Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-18 00:00:00

25 квітня 2019 [PERSON] , який діє від імені та в інтересах [PERSON] до Управління виконавчої дирекції Фонду /далі Фонд/ соціального страхування України у місті Києві про поновлення на роботі та стягення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 квітня 2019 року по 16 серпня 2019 року у розмірі 84422,70грн.. В обґрунтування вказує, що позивач працювала у відповідача з 23.06.2003. На посаді начальника відділу медичних та соціальних послуг відповідно до наказу №27к від 21.07.2017 працювала з 01.08.2017. На підставі Постанови правління Фонду соціального страхування України №35 від 12.12.2018 «Про затвердження Типових структур управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та місті Києві та їх відділень», наказом №47к від 21.01.2019 «Про зміни в структурі управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві» внесені зміни до організаційної структури та штатного розпису Фонду, з якого виведена посада начальника відділу медичних та соціальних послуг, яку раніше займала позивач і разом з цим, введена аналогічна посада начальника відділу медичних та соціальних послуг у складі якого передбачені сектори організації надання медичних послуг, та інші. За своїми функціональними обов`язками нововведена посада повністю співпадає з посадою яку раніше займала позивач але їй Повідомленням №100 від 28.01.2019 було запропоновано для переведення посаду завідуючої сектору організації санаторно курортної реабілітації, знов створеного відділу медичних та соціальних послуг Фонду. Також у у вказаному повідомленні зазначено попередження про звільнення у разі не згоди обіймати зазначену посаду. У зв`язку з незгодою із переведенням позивача на запропоновану посаду, відповідачем було видано наказ №498к від 29.03.3019 про звільнення позивача з роботи з 29.03.2019 на підставі п.6 ст.36 КЗПП України у зв`язку з відмовою від роботи при зміні істотних умов праці. Позивач вважає, що фактично зміна істотних умов праці не відбулася, оскільки посада начальника відділу медичних та соціальних послуг Фонду, яку раніше займала позивач залишилася та була запропонована [PERSON] , яка у попередній структурі займала посаду завідувача сектору забезпечення санаторно курортним лікуванням відділу, та яку запропоновано у новій структурі позивачу, і підпорядковувалася відповідно до функціональних обов`язків позивачу, тому просить поновити її на посаді начальника відділу медичних та соціальних послуг Фонду та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 84422,70грн.. 26.06.2019 відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому вказує, що постановою правління Фонду від 12.12.2018 №35, яка є обв`язковою для виконання відповідачем в силу Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999, закріплено типові структури управлінь та відділень і пропорцію розподілу штату працівників між управліннями та їх відділеннями. Та покладено обов`язок на відповідача подати на затвердження нові штатні розписи та повідомити працівників про зміни в організації виробництва і праці та зміні істотних умов праці відповідно до ст.32 КЗпП України. На підставі Постанови правління Фонду №35 та наказ №2-кз від 18.01.2019 «Про затвердження граничної чисельності працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в місті Києві» відповідачем було видано наказ №47 від 21.01.2019, яким приведено структуру управління та відділень у відповідності до типових структур затверджених Постановою №35. Про зміни в організації виробництва та праці позивачу повідомленням №100 від 28.01.2019 було запропоновано продовжити роботу на посаді завідувача сектора організації санаторно курортної реабілітації відділу медичних та соціальних послуг, тобто позивачу була надана можливість продовжити роботу за тією ж спеціальністю та кваліфікаціє у підрозділі, профіль якого знаходився в її компетенції, та який раніше був їй підпорядкований, як начальнику відділу до 01.04.2019. Відповідно до заяви від 23.03.2019 позивач відмовилася від продовження роботи на вказаній посаді, тому саме на підставі п.6 ч.1 ст.36 а не ч.1 ст.40 КЗпП України підлягала звільненню з роботи, тому як сумарна чисельність штатних одиниць не скоротилася, змінився її розподіл між Управлінням та відділеннями. Таким чином вважають що дії Фонду є правомірними, а наказ про звільнення позивача законним та обґрунтованим, дотримані вимоги КЗпПУ, тому просить відмовити в задоволенні позову. 09.07.2019 та 16.08.2019 представниками позивача [PERSON] та [PERSON] було надано відповідь на відзив, згідно якої не погоджуються з обставинами вказаними у відзиві. Вказують, що відповідно до наказу Фонду про зміну істотних умов праці, фактично відділ медичних та соціальних послуг залишився, як і посада начальника цього відділу, яку вона раніше обіймала, тому зміна істотних умов праці саме для позивача не відбулася. В судовому засіданні представники підтвердили обставини, викладені в позові, та у відповіді на відзив, надали суду розрахунок розміру середнього заробітку, який на їх думку підлягає стягенню з відповіача за час вимушеного прогулу позивача, за період з 01 квітня 2019 року по 16 серпня 2019 року. Представники відповідача в судові засідання, призначені на 14.07.2019, 16.08.2019 не з`явилися надали суду заяви про відкладення розгляд справи, у зв`язку із зайнятістю представників в інших судових процесах. Враховуючи обмежені строки судового розгляду справи по трудовим спорам, та те , що юридична особа не обмежена кількістю представників, які можуть від її їмені представляти інтереси в суді, суд визнає неявку представника відповідача та розглядає справу за наявними у ній матеріалами Ухвалою судді Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13.05.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження, призначено до розгляду по суті на 04.07.2019. 04.07.2019 по справі було оголошено перерву до 16.08.2019 у зв`язку із клопотанням представника позивача для ознайомлення з відзивом та додатками до нього. Судом встановлені факти та відповідні їм правовідносини. Згідно копії трудової книжки позивача, (а.с.13-19), позивач з 23.06.2003 по 29.03.2019 працювала у відповідача, була звільнена у зв`язку з відмовою від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці на підставі п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України з посади начальника відділу медичних та соціальних послуг Фонду, на яку була призначена наказом № 27к від 21.07.2017. Згідно наказу № 47к від 21.01.2019, (а.с.21-22), про зміни в в структурі управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві та наказу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 18.01.2019 №2 кз «Про затвердження граничної чисельності працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві» про зміни в організації виробництва та праці та зміни істотних умов праці (а.с.50), внесено зміни до штатного розкладу, зокрема, ліквідовано відділ медичних та соціальних послуг, натомість утворено відділ медичних та соціальних послуг, у складі трьох секторів: організації надання медичних послуг; організації надання соціальних послуг; організації санаторно курортної реабілітації, та встановлено граничну чисельність працівників у кількості 340 штатних одиниць. Пуктом 5.1.1. цього Наказу, покладено обов`язок на відділ роботи з персоналом управління, з дотриманням вимого ч.3 ст.32 КЗпП України, у порядку і терміни закріплені у ст.49 2 КЗпП України, персонально, письмово попередити працівників управління та його відділень про зміни істотних умов праці, скорочення чисельності та штату працівників, в тому числі зміни структури управління та його відділень. Повідомлення №100 від 28.01.2019 (а.с.23), у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, а саме ліквідації у структурі Управління відділу медичних та соціальних послуг та скорочення штатної чисельності працівників Управління, позивачу [PERSON] запропоновано, зі спливом двох місяців з моменту отримання повідомлення переведення, посаду завідуючої сектору організації санаторно курортної реабілітації відділу медичних та соціальних послуг. Також у повідомленні позивачу було роз`яснено, що у разі незгоди з переведенням на запропоновану посаду на підставі статей 241-1 та п.6 ст.36 КЗпП України її буде звільнено. Наказом №498к від 29.03.2019 (а.с.62), було звільненно [PERSON] з 29 березня 2019 року, з посади начальника відділу медичних та соціальних послуг управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці відповідно до п.6 ст.36 КЗпП України. Вислухавши представуників позивача, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, суд вважає, необхідним задовольнити позов. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до п.2 ч.1 ст.232 КЗпП України безпосередньому розгляду в районних судах підлягають трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, оплату за час вимушеного прогулу. Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що позивач працювала у відповідача з серпня 2003 по 29.03.2019, на посаді начальника відділу медичних та соціальних послуг Фонду з 01.08.2017 по 29.03.2019, вказане визнається відповідачем та не підлягає доказуванню. Відповідно до ч.1, 6, 7\~ст.43 Конституції України\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно з положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Виходячи зі змісту норм п.6 ч.1\~ст.36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці. Відповідно до вимог ч.3,4\~ст.32 КЗпП України, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах праці, то трудовий договір припиняється за п.6 ч.1 ст.36 КЗпПУкраїни. Відповідно до роз`яснень п.10\~постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», припинення трудового договору за п.6\~ст.36 КЗпП України\~при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо). У пункті 31\~постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»\~зазначено, що згідно з частиною третьою\~статті 32 КЗпП\~у межах спеціальності, кваліфікації і посади, обумовленої трудовим договором, зміна істотних умов праці допускається, якщо це викликано змінами в організації виробництва і праці і працівник був повідомлений про ці зміни не пізніше ніж за два місяці до їх запровадження. Якщо при розгляді трудового спору буде встановлено, що істотні умови трудового договору було змінено не у зв`язку із зміною в організації виробництва і праці на підприємстві, в установі, організації, то така зміна з урахуванням конкретних обставин може бути визнана судом неправомірною з покладенням на власника обов`язку поновити працівникові попередні умови праці. Отже, перелік істотних умов праці, передбачений ч.3 ст.32 КЗпП України, не є вичерпним і може доповнюватися стосовно кожного конкретного випадку, тому зі змісту зазначених норм вбачається, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що підставою прийняття відповідачем наказу № 47к від 21.01.2019 (а.с.21-22), « Про зміни в структурі управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві» слугували Постанова правління Фонду соціального страхування України №35 від 12.12.2018 «Про затвердження Типової структури управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та місті Києві та їх відділень» та наказ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 18.01.2019 №2 кз «Про затвердження граничної чисельності працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві» про зміни в організації виробництва та праці, та зміни істотних умов праці (а.с.50), що є обов"язковим для виконання відповідачем управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та місті Києві та їх відділень» відповідно п.6 ст. 6 Закону України "Про загальнообов"язкове державне соціальне страхування". Однак з зазначеного наказу №47к від 21.01.2019 не вбачається, що зміні в структурі відповідача призвели до змін умов праці, тому доводи представників позивача в частині відсутності у повідомленні наданого позивачу, які саме істотні умови праці для неї змінилися внаслідок змін в штатному розкладі підприємства, заслуговують на увагу, оскільки відповідачем не доведено, а судом не встановлено доказів реальних змін, в організації виробництва та праці, при ліквідації в організаційнії структури Фонду відділу медичних та соціальних послуг, на посаді начальника якого позивач перебувала до моменту звільнення, та його послідуючим утворенням, а відтак і змін істотних умов праці, які згідно з ч.3 ст.32 КЗпП України за своїм змістом не тотожні звільненню у зв`язку із зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі ч. 1 ст.40 КЗпП України, адже передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою але за новими умовами праці. За даних обставин, застосування керівництвом Фонду положень частини 3 статті 32 КЗпП України є некоректним та протиправним та таким що суперечить встановленим обставинам справи. При цьому, в ході впровадження змін в організації структури управління та штатному розкладі посада начальника відділу медичних та соціальних послуг, яку позивач обіймала, ліквідовано не було, як і не було вказану посаду запропоновано позивачу, яка за своїми функціональними обов`язками відповідає обов`язкам, які нею раніше виконувалися до моменту звільнення. Тобто фактично змін в організації структури управління за наявності відділу медичних та соціальних послуг не відбулися. Разом з тим позивачу було запропоновано лише одну посаду завідуючого сектору у цьому ж відділі, що свідчить лише про пониження позивача у займаній посаді. Такі дії відповідача суд оцінює як свідчення його вибіркового підходу до позивача та відсутність законних підстав для її звільнення за п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України. Зідно зі ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який роглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який роглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Таким чином, з урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що звільнення позивача з посади начальника відділу медичних та соціальних послуг Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві за п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України відбулося з порушенням вимог трудового законодавства за відсутності змін істотних умов праці, а тому є підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним наказу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві №498к від 29.03.2019 про звільнення [PERSON] та поновлення її на роботі, на посаді начальника відділу медичних та соціальних послуг Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві з 29.03.2019 дати офіційного звільнення Вирішуючи позовні вимоги в частині обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. Відповідно до п.2 Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат останні 2 календарні місяця роботи, що передують події, з якюї пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з випла за попередні два місці. Відповідно до п.3 п.3 Порядку, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягення аліментів тощо. Згідно з п.8 Порядку, нарахування виплат, що обчилюються із середньою заробітної плати за останні 2 місці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. З довідки №51 від 14.06.2019 вбачається, що середньоденна заробітна плата [PERSON] за останні два місяці, що передували звільненню, тобто січень лютий 2019 року складає 888грн.66коп. (а.с.63). Середній заробіток [PERSON] за час вимушеного прогулу в межах заявленого періоду з 01.04.2019 по 16.08.2019, включно, день ухвалення судом рішення у справі, тобто 95 робочих днів, становить з розрахунку: 888,66 ( середньоденна заробітна плата)* 95 (робочі дні вимушеного прогулу: 20 у квітні 2019 року, 22 у травні 2019 року, 18 у червіні 2019року, 23 у липні 2019, 12 у серпні 2019) = 84422.70 грн, який пілгяє стягненню з відповідача на користь позивача (а.с.100). Крім того, суд вважає за необхідне відповідно до вимог ст..367 ЦПК України допустити до негайного виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі та стягнення на її користь середнього заробітку в межах суми платежів з один місяць. Оскільки вказане рішення ухвалюється на користь позивача, яка звільнена від сплати судового збору на підставі п.1.ч.1 Закону України «Про судовий збір, то на підставі ч.2 ст.88 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягенню судовий збір в розмірі 1612,63грн. за дві позовні взаємопов`язані вимоги немайнового характеру (768,40грн.) та одну - майнового характеру (1% ціни позову, але не менше 768,40грн., з урахуванням пропорційності задоволених вимог = 844,23грн.), з урахування задоволення позову у повному обсязі. На підставі \~ст. 43 Конституції України, ст.ст.\~32,\~36,\~43,\~233,\~235,\~237-1 КЗпП України,

Outcome: approved