Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою з вимогою до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивує тим, що є власником будинку [ADDRESS] (далі Будинок), що підтверджує витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У будинку також проживає її син з сім`єю, також у будинку зареєстрована відповідачка - [PERSON] , яка проживала у старому будинку за цією ж адресою, який зруйнувався і його рештки були знесені. Власником старого будинку був [PERSON] , який помер у 2015 році. Спадщину після його смерті ніхто не прийняв через відсутність спадкового майна та спадкоємців. Позивачкою, після відведення Зарічненською селищною радою Рівненської області земельної ділянки на місці старого будинку було зведено новий з такою ж адресою за якою і на даний час зареєстрована відповідачка, яка виїхала з смт Зарічне у 2010 року та яка немає ніякого відношення, родинних зв`язків з [PERSON] попереднім власником. Покликаючись на відсутність будь-якого зв`язку з відповідачкою, невчинення нею дій для знаття з реєстрації позивачка просить задовольнити її позовні вимоги. [PERSON] у судове засідання 08 грудня 2020 року з`явилась. Надала суду пояснення, аналогічні, викладеним у позовній заяві. Додатково пояснила, що після зведення нового будинку за адресою [ADDRESS] на цю адресу отримала запрошення на голосування, адресоване [PERSON] . Після цього з`ясувала, що за цією адресою зареєстрована відповідачка, яка немає жодного відношення до новозбудованого будинку, у зв`язку з чим вимушена звернутись до суду із вказаною позовною заявою, яку просила задоволити. До початку судового засідання, відкладеного на 23 грудня 2020 року подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності та про підтримку у повному обсязі позовних вимог, щодо ухвалення заочного рішення не заперечила. Відповідачка [PERSON] 08 грудня 2020 року у судове засідання не з`явився, а також не з`явився у судове засідання 23 грудня 2020 року повторно. Викликалась до суду шляхом публікації оголошення на офіційному сайті Судова влада України та шляхом надіслання на адресу її реєстрації повістки про виклик до суду. За інформацією Зарічненської селищної ради Рівненської області № 762 від 06 листопада 2020 року відповідачка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . За цією адресою відповідачу надсиласись повістки про виклик до суду, проте не були отримані ним із зазначенням причини повернення (інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення). Вказана підстава невручення, оцінюється судом, як така, що згідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України дає підстави вважати, що вона належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Відзиву на позовну заяву відповідач не подавав, що є підставою для ухвалення заочного рішення по справі згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивачки показання свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 76, ч. 1, 2 ст. 77, ч. 2 ст. 78, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно довідки №5 від 21 жовтня 2020 року (а. с. 11) садибний житловий будинок по [ADDRESS] . який належав на праві приватної власності [PERSON] , знесено у травні 2016 року. Як видно з Рішення Зарічненської селищної ради Рівненської області №382/11-2016 від 25 листопада 2016 року (а. с. 10) після розгляду заяви [PERSON] затверджено проект землеустрою та відведено за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови Зарічненської селищної ради земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий №5622255100:03:013:0043, площею 0,15га, що за адресою [ADDRESS] та передано її безоплатно у власність [PERSON] позивачці. Витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-5602463372016 від 17 жовтня 2016 року (а. с. 21-25) підтверджується право власності позивачки на земельну ділянку з кадастровим № 5622255100:03:013:0043, площею 0,15га, що за адресою [ADDRESS] . Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №107464790 від 13 грудня 2017 року (а. с. 9) [PERSON] є одноосібною власницею житлового будинку за адресою [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці з кадастровим №5622255100:03:013:0043. Право власності на будинок виникло після подання декларації про готовність об`єкта до експлуатації серії РВ № 141173381367 від 04 грудня 2017 року УДАБІ в Рівненській області. За нормою ст. 125 Земельного кодексу України виникнення права на земельну ділянку право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Як вбачається з довідки Зарічненської селищної ради Рівненської області від 26 жовтня 2020 року №2238 (а. с. 7) [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] з 21 серпня 2004 року по даний час. При цьому згідно довідки про склад сім`ї від 26 жовтня 2020 року № 2237 (а. с. 8) у складі осіб зареєстрованих за цією адресою вказані [PERSON] невістка позивачки, [PERSON] син позивачки та [PERSON] онучка позивачки. Вирішуючи спір суд виходив з того, що [PERSON] є одноосібною власницею будинку та земельної ділянки на якій такий знаходиться. Відповідачка [PERSON] не є власницею, співвласницею земельної ділянки чи Будинку по [ADDRESS] , а також не являється родичкою позивачки та членів її сім`ї. Відповідно до копії будинкової книги на будинок за адресою: [ADDRESS] , (а. с. 12) у ньому зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та дитина [PERSON] . При вирішенні спору, судом підлягають застосуванню наступні норми чинного законодавства. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною 1 ст. 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейнихи відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Так, згідно з частиною другою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з ч.1 ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Свідки [PERSON] та [PERSON] , невістка та син позивачки у судовому засіданні надали покази у яких повідомили, що відповідачка не проживає та не проживала у будинку по [ADDRESS] з часу введення його в експлуатацію, а також вказали, що взагалі їм не відомо, де вона може бути на даний час, оскільки орієнтовно з 2010 року її не бачили у смт Зарічне. Таким чином, в судовому засіданні беззаперечно встановлено, що відповідачка [PERSON] в розумінні ст. ст. 64, 156 ЖК України не є родичкою чи членом сім`ї позивачки та/або членом сім`ї її сина чи невістки, які зареєстровані цьому будинку, у якому з дати його спорудження та введення в експлуатацію у грудні 2017 року не проживала та жодного разу не перебувала у ньому, а була членом сім`ї попереднього власника будинку, який був розташований на цій же земельній ділянці, яка не перебувала у власності у попереднього власника будинку [PERSON] , який на даний час знищений. Таким чином, враховуючи положення ст. 391 ЦК України, як власник майна [PERSON] має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном. Норми ст. 72 Житлового кодексу Української РСР застосуванню не підлягають, оскільки стосуються виключно користування житловими приміщеннями у будинках державного і громадського житлового фонду. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернути до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Враховуючи, те, що за позивачкою зареєстровано право власності на вказаний будинок, відповідачка підлягає визнанню такою, що втратила право на користування ним і підлягає зняттю з реєстрації в органах реєстрації. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття її з реєстрації в органах реєстрації. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволено повністю з відповідача на користь позивачки повинен бути стягнутий судовий збір.

Outcome: approved