Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-05 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до суду, просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину квартири [ADDRESS], яка належала на праві власності [PERSON], мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] померла дружина позивача [PERSON], з якою він постійно проживав з 02.07.1992 року за адресою: [ADDRESS]. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 1/2 частину квартири [ADDRESS], що належала спадкодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією 11.03.1994 року, згідно Розпорядження № 11/517 від 11.03.1994 року. Позивач та його син [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON], однак [PERSON] не виявлено бажання звернення до нотаріальної установи із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], а інших спадкоємців за заповітом та, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, немає. Після звернення позивача до нотаріальної установи із заявою про прийняття спадщини за законом після померлої [INFO] [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS], Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Подаваленко М.С. від 20.01.2014 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки наданий позивачем дублікат Свідоцтва про право власності на житло, а саме на квартиру [ADDRESS] є неналежно оформленим документом на підтвердження права власності на 1/2 частину спірної квартири, тому що отриманий після смерті спадкодавця, та, відповідно, право власності не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав, на підставі такого дублікату. Разом з тим, позивач вважає таку відмову нотаріуса незаконною, оскільки спірний об'єкт нерухомості належав спадкодавцю на праві власності на момент її смерті, що підтверджено дублікатом Свідоцтва про право власності на житло, виданим Органом приватизації житла Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації на підставі Розпорядження № 33-25/Д від 23.10.2013 року, тому у зв'язку із відмовою нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії та за відсутності інших спадкоємців після померлої [PERSON], позивач звернувся за захистом свого права власності в судовому порядку. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, однак надав суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить провести розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача Київської міської ради - Новаковський Р.Я в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином, однак надав суду заяву, відповідно до якої просить провести розгляд справи за його відсутності. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, однак надав суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги визнає в повному обсязі, просить провести розгляд справи за його відсутності. Третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Подаваленко М.С. в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином, однак надіслала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Дослідивши матеріали справи, вивчивши матеріали спадкової справи № 2/2014 щодо майна померлої [PERSON], оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до пункту другого частини першої ст. 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч.1 та 2 ст. 321 Цивільного кодексу України). Згідно статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Так, позови про визнання права власності спрямовані на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення домагань на приналежне власнику майно за допомогою підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження, виданого 23.06.1961 року, актовий запис № 1393, [PERSON] народився [INFO], батьками записано: [PERSON] та [PERSON]. (а.с. 16) 18.03.1969 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, та після розірвання шлюбу [PERSON] змінено прізвище на дошлюбне „[PERSON]", що підтверджено свідоцтвом про розірвання шлюбу від 29.04.1992 року, виданим Відділом РАГС Дарницького РВК, актовий запис № 374. (а.с. 17) 17.06.1992 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Лівобережному відділі державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві, про що проставлено актовий запис № 969. (а.с. 15) Відповідно до Свідоцтва про смерть, виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського району м. Києва від 25.04.1995 року, актовий запис № 1076, [PERSON] померла [INFO] у віці 56 років. (а.с. 8) За даними довідки про майно від 09.10.2013 року № 21788 (И-2013), виданої Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] в рівних долях на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією 11.03.1994 року. (а.с. 14) Згідно Розпорядження № 33-25/Д від 23.10.2013 року Органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, [PERSON] видано дублікат Свідоцтва про право власності на житло на квартиру [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] в рівних долях; оригінал Свідоцтва про право власності на житло на квартиру [ADDRESS], виданий згідно Розпорядження органу приватизації від 11.03.1994 року за № 11/517 - визнано недійсним; сектору приватизації житлового фонду УЖКГ Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації надано розпорядження оформити дублікат Свідоцтва про право власності на житло на квартиру [ADDRESS], дублікат Свідоцтва підлягає внесенню до єдиного державного реєстру права власності на нерухоме майно в Реєстраційній службі Головного управління юстиції у м. Києві. (а.с. 12) За даними дублікату від 23.10.2013 року Свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно Розпорядження органу приватизації від 11.03.1994 року за № 11/517, квартира [ADDRESS] дійсно належить на праві спільної власності [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. (а.с. 13) 20.01.2014 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Подаваленко М.С. із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON], яка проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS], померла [INFO]. (а.с. 43, 51) Згідно Глави 10 п. 4.15., 4.18 „Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22 02.2012 року № 296/5, видача Свідоцтв про право на спадщину на нерухоме майно, проводиться нотаріусом після подання оригіналів правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцю. 20.01.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Подаваленко М.С. винесено Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії [PERSON] щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири [ADDRESS], оскільки дублікат Свідоцтва про право власності є неналежно оформленим документом, що підтверджує право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], так як був отриманий після смерті [PERSON] і, відповідно, право власності не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав, на підставі цього дублікату. (а.с. 19) Відповідно до ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Тобто, як убачається з вказаної норми, державна реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності, тобто права, яке вже мало виникнути до її проведення. Відповідно до ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Цивільний кодекс передбачає можливість виникнення права власності на підставі рішення суду у випадках, прямо передбачених статтями 335, 376, 392 цього Кодексу. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. (ст. 392 Цивільного кодексу України) Судом встановлено, що предметом спору є визнання за [PERSON], як спадкоємцем першої черги, права власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину квартири [ADDRESS], оскільки позивачу нотаріальною установою відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на зазначену квартиру, з підстав відсутності факту державної реєстрації дублікату свідоцтва про право власності на спірну квартиру в Державному реєстрі речових прав. Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1258 Цивільного кодексу України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Спадкування за законом відбувається у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини. При вирішенні питання спадкування за законом, враховуються такі юридичні факти, як: родинні стосунки (кровна спорідненість), шлюбні відносини, усиновлення (удочеріння), перебування на утриманні спадкодавця. Центральним субінститутом спадкування за законом є інститут черговості, який полягає в тому, що за загальним правилом кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування за відсутності бодай одного спадкоємця попередньої черги, обумовленого різними причинами: фізичною відсутністю, усуненням від права на спадкування, неприйняттям спадщини або відмовою від прийняття спадщини. Згідно положення статті 1261 Цивільного кодексу України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як визначено в статті 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. (ч.1 ст.64 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності,

Outcome: approved