Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до Заболотівської районної лікарні про поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу. Свої позовні вимоги мотивує тим, що наказом № 120 від 03.09.1980 р. вона була прийнята на посаду медсестри Снятинської ЦРЛ. 06.01.1989р. переведена в Шевченківську лікарську амбулаторію Заболотівської РЛ, а з 02.01.2014р. - переведена на посаду медсестри поліклінічного відділу даної районної лікарні. Наказом №3 від 24.01.2017р. її звільнено з роботи у зв'язку із скороченням штатної чисельності, на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Вважає, що дане звільнення було проведено з порушенням трудового законодавства. Скорочення посад не було узгоджено з профспілковим комітетом, а запропоновано головним лікарем. Цим же наказом, без погодження з профспілковим комітетом були звільнені конкретні працівники на суб'єктивну думку головного лікаря. Натомість, адмінстрація лікарні повинна була надати список сестер медичних, які працюють в лікарні і тільки профком повинен був вирішувати у відповідності до ст. 42 КЗпП України, кого саме можна звільняти. Вважає, що їй при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації мала бути надана перевага в залишенні на роботі, оскільки вона має вищу кваліфікаційну категорію зі спеціальності сестринська справа, тривалий безперервний стаж роботи на даному підприємстві- більше 30 років; в сім'ї немає інших працівників із самостійним заробітком, оскільки її чоловіка [PERSON].-лікаря- стоматолога також було звільнено по скороченому штату цим же наказом. Тобто, у сім'ї не залишилось особи, яка має самостійний заробіток. Просить поновити її на посаді медичної сестри Заболотівської районної лікарні та стягнути в її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також варість юридичної допомоги. Позивачка та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, вважають вищенаведені причини поважними, звільнення незаконним, а тому просять задовольнити позов та поновити позивача на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також варість юридичної допомоги. Представник відповідача в судове засідання не з'явився за невідомих суду причин, хоча про день і час розгляду справи судом був повідомлений належним чином. Судове засідання неодноразово відкладалося через неявку представника відповідача, а тому, враховуючи, що представлені у справі докази є достатніми для ухвалення рішення, суд вважає, що можливо провести заочне судове засідання у відсутності відповідача згідно ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення. До такого висновку суд приходить за наступних міркувань. Відповідно до виписки з наказу від 03.09.1980р. № 120 Снятинської ЦРЛ [PERSON] було тимчасово прийнято на посаду медсестри відділу реабілітації з 03.09.1980р. на час декрету [PERSON] Наказом № 15 від 28.10.2016р. Заболотівської районної лікарні внесено зміни до штатного розкладу та скорочення чисельності, а саме: наказано з 31.01.2017р. скоротити слідуючі штатні посади і відповідно виключити їх із штатного розпису на 2017р., зокрема сестру медичну із стоматології - 3.0 ставки. Попереджено про ймовірне вивільнення з роботи у зв'язку із скороченням штатних посад працівників: [PERSON] - лікара-стоматолога; [PERSON] - сестру медичну із стоматології. А також, наказано підготувати та направити в профспілковий комітет Заболотівської РЛ подання щодо скорочення та звільнення з роботи вищезгаданих працівників по п.1 ст. 40 КЗпП України. 28.10.2016р. Заболотівською районною лікарнею винесено попередження про скорочення штату працівників, а саме: у зв'язку із зменшенням обсягів фінансування, незабезпеченістю заробітною платою працівників Заболотівської РЛ виникла необхідність скорочення штатних посад та упорядкування штатного розпису на 2017р. відповідно до кошторисних призначень медичної субвенції на 2017р. по Заболотівській районній лікарні, Так, [PERSON] попереджено, що з 02.01.2017р. її посада скорочується, вакантні посади, які можуть бути запропоновані відсутні. Згідно витягу з наказу № 3 пз від 24.01.2017р. [PERSON] сестру медичну стоматологічного кабінету поліклінічного відділення з 31.01.2017р. було звільнено у зв'язку із скороченням штатної чисельності п.1 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 43 Конституція України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно ч.2ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до ст.49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників і випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Згідно вимог ст.42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат. Пленум Верховного Суду України в п.19 постанови від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснив, що розглядаючи трудові спори, пов'язані із звільненням за п.1ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясовувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1, ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Окрім того, судом двічі постановлювались ухвали від 03.04.2017р. та від 10.05.2017р. щодо витребування у Заболотівської районної лікарні первинних документів, які слугували підставою прийняття наказу про звільнення № 3зп від 24.01.2017р., зокрема, підтверджуючі документи щодо переважного права інших працівників на залишення на роботі перед [PERSON]. Однак такі документи суду не були надані, а також представник відповідача в судове засідання повторно не з'явився, доказів, які б спростовували наведені позивачем обставини суду не надав. Судом встановлено, що відповідач звільняючи позивачку [PERSON] у зв'язку із скороченням штатної чисельності п.1 ст. 40 КЗпП України, не дотримався вимог ст. 42 КЗпП України, а саме: не врахував переважне право, передбачене законодавством, на залишення на роботі інших працівників перед позивачем. Враховуючи викладені вище обставини, суд прийшов до висновку, що позивачка була звільнена без законної підстави та має бути поновлена на роботі. Відповідно до ч. 2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. А тому, позивачці має бути виплачений середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, тобто за період з 24.01.2017 року. При розрахунку цього заробітку враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Відповідно до абзаців 1 і 3 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до абз. 6 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Відповідно до ч. 2 п. 4 Порядку обчислення середньої заробітної при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю. Протягом листопада-грудня2016р. - останніх двох місяців, які передували звільненню позивача з роботи (відповідно до довідки від 10.02.2017 р. № 68 [PERSON] відпрацювала44 дні (22+22). За ці місяці її заробіток склав: 2543,87 грн.+ 3003 грн.= 5546,87 грн.. Середньоденний заробіток - 126,06 грн. Вимушений прогул позивачки тривав 84 робочих дні: січень 2017р. - 1 день; лютий 2017р. - 20 днів;, березень 2017р. - 22 дні; квітень 2017р. - 19 днів; травень 2017р. - 19 днів; червень 2017р. - 3 дні. Тому середній заробіток позивачки за цей період становить 10589,04 грн. Відповідно до абз 1 п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 р. при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. А тому, із середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 10589,04 грн. слід вирахувати вихідну допомогу у розмірі 2837,93 грн. Таким чином сума середнього заробітку за час вимушеного заробітку, що підлягає стягненню на користь позивачки, становить 7751,11 грн. Відповідно до п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України слід допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на роботі та присудження заробітної плати за один місяць. Відповідно до ст. 88 ЦПК України слід стягнути з відповідача судовий збір, а також витрати на правову допомогу. На підставі викладеного, ст. ст. 40, 47, 235 КЗпП України та

Outcome: approved