Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-04 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав щодо неповнолітньої доньки [PERSON]. Посилається на те, що з 17.08.2007 р. по 18.12.2013 р. вона з відповідачем перебувала у шлюбі, від якого в них [INFO] р. народилася донька [PERSON]. 06.08.2014 р. Влітку 2014 року через погрози [PERSON] фізичною розправою, вона була змушена змінити місце проживання, але він розцінив це як перешкоди у спілкуванні з дитиною і звернувся з позовом до суду. 03.09.2014 р. Тячівським районним судом було ухвалено рішення, яким її зобов'язано надати [PERSON] можливість зустрічатися з донькою у вихідні дні. 20.09.2014 р. він забрав дитину для побачення і спілкування, після чого відключив телефон та виїхав разом з нею у невідомому напрямку. До сьогоднішнього дня їй невідомо де він знаходяться і де знаходиться дитина. Вона звернулася до суду з позовом про відбирання дитини, який Тячівським районним судом 30.12.2014 р. було задоволено. Відповідач [PERSON] додому не повернувся, не підтримує зв'язки з родичами, невідомо де перебуває з донькою, чи забезпечує її матеріально та її стан здоров'я. На виконання рішення суду про відібрання дитини у відповідача було відкрито виконавче провадження, яке виконавці не можуть виконати через його переховування, зміну місця проживання і тому за їх поданням судом оголошено розшук дитини, проведення якого доручено Тячівському РВ УМВС. Звернення в правоохоронні органи не дали результатів, вони шукають її шестирічну доньку вже більше року і їй невідомо чи відвідує вона навчальний заклад, її стан здоров'я, в яких соціальних та матеріальних умовах вона проживає. Мати відповідача стверджує, що він фактично ніде не працює та не має постійного заробітку. Вважає, що з боку відповідача до їхньої доньки допущено жорстоке поводження, яке полягає у навмисному позбавленні її можливості спілкуватися з матір'ю. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] та її адвокат Медяник М.Ю. у судовому засіданні позов не визнали. Пояснили, що єдиним мотивом у висновку органу опіки та піклування є неповернення відповідачем дитини позивачці, та її невідоме місце знаходження, але це не підтверджує що дитина проживає у поганих умовах. В рішенні Тячівського районного суду від 03.09.2014 р. зазначено, що відповідач не може погано вплинути на дитину та перешкодити її нормальному розвитку, а згідно висновку органу опіки та піклування від 03.03.2014 р. - відповідач позитивно характеризується та бажає брати участь у вихованні доньки. В рішенні цього ж суду від 14.08.2014 р. вказано, що [PERSON] проживає на найманій квартирі в м. Київ та її доходи становлять 1350 грв. на місяць. Посилання позивачки на несплату відповідачем аліментів на утримання дитини не заслуговують на увагу, оскільки дитина на даний час знаходиться на повному утриманні [PERSON] Доводи позивачки про психологічні та психічні вади відповідача, схилення позивачки до зайняття докою жебракування та погані умови її розвитку не підтверджені жодними доказами. Представник органу опіки і піклування та прокурор Дьолог Я.В. позовні вимоги підтримали. Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 року у справі "Савіни проти України" встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" № 3 від 30.03.2007 р. роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо. Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками. Як експлуатацію дитини слід розглядати залучення її до непосильної праці, до заняття проституцією, злочинною діяльністю або примушування до жебракування. Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є батьком [PERSON] [INFO] Рішеннями Тячівського районного суду від 18.12.2013 р. та 06.08.2014 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано та стягнуто з останнього аліменти у сумі 700 грв. щомісячно до досягнення повноліття їхньої доньки. У вересні 2014 року відповідач без погодження з позивачкою забрав дитину та виїхав із нею в невідомому напрямку. Його місце знаходження, а також місце знаходження дитини позивачці на даний час невідомо. Цю обставину позивачка вважає підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, так як позбавлення дитини можливості спілкуватися з матір'ю вона вважає жорстоким поводженням. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Статтею 11 цього ж кодексу передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.ст. 57-59 доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.ст. 60, 61 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У статті 64 ЦПК вказано, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Надані позивачкою документи не можна вважати достатніми доказами позбавлення відповідача батьківських прав відносно доньки, так як вони не підтверджують жодну з наведених у ст. 164 СК України підстав. Посилання [PERSON] на те, що відповідач має психічні захворювання, примушує дитину до жебракування, матеріально не забезпечує та не бере участі у її вихованні за відсутності належних та допустимих доказів є лише припущеннями та спростовуються наданими представником відповідача у судовому засіданні письмовими доказами. Зокрема, позитивними характеристиками по місцю проживання, довідками з Тячівської районної поліклініки про відсутність відомостей про перебування його на обліку у психіатра і нарколога та випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Суд дає критичну оцінку висновку Тячівської РДА № 302 від 09.11.2015 р. з якого вбачається, що орган опіки і піклування надав згоду на позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно [PERSON], [INFO] оскільки цей висновок ґрунтується лише на тому факті, що відповідач переховує дитину від матері. Окрім того, з висновку Тячівської РДА № 28 від 03.03.2014 р. вбачається, що батько позитивно характеризуються та бажає брати участь у вихованні доньки. Сам факт самовільного відібрання відповідачем дитини у позивачки та вивезення її у невідомому напрямку суд розцінює як продовження спору між ними про місце проживання дитини, який діючим законодавством не віднесено до підстав для позбавлення когось із батьків батьківських прав. За таких обстави суд вважає, що позивачка у встановлено законом порядку не надала суду достатніх, достовірних та належних доказів які б підтвердили її позовні вимоги, а дії відповідача спрямовані на невиконання рішень суду мають іншу правову природу і повинні отримати правову оцінку не в цивільній галузі права. Судові витрати покласти на позивачку. Тому,

Outcome: dismissed