Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-08 00:00:00

19 липня 2017 року, представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом, який в подальшому, уточнив та збільшив, та в остаточній редакції якого від 22.03.2018 р. просив суд, скасувати реєстраційний запис, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 987369651237, номер запису про право власності : 156757874 про реєстрацію права власності за [PERSON] на об'єкт житлової нерухомості - квартиру, загальною площею 77,3 кв.м, житловою 36,3 кв.м, яка розташована за адресою : [ADDRESS] внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.07.2016 р., визнати за [PERSON] : право особистої приватної власності на квартиру, загальною площею 77,3 кв.м, житловою 36,3 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS], право особистої приватної власності на квартиру, загальною площею 46,1 кв.м, житловою 18,8 кв.м, яка розташована за адресою : [ADDRESS], право особистої приватної власності на транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ VITO 110 CDI (номер кузову [NUMBER]), 2002 року випуску, д/н [NUMBER], скасувати державну реєстрацію права власності на автомобіль марки HONDA модель: CIVIC, 2008 року випуску, № кузова [NUMBER], д/н [NUMBER] на ім'я [PERSON] (РНОКПП : [NUMBER]) та визнати недійсним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки HONDA модель: CIVIC, 2008 року випуску, № кузова [NUMBER], д/н [NUMBER] серії [NUMBER], дата реєстрації 15.12.2012 д/з [NUMBER], що зареєстрований на ім'я [PERSON], витребувати у [PERSON] автомобіль марки HONDA модель: CIVIC, 2008 року випуску, № кузова [NUMBER], д/н [NUMBER] на користь [PERSON], визнавши за ним право особистої приватної власності на транспортний засіб марки HONDA модель: CIVIC, 2008 року випуску, № кузова [NUMBER], мотивуючи це тим, що все вищевказане нерухоме та рухоме майно було придбано хоча і в період шлюбу сторін, розірваного рішенням Малиновського р/с м. Одеси від 18.05.2017 р., яке набрало законної сили і ніким не було оскаржене, однак за особисті грошові кошти позивача [PERSON], в тому числі подарованими йому його батьками і отриманими від продажу їхнього особистого нерухомого і рухомого майна, не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя сім'ї [PERSON], а тому є особистою приватною власністю позивача [PERSON], беручи до уваги той факт, що подружжя не мало і не заробляло своїх коштів для придбання спірного нерухомого та рухомого майна. В судовому засіданні позивач та його представники за нотаріально посвідченою довіреністю повністю підтримали свої збільшені позовні вимоги в редакції позову від 22.03.2018 р. та просили їх задовольнити. Відповідачка та її представник за нотаріально посвідченою довіреністю позов [PERSON] визнали частково, в частині визнання за позивачем [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру, загальною площею 46,1 кв.м, житловою 18,8 кв.м, яка розташована за адресою : [ADDRESS] та право особистої приватної власності на транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ VITO 110 CDI (номер кузову [NUMBER]), 2002 року випуску, д/н [NUMBER], які були придбані за особисті грошові кошти [PERSON] і не визнали позов в іншій частині, вважаючи все інше нерухоме та рухоме майно таким, що придбано за сімейні кошти подружжя, в тому числі за особисті кошти відповідачки та за кошти, подарованими бабусею відповідачки [PERSON] Заслухавши доводи та пояснення сторін по справі, їхніх представників, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали справи та додатково надані письмові докази по справі, суд вважає, що в позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов'язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно із ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу. Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід'ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (&?н;...&?н;) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах у справі № 6-1587цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Законодавством України - не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки, передбачені статтею 216 ЦК України, застосовуються лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статями 215,216 ЦК України. Правова позиція ВСУ у справі № 6-1568цс16 від 07.12.2016 року: належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно - не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. З Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-846цс16 слідує, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є - особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу - не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Стаття 57 СК України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема : майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У відповідності до ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї (ст. 65 СК України). Згідно із ст. 68 СК України - розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя - частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна - суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України. Стаття 3 ЦК України передбачає - загальними засадами цивільного законодавства є : 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Згідно із ст. 202 ЦК України - правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво - чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін. Статтею 204 ЦК України передбачено - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину). Умовами ст. 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину. Частина 1 п. 3 ст. 208 ЦК України зазначають - у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Стаття 209 ЦК України передбачає, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 цього Кодексу. Статтями 627-629,638,639,640 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу - сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір - є обов'язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є : умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми. договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії - договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном - вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відповідно до п.п. 10,26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції - може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України - добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"). Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК можуть пред'явити позов про визнання такого правочину недійсним. Пунктами 24,29,30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Суд встановив, що з 12 серпня 2011 року, [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому відділом державної реєстрації РАЦС Одеського управління юстиції, актовий запис № 673 (свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER]), в якому у сторін народилася донька [PERSON], [INFO], і який був розірваний рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 18 травня 2017 року яке набрало законної сили (а.с. 10-12 т. 1). Також, суд встановив, що в період шлюбу сторін, з 12 серпня 2011 року по 18 травня 2017 року було придбано наступне рухоме та нерухоме майно : 15.12.2012 р. - автомобіль HONDA CIVIC, 2008 року № кузову [NUMBER] свідоцтво про реєстрацію [NUMBER], дата реєстрації 15.12.2012, д/з [NUMBER] за 8000 дол. США, зареєстрований на ім'я [PERSON], на підставі договору № 2-2-1/15 купівлі-продажу майнових прав на об'єкт нерухомого майна від 21 листопада 2013 - квартира в багатоповерховому житловому будинку, загальною площею 39,05 м. кв., за адресою: [ADDRESS], зареєстрована на ім'я позивача [PERSON], загальна сума договору складає 268266,86 грн., що в еквіваленті становить 32645,80 доларів США, на підставі договору №1/632-5/5 про пайову участь в будівництві об'єкта нерухомого майна від 02 червня 2014 року, квартира, загальною площею 77,3 м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], зареєстрована на ім'я відповідачки [PERSON], вартість якої становила 832657,32 грн., що в еквіваленті складає 70089 доларів США та 09.03.2013 р. автомобіль марки MERCEDES-BENZ VITO 110 CDI (номер кузову [NUMBER]), зареєстрований на ім'я [PERSON] (а.с. 18-34,146,158,193 т. 1). З письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, а саме довідки про доходи позивача [PERSON] за період з 01.01.2010 р. по 30.06.2017 р. та [PERSON] за період з 01.07.2011 р. по 30.06.2017 р., судом встановлено, що вартість спірного майна значно перевищує доходи отримані подружжям в період перебування у шлюбних відносинах (а.с. 35-37,68-72,109-110,127 т. 1). Судом встановлено, що [PERSON] до шлюбу належало нерухоме майно у виді однокімнатної квартири [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно (бланк серії [NUMBER]), виданого Таїровською селищною радою Овідіопольського району Одеської області 15.05.2009 року на підставі Рішення № 221 Виконкому Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області від 31.03.2009 року, зареєстрованого Комунальним підприємством «Овідіопольське районне бюро технічної інвентаризації» 26.08.2009 року номер запису: 204 в книзі: 7, реєстраційний номер нерухомого майна 27289267 і яку, 09.10.2010 р. [PERSON] за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 09.10.2010 р. (реєстр. № 1190) продав [PERSON] за 151536,14 грн., і кошти від продажу вказаного майна були використані для придбання предмету спору, а саме квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 111-113 т. 1). Окрім іншого, з пояснень свідка [PERSON] (батька позивача), які підтверджуються документами які містяться в матеріалах справи, вбачається, що у 2013 році, останнім було продано транспортний засіб KIA CERATO, 2008 року випуску № кузову [NUMBER] за 12000 дол. США та трактор за 6000 дол. США, і гроші з реалізації вищезазначеного рухомого майна були передані особисто сину [PERSON] на придбання спірного нерухомого майна, з якими погоджується суд, беручи до уваги заможність свідка, який був і є до сьогодні головою Фермерського господарства «Дінаміт-Д», отримуючи нараховану заробітну плату за період з 2012 по 2017 роки в загальному розмірі 113164 грн., а також отримавши дохід, як СФГ від реалізваної продукції робіт та послуг у 2014 р. - 25000 грн., у 2015 р. - 58000 грн., у 2016 р. - 135243 грн., у 2017 р. - 935456 грн., а тому мав фінансову можливість надавати своєму синові певні грошові кошти для придбання власного житла, так як у молодого подружжя не було взагалі коштів для придбання житла, яке було придбано за його особисті кошти (а.с. 38-40 т. 1). Також, свідок [PERSON] повідомив суду, що в період перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON], він, будучи заможною людиною, працюючи фермером і маючи своє СФГ, яким керує по сьогодні, неодноразово надавав грошові кошти своєму синові - позивачу для придбання ним рухомого та нерухомого майна. Стосовно великих грошових сум, свідок пояснив, що двічі надавав великі суми, а саме у 2012 році продав транспортний засіб - трактор, кошти з реалізованого майна в розмірі 6000 дол. США передав сину, після чого позивач придбав автомобіль HONDA CIVIC, і у 2013 році після продажу транспортного засобу KIA CERATO передав сину грошові кошти у розмірі приблизно в сумі 12000 дол. США. Вказані покази знайшли своє підтвердження у поясненнях інших свідків, а також документах, що містяться в матеріалах справи. Ані відповідач, ані її представник заперечень проти пояснень свідка не надавали. Вказані обставини знайшли своє підтвердження в поясненнях свідка - [PERSON] (сестри позивача), яка також показала суду, що гроші у гривні України, від продажу однокімнатної квартири [ADDRESS], яка до шлюбу належала позивачу [PERSON], вона зберігала у себе вдома, як і гроші своїх та позивача батьків [PERSON] та [PERSON], які вони надали своєму синові (позивачу) для придбання квартири за адресою: [ADDRESS]. В подальшому судом було досліджено квитанції до прибуткового касового ордеру: від 21.11.2013 №864 на суму 147915 грн.; від 22.11.2013 № 894 на суму 16436 грн.; від 10.12.2013 № 2213 на суму 5180,30 грн.; від 09.01.2014 № 80 на суму 5207,54 грн.; від 18.02.2014 № 1229 на суму 5620,43 грн.; від 20.03.2014 № 2053 на суму 6443,04 грн.; від 23.04.2014 № 2825 на суму 7410,44 грн.; від 23.04.2014 № 2826 на суму 2,70 грн.; від 21.05.2014 № 3633 на суму 7631,74 грн.; від 21.05.2014 № 3635 на суму 3,98 грн.; від 03.07.2014 № 4735 на суму 7517,93 грн.; від 01.08.2014 № 5381 на суму 7808,78 грн.; від 01.08.2014 № 5382 на суму 88,80 грн.; від 29.09.2014 № 6402 на суму 8472,69 грн.; від 29.09.2014 № 6403 на суму 162,54 грн.; від 06.10.2014 № 6570 на суму 4369,61 грн.; від 06.10.2014 № 6571 на суму 32,88 грн.; від 22.10.2014 № 7030 на суму 3933 грн.; від 22.10.2014 № 7031 на суму 59,26 грн.; від 05.11.2014 № 7282 на суму 6393,50 грн.; від 05.11.2014 № 7283 на суму 56,94 грн.; від 07.11.2014 № 7352 на суму 2296,43 грн.; від 07.11.2014 № 7353 на суму 22,05 грн.; від 04.12.2014 № 8065 на суму 9863,72 грн.; від 04.12.2014 № 8066 на суму 75,66 грн.; від 16.12.2014 № 8334 на суму 10205,16 грн.; від 28.01.2015 № 462 на суму 10306,33 грн.; від 28.01.2015 № 463 на суму 15,81 грн.; від 10.03.2015 № 1310 на суму 9805 грн.; від 10.03.2015 № 1312 на суму 115,26 грн.; від 13.03.2015 № 1356 на суму 1759,39 грн.; від 13.03.2015 № 1357 на суму 26,32 грн. ; від 07.04.2015 № 1621 на суму 7439 грн.; від 07.04.2015 № 1621 на суму 95,38 грн.; від 04.06.2015 № 2250 на суму 4676,02 грн.; від 04.06.2015 № 2251 на суму 337,87 грн.; від 10.06.2015 № 2315 на суму 3806 грн.; від 10.06.2015 № 2316 на суму 206,39 грн.; від 07.07.2015 № 2648 на суму 9508,64 грн.; від 07.07.2015 № 2649 на суму 672,16 грн.; від 13.07.2015 №2722 на суму 6116,64 грн.; від 13.07.2015 № 2723 на суму 361,92 грн. ; від 20.07.2015 № 2838 на суму 8774,47 грн.; від 20.07.2015 № 2839 на суму 274,01 грн.; від 13.08.2015 № 3138 на суму 3864 грн.; від 13.08.2015 № 3139 на суму 172,03 грн.; від 07.09.2015 № 3397 на суму 3792,43 грн.; від 07.09.2015 № 3398 на суму 207,65 грн. ; від 23.09.2015 № 3631 на суму 4814,04 грн.; від 23.09.2015 № 3632 на суму 348,94 грн. ; від 16.02.2017№ 917 на суму 15000 грн.; 19.01.2018 б/н на суму 151011,36 грн., які були сплачені особисто і від свого імені позивачем [PERSON] на придбання спірних квартир в ТОВ «Кадор» (а.с. 41-54 т. 1). З пояснень свідка [PERSON] (матері позивача та колишньої свекрові відповідачки) було встановлено, що 05.10.2015 року від продажу її двокімнатної квартири за адресою : [ADDRESS] у розмірі 149900 грн., а також власних збережень, остання передала грошові кошти в загальному розмірі 1500000 грн. відповідачці [PERSON] задля подальшої передачі грошових коштів позивачу [PERSON] з метою придбання зерноприбирального комбайну. При чому, [PERSON] залишила вказані грошові кошти у [PERSON], яка в подальшому передала їх позивачу. Всупереч меті витрат вказаних коштів, зазначених свідком [PERSON], позивач витратив вказані грошові кошти не на придбання комбайну, а на придбання спірної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], право власності на яку в подальшому було оформлено на відповідачку (а.с. 55-56 т. 1). Вищезазначені обставини, а також обставини щодо отримання матеріального прибутку матір'ю позивача, що підтверджується довідками про доходи [PERSON] щодо її спроможності надання синові (позивачу) певних грошей задля придбання вищевказаної спірної квартири, в подальшому підтвердили свідки: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] який зазначив, що він особисто з [PERSON] за кошти надані свідком [PERSON], здійснювали придбання іноземної валюти (доларів США) у розмірі приблизно 68000 дол. США, які в подальшому зберігались у сестри позивача - [PERSON] В подальшому позивач забрав вказані кошти і витратив на придбання нерухомого майна (а.с. 64-67 т. 1). Крім того, суд встановив, що спірний а/м марки MERCEDES-BENZ VITO 110 CDI (номер кузову [NUMBER]), 2002 року випуску, д/н [NUMBER], вартістю 8000 дол. США - був придбаний позивачем у 2013 р. за особисто запозичені у свого батька [PERSON] 4000 дол. США у [PERSON], якому до сьогодні позивач винен ще 4000 дол. США, що він підтвердив в судовому засіданні. Проти вказаних показань свідків не заперечувала відповідачка в судовому засіданні. Також, суд з'ясував, що спірний а/м марки HONDA модель: CIVIC, 2008 року випуску, № кузова [NUMBER], д/н [NUMBER], в подальшому зареєстрований на ім'я [PERSON], у користуванні якої перебуває до сьогодні - придбав позивач [PERSON] у грудні 2012 року за особисті кошти, отримані від продажу 22.04.2011 р. свого а/м марки «Chevrolet Aveo» у розмірі 8500 дол. США [PERSON], отримавши від останнього 8500 дол. США, що підтверджується відповідною розпискою від 22.04.2011 р., з яких частина коштів була витрачена на різні потреби і в подальшому, отримана від батька позивача [PERSON] (а.с. 117 т. 1). На думку суду, вищевказані докази, а саме, пояснення свідків, які хоча і є родичами позивача і були родичами відповідачки під час їхнього шлюбу - однак їхні покази повністю збігаються і об'єктивно підтверджуються вищенаведеними доказами, які суд вважає належними та допустимими доказами по справі в порядку ст.ст. 76-83,90,95 ЦПК України, і у своїй сукупності дають законні підстави суду вважати вищевказане спірне майно - особистою приватною власністю позивача, придбаного хоча у шлюбі, однак за особисті кошти позивача, заробленими ним самостійно та отриманими від його батьків, які мали фінансову можливість надавати певні грошові кошти для придбання спірного рухомого та нерухомого майна. Зберігаючи об'єктивність та неупередженість, суд допитів свідка з боку відповідачки, [PERSON] (бабусю відповідачки), яка показала суду, що неодноразово передавала своїй онуці [PERSON] грошові суми в розмірі 5000 дол. США, 10000 дол. США, 3000 - 3500 Євро. А загальна кількість переданих коштів відповідачці, за словами свідка [PERSON] складає приблизно 80000 дол. США. Окрім цього, свідок зазначив, що у 2011 році вона придбала для онуки [PERSON], транспортний засіб CHEVROLET AVEO за 8000 дол. США. Позивач та його представник повністю заперечували проти вищезазначених показів, зазначивши, що за весь час перебування знайомства зі свідком, [PERSON] надала 2000 дол. США, які були використані на придбання автомобілю про який зазначала остання. Однак, у матеріалах справи міститься розписка, відповідно до якої автомобіль CHEVROLET AVEO про який в своїх поясненнях зазначала свідок [PERSON] був придбаний по-перше, за 8500 дол. США, по-друге за текстом розписки вбачається що грошові кошти на придбання транспортного засобу були передані особисто [PERSON], що ставить під сумніви показання свідка, так як свідок [PERSON] неодноразово зазначала, що саме вона здійснювала придбання вищезазначеного майна (а.с. 117 т. 1). При цьому жодних належних та допустимих документів, підтверджуючих наявність і головне, передачу своїй онучці (відповідачці) свідком грошових коштів у зазначених розмірах, приблизно 80000 дол. США - суду надано не було з посиланням на відсутність необхідності зберігання свідком будь-яких документальних доказів передачі грошей онуці, а також не надано жодних доказів (документів, пояснень свідків) щодо передання та отримання відповідачкою вищезазначених грошових коштів. Судом не приймається до уваги як належні та допустимі докази, надані представником відповідачки виписки по руху коштів свідка [PERSON] з банківських установ, які жодним чином не доводять суду, що вказані кошти (або їх частину) надавалась свідком [PERSON] на потреби сім'ї [PERSON] чи особисто на потреби своєї онуки відповідачки [PERSON], а довідки про розмір заробітної плат відповідачки в ПП «Аудіт Інвест» та виписки по особовому рахунку в ПАТ «Дельта Банк» не дають суду підстав вважати, що розмір її заробітної плати і залишок коштів на банківському рахунку дозволяв придбати хоча б частина спірного майна, а кредитний договір відповідачки та ПАТ «Дельта Банк» укладений 28.08.2012 р. був повністю сплачений позивачем з припиненням своєї дії 27.08.2014 р., що підтвердив особисто позивач і будь-яких доказів зворотного, відповідачкою суду не надано (а.с. 4-21 т. 2). Суд звертає увагу на те, що відповідачка має у власності на праві спільної часткової власності 1/3 частину квартири, що розташована за адресою : [ADDRESS], що підтверджується відповідною Інформаційною довідкою з Державного реєстру (а.с. 151 т. 1). Відповідно до Правової позиції, висловленої у Постанові ВСУ у справі за № 6-843цс17 від 24.05.2017 року: «За загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов'язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за ч. 3 ст. 61 СК України - довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору були не інтереси сім'ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов'язані із сімейними». Аналогічного висновку дійшов Верховний суд України ухвалюючи рішення у справі №654/5243/14-ц від 07.02.2018 року, зазначивши, що «Спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, а той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог і віднесення спірного майна не до спільної власності подружжя сім'ї [PERSON], а до особистої приватної власності позивача [PERSON], придбаного ним за особисті кошти та кошти його батьків, а тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. При подані позову позивач сплатив судовий збір в повному обсягу, питання про поділ судових витрат позивач не ставить, а тому відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати розподілу між сторонами не підлягають.

Outcome: approved