Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Сільськогосподарська виробнича фірма «Агротон» про поновлення на роботі, в якому просив суд визнати незаконним та скасувати наказ приватного акціонерного товариства «Сільськогосподарська виробнича фірма «Агротон» №471/1-к від 03.12.2018 про його звільнення за власним бажанням, на підставі ст.38 КЗпП України; з 01.12.2018 поновити на посаді слюсаря з ремонту сільськогосподарських машин та устаткування Приватного акціонерного товариства «Сільськогосподарська виробнича фірма «Агротон»; стягнути з приватного акціонерного товариства «Сільськогосподарська виробнича фірма «Агротон», на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу; та завдану незаконним звільненням моральну шкоду у сумі 5000 грн.. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що у 2012 році він був прийнятий приватним акціонерним товариством «Сільськогосподарська виробнича фірма «Агротон», на роботу слюсарем з ремонту с/г машин та устаткування (тваринництво) (Гремуче). У 2013 році його було переведено слюсарем з ремонту сільськогосподарських машин та устаткування (тваринництво) до центрального регіону у виробничий підрозділ с. Гремуче. Влітку 2018 року у зв'язку зі зменшенням у господарстві поголів'я ВРХ його з повного робочого дня було переведено на неповний (4-годинний), проте відповідні записи у трудовій книжці відсутні. Він працював так до 31.10.2018 року, до моменту, коли остаточно було вивезено усю худобу і приміщення, які обслуговував, залишилися порожніми. Відділенням «Гремуче» керує [PERSON]. 31.10.2018 року [PERSON] повідомив [PERSON] про необхідність написати заяву про звільнення за власним бажанням. [PERSON] послався на відсутність роботи і скорочення штатів. Він відмовився виконувати такі вимоги та писати заяву про звільнення за власним бажанням. На теперішній час, на його думку, він перебуває у вимушеному прогулі. Будь-яких пропозицій чи попереджень про звільнення позивач не отримував. 12.01.2019 року позивач поштовим відправленням отримав трудову книжку з записом №14 від 01.12.2018 року про звільнення за власним бажанням, на підставі ст.38 КЗпП України. Підставою зазначено наказ №471/1-к від 03.12.2018 року. Згідно відомостей про поштові відправлення трудову книжкою надіслано 09.01.2018 року з смт. Біловодськ. Вважав, що дії ПрАТ «Сільськогосподарська виробнича фірма «Агротон» є незаконними, а тому звернувся до суду за захистом. Позивач та його представник до суду не з'явилися, представник позивача надав суду заяву в якій справу просив розглянути без його участі, позов підтримав повністю та просив суд його задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав письмовий відзив на позовну заяву в якому просив позивачу відмовити в задоволенні позовних вимоги у повному обсязі, посилаючись на те, що позивач у листопаді був відсутні на робочому місці, його відсутність була розцінена, як прогул, проте враховано ймовірність поважних причин відсутності і [PERSON] не був звільнений відразу. У подальшому позивача було звільнено не за прогули, а за власним бажанням, щоб полегшити його подальше працевлаштування. При звільненні йому була виплачена компенсація за невикористану відпустку. Згідно положень ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи наведене, судом розгляд справи по суті здійснюється за відсутності учасників справи, на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих сторонами доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст.76-80 ЦПК України, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Згідно паспорта громадянина України [PERSON] народився [INFO] року (а.с.8) 01.07.1989 позивачу було видано трудову книжку, згідно запису №12 від 02.04.2012 на підставі наказу №85/1-к від 02.04.2012, виданого Приватним акціонерним товариством «Сільськогосподарська виробнича фірма «Агротон», [PERSON] прийнятий слюсарем з ремонту с/г машин та устаткування (тваринництво) (Гремуче) (а.с.10). Наказом №3-к від 16.01.2013 року [PERSON] переведено слюсарем з ремонту сільськогосподарських машин та устаткування (тваринництво) до центрального регіону у виробничий підрозділ с. Гремуче, про що свідчить запис №13 (а.с.10). Запис №14 від 01.12.2018 свідчить про те, що [PERSON] було звільнено за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України (а.с.10). Як було встановлено у судовому засіданні з наявних у суду матеріалів -заяви про звільнення за власним бажанням позивач не писав. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно ст.51 КЗпП держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Стаття 38 КЗпП передбачає розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника, а саме: працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. З огляду на наведене, враховуючи, що позивач не надав відповідачу заяву про звільнення за власним бажанням, суд вважає, що відповідач неправомірно наказом за №471/1-к від 03.12.2018 звільнив [PERSON] з посади слюсаря з ремонту сільськогосподарських машин та устаткування Приватного акціонерного товариства «Сільськогосподарська виробнича фірма «Агротон», на підставі ст.38 КЗпП України. Таким чином, судом встановлено, що відповідачем не забезпечено права позивача на збереження місця роботи та не забезпечено можливість реалізації встановлених законом гарантій трудових прав. За таких обставин, є протиправним та підлягає скасуванню наказ за №471/1-к від 03.12.2018, а [PERSON] - поновленню на посаді з якої його було звільнено. У відповідності із положеннями частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" зазначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому, враховується положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. У відповідності до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства оплату праці", задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Згідно абз.3-4 п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Пунктом 8 Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідачем на вимогу суду надано інформацію про заробітну плату позивача за 2018 рік від 19.03.2019 (а.с.60). 01.12.2018 [PERSON] звільнено, у листопаді він не працював, а тому відповідно розрахунок середньоденної заробітної плати необхідно провести, враховуючи оплату праці за вересень-жовтень 2018 року: (2156,03 + 2056,15) / (20+22) = 100,29 грн, де 20 - кількість робочих днів у вересні; 22 - кількість робочих днів у жовтні 2018 року. Середньоденна заробітна плата становить 100,29 грн., підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу (з 01.11.2018 року по 09.04.2019 року): 100,29 х (22+20+21+20+20+7) = 11031,90 грн, де 22, 20, 21, 20, 20 - кількість робочих днів у листопаді, грудні 2018 року та січні - березні 2019 року відповідно; 7 - кількість робочих днів за період з 1 по 9 квітня (день ухвалення рішення). Таким чином, позовні вимоги про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 11 031 грн. 90 коп.. Згідно аб.8 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до ч.1 п.2 ст. 430 Цивільного процесуального кодексу України суд допускає негайно виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Щодо заявленої позивачем моральної шкоди, суд враховує, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Судова практика склалась таким чином що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (невиплати належних йому грошових сум), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Виходячи з вищевикладеного, суд вбачає підстави для задоволення позовних вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, проте з урахуванням перенесених моральних страждань, обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 2 500 грн. відшкодування моральної шкоди. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду, він не порушує питання про стягнення його з відповідача, а з власної ініціативи суд не може вийти за межі позову. На підставі викладеного,

Outcome: partial