Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

25 квітня 2018 року до Словянського міськрайонного суду Донецької області надійшла позовна [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування. В обґрунтування позову зазначено, що 26 грудня 2014 року в м. Горлівка Донецької області, померла дружина позивача - [PERSON], яка до смерті була зареєстрована та проживала разом зі ним за адресою: [ADDRESS]. Після її смерті відкрилась спадщина у виді 1/2 частки вказаної квартири. Позивач та відповідачка [PERSON] є спадкоємцями першої черги після її смерті, оскільки відповідачка є їх спільною донькою. Спірна квартира була приватизована подружжям, в рівних долях, ще за життя [PERSON] Однак відомості про право власності на вказану квартиру до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, до теперішнього часу не внесені. Так, постановою в.о. державного нотаріуса Дружківської державної нотаріальної контори Донецької області [PERSON], про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 265/02-31 від 27 березня 2018 року, позивачеві було відмовлено у прийнятті заяви про прийняття спадщини за законом після смерті його дружини [PERSON]Й, яка померла 26 грудня 2014 року, у звязку із пропущенням строку для прийняття спадщини та неможливості надання повного пакета документів для оформлення спадщини. Смерть спадкодавця [PERSON] настала в м. Горлівка Донецької області, яка до теперішнього часу залишається окупованою територією України, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. У звязку із цим, позивач позбавлений можливості отримати необхідні документи щодо належності частини майна спадкодавцеві для ідентифікації власника та перевірки даних правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Крім того вважає, що він фактично прийняв спадщину після смерті дружини вступивши у фактичне управління та володіння спадковим майном, до того ж, позивач до самої смерті дружини постійно проживав разом із нею, та вони разом вели спільне господарство. За наведених обставин, позивач позбавлений можливості іншим чином аніж як через звернення до суду реалізувати свої спадкові права, а тому вимушений був звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення яким визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті своєї дружини [PERSON], яка померла 26 грудня 2014 року в м. Горлівка Донецької області, на 1/2 частку квартири розташованої за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не зявився, подав до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у його відсутності, позов задовольнити (а.с. 19). Відповідачка [PERSON], будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не зявилась, подала до суду письмову заяву з проханням розгляд справи проводити у її відсутності, позовні вимоги визнала у повному обсязі та не заперечувала проти їх задоволення. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд, в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступне. Згідно із свідоцтвом про шлюб серія: 1-НО № 113347, 30 квітня 1976 року між позивачем [PERSON], [INFO] та [PERSON] (до шлюбу Тамілович) [PERSON], [INFO], був зареєстрований шлюб (а.с. 10). 08 серпня 1977 року в м. Горлівка Донецької області, в них народилася дочка [PERSON]. Її батьками в свідоцтві записані: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 17). 07 вересня 2002 року [PERSON] (відповідачка) зареєструвала шлюб із [PERSON], та здобула таким чином прізвище [PERSON] (а.с. 17). Згідно із свідоцтвом про право власності на житло від 07 березня 1996 року виданим відділом приватизації державного житлового фонду виконкому міської [PERSON] народних депутатів, а також технічним паспортом на вказану квартиру № 47 в житловому будинку № 26 по вул. П. Корчагіна, м. Горлівка Донецької області, вона дійсно належить на праві спільної сумісної власності: [PERSON] та [PERSON], в рівних частках: по 1/2 кожному (а.с. 12-13,14). Згідно із свідоцтвом про смерть серія: І-ВЛ №465449, [PERSON] померла 26 грудня 2014 року в м. Горлівка Донецької області (а.с. 11). Постановою в.о. державного нотаріуса Дружківської державної нотаріальної контори Донецької області [PERSON], про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 265/02-31 від 27 березня 2018 року, позивачеві було відмовлено у прийнятті заяви про прийняття спадщини за законом після смерті його дружини [PERSON]Й, яка померла 26 грудня 2014 року, у звязку із пропущенням строку для прийняття спадщини та неможливості надання повного пакета документів для оформлення спадщини (а.с. 16). Так, згідно із довідкою про склад сімї, виданою КП «Управляющая компания г. Горловка» б/н від 16 березня 2018 року, за адресою: [ADDRESS], на час смерті [PERSON], позивач [PERSON] проживав разом із нею за вказаною адресою, та вони вели спільне господарство (а.с. 15). За приписами ст.ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд зазначає, що відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Згідно із Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними якщо ці органи створені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (документ), виданий цими органами є недійсним і не створює правових наслідків. Тобто зазначена довідка про склад сімї, видана КП «Управляющая компания г. Горловка» б/н від 16 березня 2018 року, на тимчасово окупованій території України, яка засвідчує проживання позивача разом із спадкодавцем та ведення із нею спільного господарства, до моменту її смерті, за адресою: [ADDRESS], не створює правових наслідків. Разом з тим, стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У рішенні Європейського суду з прав людини «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» від 23.02.2016 року ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами...». Таким чином суд бере до уваги відомості, які зазначені в довідці про склад сімї, виданій КП «Управляющая компания г. Горловка» б/н від 16 березня 2018 року, враховуючи неможливість у інший спосіб отримати відомості, зазначені в цьому документі, хоча й не визнає зазначену довідку офіційним документом. Наведені встановлені обставини сторонами не оспорюються, ними визнаються. Крім того, що зазначені обставини сторонами визнаються, вони підтверджуються матеріалами справи, їх визнання відповідачкою не суперечить закону та не порушує права, свободи і інтереси інших осіб, тому підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачкою позову суд не вбачає. У звязку із цим, суд відповідно до ст. 82 ЦПК України, визнає вказані обставини такими, що не підлягають доказуванню. Так, відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Відповідачкою [PERSON] до суду було подано письмову заяву, зі змісту якої видно, що остання, позов [PERSON] визнає у повному обсязі та не заперечує проти його задоволення. Суд приймає до уваги таку заяву відповідачки у звязку із наявністю для того законних підстав, та вважає за можливе задовольнити вимоги позивача. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Згідно із ч.4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Відповідно до ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі смерті власника. Приписами ст. 392 ЦК України встановлено, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб спадкоємців. Згідно із ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє права на спадщину. Згідно із розясненнями викладеними в Постанові Пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина пята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна. При цьому, наприклад, спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обовязку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке повязується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК). Наведена позиція викладена у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24 - 753/0/4-14 від 16 травня 2013 року. Частина 1 ст. 55 Конституції України передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені чи порушуються, створені чи створюються перешкоди для їх реалізації чи мають місце інші обмеження прав і свобод. Згідно із ч. 1 ст. 64 Основного Закону, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Як встановлено у судовому засіданні і видно із матеріалів справи, спадкодавцю [PERSON] за життя, у звязку із приватизацією, належала 1/2 частка квартири № [ADDRESS], однак у встановленому законом порядку своє право власності на вказане спадкове майно вона не зареєструвала і померла. Позивач, як спадкоємець першої черги за законом після смерті [PERSON] прийняв спадщину, однак є позбавленим можливості оформити право власності на належне йому спадкове майно відповідно до вимог закону з тих підстав, що реєстрація права власності на вказане нерухоме майно за спадкодавцем [PERSON] не проведена, а остання померла. З огляду на викладене, аналізуючи норми законодавства та враховуючи розяснення ВССУ, суд приходить до висновку, що 1/2 частка квартири № [ADDRESS] за життя дійсно належала [PERSON], а отже увійшли до складу спадщини після її смерті. Окрім позивача, враховуючи визнання [PERSON] його позовних вимог, інших спадкоємці які б прийняли спадщину після смерті [PERSON] не встановлено. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved