Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до з вищезазначеним позовом, в якому просив визнати недійсними п. п. 6.2, 6.4, 8.9 Договору про іпотечний кредит № KILOG0000000019 від 23 серпня 2007 року, укладеного між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк". Обгрунтовуючи заявлені вимоги зазначив, що укладений договір містить явно несправедливі умови, а саме: п. 6.2. та п.8.9 відповідно до яких відповідач може в односторонньому порядку збільшити відсоткову ставку, а в разі незгоди позичальника - розірвати договір. А при порушенні позичальником п. 6.2, йому може бути нараховано пеню в розмірі 0,15 від суми. Крім того, перед укладенням договору відповідачу не було надано інформації щодо договору, зокрема щодо вартості кредиту та про всі послуги пов'язані з отриманням кредиту. Виходячи з наведеного, просить суд визнати недійсними п. п. 6.2, 6.4, 8.9 Договору про іпотечний кредит № KILOG0000000019 від 23 серпня 2007 року. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, з викладених в позовній заяві підстав та просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову та просив застосувати строки позовної давності. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім'ї Броварської міської ради Київської області в судове засідання не з'явилася, направила на адресу суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно з'ясувавши обставини в справі, об'єктивно дослідивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. 23 серпня 2007 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк») укладено договір про іпотечний кредит № KILOG0000000019. Відповідно до укладеного договору позивачу були надані кошти в сумі 744 000 грн., за користування якими він мав сплачувати відсотки в розмірі 14,04 %. Згідно п 6.2 Договору позичальник сплачує кредитору відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі, нараховану на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом. П. 6.4 передбачено сплату пені в розмірі 0,15 від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочення, в разі порушення позичальником будь-якого зобов'язання, передбаченого п.п. 2.4, 6.2 договору. Також, п. 8.9 сторони погодили, що може бути встановлений новий розмір відсоткової ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, передбаченої договором. В разі незгоди позичальника з новим розміром відсоткової ставки, позичальник не пізніше ніж за 7 календарних днів до дати початку дії нової ставки, зазначеної у повідомленні, має надати кредитору письмове повідомлення про незгоду з новим розміром відсоткової ставки. У випадку отримання такого повідомлення, договір вважається розврваним датою, яку в повідомленні було визначено датою початку дії нової ставки. В разі не подання заяви позичальника про незгоду із новою відсотковою ставкою, вважаюється, що позичальник погоджується з розміром нової відсоткової ставки. Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до положень ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законадавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Ч. 1 ст.215 ЦК України передбачені підстави, за наявності яких правочин може бути визнаний недійсним, а саме: недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою (зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, п'ятою (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним) та шостою (правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей) статті 203 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Застосування ЗУ "Про захист прав споживачів" до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливо у тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типу відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні відносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватися, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, який діяв на момент укладення правочину та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Статтею 257 ЦК України закріплено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання ( ч. 5 ст. 261 ЦК України) Виходячи з наведеного, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Виходячи з наведеного, на момент звернення позивача із даним позовом до суду сплив трирічний строк позовної давності, оскільки договір був укладений 23 серпня 2007 року, позивачу було відомо про умови договору та на момент укладення договору він визнав їх прийнятними для себе, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed