Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-13 00:00:00

16 січня 2018 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: усунути йому перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS]. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу. У зазначеній квартирі зареєстрована відповідачка, яка фактично не проживає у вказаному житловому приміщенні, при цьому він зазначає, що колишньому власнику даної квартири також невідоме фактичне місце проживання відповідачки, адже він отримав дану квартиру в дар в березні 2008 року, в той час, як вказана особа вже не мешкала у вказаному приміщенні, проте була зареєстрована там попереднім власником у 2004 році. Окрім цього, позивачем було надіслано вимогу на адресу реєстрації відповідачки щодо зняття її з даного місця реєстрації та вирішення спору в досудовому порядку, проте жодної відповіді на зазначене звернення він не отримав. Враховуючи те, що позивач не має можливості належним чином здійснювати своє право власності у зв'язку із реєстрацією в ній відповідача, тому для захисту свого порушеного права він звернувся до суду із вказаним позовом. Позивач в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду подав заяву про слухання справи за його відсутності, в якій зазначив, що повністю підтримує свої позовні вимоги та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомила, відзив на заявлені вимоги до суду не надійшов. А тому на підставі положень статті 223 ЦПК України суд ухвалив про подальший розгляд справи у відсутність сторін. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, враховуючи заяву позивача, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності позивачу [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 03.02.2017 року. На даний час, відповідачка зареєстрована у квартирі, що підтверджується відповідною довідкою Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 17.12.2017 року та інформацією наданою на запит суду. Як встановлено судом, відповідачка зареєстрована у вказаній квартирі з 22.04.2004 року, попереднім власником [PERSON], який передав в дар зазначене житлове приміщення [PERSON], відповідно до Договору дарування від 05.03.2008 року, а той в свою чергу уклавши з позивачем Договір купівлі-продажу, передав її у власність позивача. Станом на теперішній час, відповідачка не проживає у зазначеній квартирі, її фактичне місце проживання позивачу не відоме, як він зазначив у позовній заяві. Разом з тим, як вбачається з листа-вимоги від 03.01.2018 року, позивач звертався до відповідачки з проханням щодо зняття її з реєстраційного обліку в даній квартирі, так як останній позбавлений можливості, як власник, розпоряджатися даним житловим приміщенням. Даний лист був направлений відповідачці, про що свідчить копія конверту з відміткою про його надсилання. Окрім цього, згідно заяви про зняття з місця реєстрації особи від 11.01.2018 року, [PERSON] звертався Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації щодо зняття з реєстраційного обліку [PERSON], проте останньому було відмовлено, з посиланням на те, що дана процедура відбувається на підставі відповідного рішення суду, що підтверджується відповіддю зазначеного органу від 12.01.2018 року. Так, на момент звернення позивача до суду із зазначеним позовом, відповідачка тривалий час не проживає у квартирі, що належить на праві власності позивачу, її фактичне місце проживання не відоме та вона і на даний час перебуває на реєстраційному обліку у вказаній квартирі, що порушує право позивача та створює йому перешкоди у володінні та користуванні майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Окрім того, положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Постановою Верховного Суду України у справі № 6-57цс11 від 16.01.2012р. визначено, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а положення статті 7 цього Закону застосовуються до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Пунктами 33, 34 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07.02.2014 року передбачено, що відповідно до положень ст. 391,396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно з ч. 2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, з огляду на вказані положення закону, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що факт реєстрації відповідача порушує права позивача, як власника квартири, оскільки це створює відповідні перешкоди у користуванні, володінні та розпорядженні власником своїм майном, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та усунення перешкод у володінні та користуванні квартирою, шляхом позбавлення відповідача права користування квартирою. На підставі викладеного,

Outcome: approved