Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Виноградівського районного суду Закарпатської області до [PERSON], третя особа [PERSON], про стягнення матеріальної та моральної шкоди, Заявлений позов мотивовано тим, що 4 квітня 2007 року позивач потрапив в ДТП на об'їзній дорозі м. Ужгорода з розвилкою на м.Перечин на власному автомобілі [NUMBER]. Відповідач керував автомобілем [NUMBER]. В результаті зіткнення з вини відповідача автомобіль [NUMBER] отримав механічні пошкодження. 11 квітня 2007 року позивач з письмовою заявою звернувся до ПП [PERSON] з проханням провести автотоварознавче дослідження власного автомобіля. Згідно із заключенням висновку № 029-07 експертного автотоварознавчого дослідження спеціаліста з оцінки транспортного засобу матеріальний збиток завданий власникові Chevrolet Lacetti HF 196 реєстраційний номер [NUMBER] в результаті його пошкодження при ДТП складає 25499,09 грн. Згідно з висновком спеціаліста [PERSON] від 12.04.2007 року № 58 винним в ДТП є гр. [PERSON] Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням відшкодувати завдані йому збитки, але відповідач звернення ігнорує. У зв'язку з ДТП у погіршився погіршилося здоров'я та самопочуття позивача. Через пошкодження автомобіля у позивача погіршилися стосунки в сім'ї. Таким чином відповідач спричинив позивачу моральну шкоду, яку позивач оцінив у 3000 грн. У звязку з цим позивач просить стягнути з відповідача 25859,09 гривень матеріальної шкоди та 3000 гривень моральної шкоди. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився, проте подав заяву про розгляд справу без його участі (а.с.242). Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні заявлені позовні вимоги [PERSON] підтримав у повному обсязі, та просив їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявився, проте подав заяву про розгляд справу без його участі (а.с.241). Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги заперечив, та пояснив, що 04.04.2007 р. орієнтовно під кінець робочого дня повертався з м.Виноградів до м. Ужгорода. На обїздній дорозі в м.Ужгород йому зателефонували на мобільний телефон. Щоб не порушувати правила дорожнього руху він зупинився на обочині поблизу повороту на м.Перечин. Після завершення розмови, переконавшись у безпечності маневру, почав повільно виїзджати з обочини на дорогу. Коли автомобіль на половину корпусу виїхав на дорогу, він відчув сильний удар у лівий бік автомобіля. Від удару у автомобіля під керуванням [PERSON] розірвало колесо, а сам автомобіль вдарився у відбійник. Після цього вийшов з автомобіля [PERSON], та повідомив, що він працює в органах митниці і просив вирішити питання без залучення працівників ДАІ. За результатами ДТП на них обох було складено адміністративні протоколи. Однак його особисто винним у встановленому законом порядку визнано не було. Він пройшов освідування, оскільки це було необхідно для страхової виплати. Претензій на той час у нього до позивача не було, оскільки йому було шкоду відшкодовано за страховкою. На його думку винним у ДТП був саме позивач, оскільки рухався з перевищенням дозволеної швидкості, тому і не впорався з керуванням, і саме позивач його просив вирішити все на місці. Вони розійшлися полюбовно, ніхто не мав претензій. Звернення до суду майже через три роки після події вважає з боку позивача непорядним вчинком. Крім того відповідач зазначив, що жодних доказів його вини матеріали справи не містять. Крім того просив критично оцінити висновки експерта у якому зазначено, що позивач рухався із дозволеною швидкістю, оскільки характер пошкоджень автомобіля Шевроле Лачетті дає підстави вважати, що вказаний автомобіль рухався з набагато більшою швидкістю. У звязку з цим просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши представника позивача, відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні належними доказами достовірно встановлено, що 04.04.2007 року мала місце ДТП на обїзній дорозі м.Ужгорода з розвилкою на м.Перечин за участі автомобіля [NUMBER], який належить [PERSON], під керуванням [PERSON] та автомобіля [NUMBER] під керуванням [PERSON], що стверджується довідкою відділу ДАІ УМВС України в Закарпатській області № 8/61 від 18.04.2007 р. схемою пригоди, підписаною сторонами, та поясненнями (а.с.5, 35, 38, 38 зв.). Згідно нотаріально посвідченої довіреності від 28.01.2007 року [PERSON], діючий по довіреності від [PERSON], уповноважив [PERSON] та [PERSON] користуватися та розпоряджатися автомобілем [NUMBER] (а.с.127). Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу власником автомобіля [NUMBER] є [PERSON] (а.с.148). Згідно висновку № 029-07 експертного автотоварознавчого дослідження спеціаліста з оцінки транспортного засобу матеріальний збиток завданий власникові Chevrolet Lacetti HF 196 реєстраційний номер [NUMBER] в результаті його пошкодження при ДТП складає 25499,09 грн. (а.с. 7-14). Згідно листа Управління Державтоінспекції №8/1349 від 14.04.2014 року на виконання ухвали Виноградівського районного суду Закарпатської області від 27.03.2014 суду повідомлено, що у відповідності до вимог пунктів 515 та 72 наказу МВС України №519 від 04.06.2002 «Про затвердження переліку документів, що утворюються в процесі діяльності ОВС, навчальних закладах, підприємств, установ, організацій системи МВС, із зазначенням строків зберігання документів та Переліку документів, що утворюються в процесі діяльності внутрішніх військ МВС України із зазначенням строків зберігання документів» журнали обліку матеріалів про порушення правил, норм і стандартів у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зберігаються три роки, а журнали вихідної кореспонденції зберігаються у підрозділах Державтоінспекції на протязі п'яти років. У зв'язку із викладеним, надати відомості до якого суду були направлені матеріали дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 04.04.2007 на об'їзній дорозі міста Ужгорода за участі автомобіля [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля [NUMBER] під керуванням [PERSON] не представляється можливим у зв'язку з відсутністю вищезазначених журналів, так як з моменту даної події минуло понад сім років (а.с.254). Згідно висновку експерта №22/52 від 27.04.2015 р. в даній дорожній ситуації водій автомобіля Chevrolet Lacetti, р/н А06123АА [PERSON] повинен був діяти у відповідності до вимог пункту 12.3 Правил дорожнього руху України. В даній дорожній ситуації водій автомобіля [NUMBER] [PERSON] повинен був діяти у відповідності до вимог пункту 10.1 Правил дорожнього руху України. Оскільки частина кінетичної енергії автомобіля [NUMBER] була затрачена на взаємодію контактуванням корпусу іншого автомобіля та металевою огорожею, визначити яку розрахунковим шляхом не представляється можливим, то на основі проведених розрахунків можна зробити висновок, що якщо автомобіль в загальмованому стані подолав відстань 27 метрів по сухому асфальтному покритті, то його швидкість в умовах даної пригоди становила не менше 72.6-75.8 км/год. Згідно вихідних даних заданих ухвалою суду, водій автомобіля Chevrolet Lacetti, р/н А06123АА [PERSON] мав технічну можливість уникнути зіткнення шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування з моменту виникнення небезпеки для його руху, як рухаючись зі швидкістю 60 км/год, так і рухаючись з максимально допустимою швидкістю в даних дорожніх умовах 90 км/год. З технічної точки зору, при умові що автомобіль Chevrolet Aveo, р/н А09484АЕ з моменту початку руху до моменту зіткнення рухався 8-10 секунд, причиною настання даної дорожньо-транспортної пригоди були як дії водія автомобіля Chevrolet Aveo, р/н А09484АЕ [PERSON], який не дотримавшись вимог пункту 10.1 Правил дорожнього руху України виїхав на смугу руху автомобіля Chevrolet Lacetti, р/н А06123АА, не переконавшись у безпечності даного маневру, так і дії водія автомобіля Chevrolet Lacetti, р/н А06123АА [PERSON], який не вжив своєчасно заходів для зупинки свого автомобіля в момент виникнення небезпеки для його руху, чим не дотримався вимог пункту 12.3 Правил дорожнього руху України (а.с.63-68 т.2). Згідно висновку спеціаліста [PERSON] від 12.04.2007 року № 58 з технічної точки зору причиною ДТП стали дії водія автомобіля [NUMBER] гр. [PERSON], який виконуючи маневр повороту ліворуч не переконався в безпечності маневру, що призвело до зіткнення з автомобілем [NUMBER], водій якого гр.. [PERSON] рухався в попутньому напрямку прямо (а.с.31-33). Розглядаючи вказану справу на підставі наведених і встановлених у судовому засіданні фактів, суд констатує, що дані правовідносини врегульовані відповідними нормами ЦК України. З суті позову вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача шкоду внаслідок ДТП. Відповідно до ч.1 ст.1187 ЦУ України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове майно, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). При цьому відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (зі змінами) шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Таким чином, закон містить вказівку на перерозподіл обов'язку доказування та зобов'язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Вказана правова позиція визначена в ухвалі Верховного Суду України від 27 жовтня 2010 року. Поняття джерела підвищеної небезпеки на рівні закону закріплено у ст. 1187 ЦК України, відповідно до якої під джерелом підвищеної небезпеки розуміють діяльність, пов'язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для осіб, які цю діяльність здійснюють, та інших осіб. Основні ознаки джерела підвищеної небезпеки також наведено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27 березня 1992 року N 6, відповідно до якого джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об'єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Наприклад, літак, автомобіль небезпечні неможливістю їх миттєвої зупинки, а будівництво - тією ж неможливістю зупинки техніки, предметами, піднятими на висоту або заглибленими, і заподіянням саме механічних ушкоджень (каліцтва). Майнова відповідальність за шкоду, завдану діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояві їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Суд констатує, що сторони правомірно користувалися автомобілями [NUMBER] та Шевроле - Авео д.н. [NUMBER]. Доводи відповідача про те, що у матеріалах справи відсутні докази його вини у спричиненні ДТП, а відтак і підстав стягувати з нього шкоду не має суд відкидає, оскільки шкода була завдана джерелом підвищеної небезпеки, що згідно положень ст.1187 ЦПК України передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Крім того суд критично оцінює висновок спеціаліста [PERSON] від 12.04.2007 року № 58 (а.с.31-33). оскільки даний висновок спеціалістом був виготовлений на замовлення позивача, на підставі даних, вказаних виключно позивачем, без врахування вихідних даних відповідача, спеціаліст не попереджався про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку. Крім того, висновок спеціаліста суперечить висновку експерта, який був проведений на підставі даних, які були надані сторонами. Приймаючи до уваги, що доводи позивача про спричинення йому матеріальної шкоди підтверджені відповідними та допустимими доказами, що містяться в матеріалах справи (а.с.7-30), відповідачем у відповідності до ч. 5 ст. 1187 ЦК України не доведено, що шкода була завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди є підставними і такими, що підлягають до задоволення. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного. Частиною 1 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1167 ЦК України). Жодних доказів того, що позивачу завдано моральної шкоди каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки матеріали справи не містять. Також матеріали справи не місять доказів спричинення шкоди з вини відповідача. У звязку з цим вимога позову про стягнення з відповідача моральної шкоди задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання про розподіл витрат суд виходить з наступного. Так, згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Приймаючи до уваги, що вимоги позову задоволено частково, розмір судових витрат згідно ч.1 ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача пропорційно у розмірі 258,59 грн.

Outcome: approved