PERSON] та без супроводу матері у супроводі керівника хореографічного ансамблю - [PERSON] в визначені країни та періоди. Відмовляючи у задоволені позовних вимог щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дітей без згоди батька, у супроводі матері [PERSON] в період шкільних канікул, а також в період шкільних канікул по датах, які змінені та встановлені за рішенням місцевої влади та у вихідні дні - суд першої інстанції зазначив, що вказані вимоги - не підлягають задоволенню без зазначення конкретної держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Колегія суддів Апеляційного суду погоджується з рішенням місцевого суду в цій частині, як з таким, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами. Однак колегія суддів не погоджується з висновком місцевого суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог щодо надання дозволу на виготовлення проїзного документу для виїзду дитини за кордон, у зв'язку з тим, що в даному випадку з матеріалів справи не вбачається порушення прав позивача з цього питання - виходячи з наступного. Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників у їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (част.3). У відповідності до ч.2 ст. 4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Таким чином, діючим законодавством встановлено як обов'язок заявника при оформленні проїзного документа дитини надати нотаріально засвідчене клопотання батьків так і заборону на виготовлення органами міграційної служби проїзних документів на дитину за відсутності такого нотаріально засвідченого клопотання батьків. Як вбачається з матеріалів справи, Відповідач [PERSON] неодноразово заперечував проти тимчасового виїзду за кордон спільних дітей без його супроводу, а тому Позивач не має можливості надати органам міграційної служби нотаріально засвідчене клопотання батьків. Вищевказаним спростовується висновок місцевого суду про відсутність порушень прав Позивача з цього питання. Посилання апеляційної скарги Позивача [PERSON], щодо неправомірності відмови суду першої інстанції в задоволенні вимог щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дітей без згоди батька, у супроводі матері [PERSON] в період шкільних канікул - не можуть бути прийняті до уваги, оскільки суд першої інстанції, вирішував справу в межах заявлених позовних вимог, уточнених Позивачем, відповідно до яких зазначення конкретної держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі на період шкільних канікул - відсутнє. (а.с.43). Окрім того, вимоги апеляційної скарги позивача [PERSON] з зазначенням конкретних держав прямування та відповідного часового проміжку перебування в цих державах на період шкільних канікул - виходять за межі заявлених та розглянутих судом першої інстанції позовних вимог, у зв'язку з цим на підставі вимог ч.1 ст.11, ч.1 ст.303 ЦПК України врахуванню не підлягають. Посилання скарги [PERSON], на те, що місцевий суд неправомірно керувався «Правилами перетинання державного кордону громадянами України» затвердженими Постановою КМУ від 27.01.95 р, оскільки ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» має вищу юридичну силу - не можуть бути прийняті до уваги, оскільки згідно ч.2 ст.3 вказаного Закону, зазначені правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються саме Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України та не містять невідповідностей чи суперечностей з Законом. Щодо посилань апеляційної скарги [PERSON] на незаконність рішення суду щодо надання тимчасового дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька, апеляційний суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України, ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства», ст. 59 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я» батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.1,2 ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Однак всупереч вищевказаним вимогам закону Відповідач категорично заперечує проти тимчасового виїзду дітей за кордон, що носить тимчасовий та короткостроковий характер, не пов'язаний з визначенням місця проживання дитини чи її еміграцією і має на меті фізичний, духовний та інтелектуальний розвиток дитини. Відповідач підтвердив свою позицію в судовому засіданні як суду першої інстанції так і в апеляційному суді, окремих вимог в суді першої інстанції шляхом подачі зустрічного позову не заявив, повністю чи частково від апеляційної скарги відмовитися не забажав. Окрім того, текст апеляційної скарги Відповідача також містить суперечності, а саме посилаючись на вищенаведені норми матеріального права, щодо забезпечення прав дитини, скаржник прохає відмовити у задоволенні позову - тобто прохає позбавлення дітей можливості для розширення світогляду та оздоровлення. На думку колегії суддів, відповідач необґрунтовано обмежує права Позивача на виховання дітей та обмежує її можливість як матері надати дітям достойні умови життя та можливості для розвитку. Позиція Відповідача в скарзі, що оскаржуваним рішенням порушено його права, щодо спілкування з дітьми, за рішенням апеляційного суду Львівської області від 19 травня 2015 року, не відповідає ч.2 ст.155 СК України, відповідно до якої, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. [PERSON] також, жодним чином не позбавлений права на звернення до суду з заявою про зміну способу чи порядку виконання рішення суду яким визначено участь батька у вихованні дітей. А відтак, відмова батька надати дозвіл на тимчасовий виїзд дітей закордон, по суті є необґрунтованою суперечить інтересам дітей та зводиться до з'ясування стосунків з колишньою дружиною. З'ясувавши обставини справи та давши належну правову оцінку наявним доказам, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги [PERSON], щодо надання дозволу на виготовлення проїзного документу для виїзду дитини за кордон без згоди батька як таке що постановлене з порушенням норм матеріального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині.

Outcome: partial