Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ Фінансова компанія «ЕЛ.ЕН.ГРУП» до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Миргородська Н.Г., АТ «Укрсоцбанк», [PERSON] , про визнання договору купівлі - продажу квартири недійсним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію речових прав на нерухоме майно. Мотивуючи свої вимоги тим, що 07.08.2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір кредиту № 08-038/374 за умовами якого АКБСР «Укрсоцбанк» передав [PERSON] у тимчасове користування грошові кошти в сумі 176 750 грн. зі сплатою 16,0% річних на строк до 07.08.2017 року. У якості забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, відповідно до п. 1.3 Кредитного договору кредитор укладає з позичальником, [PERSON] , [PERSON] іпотечний договір, за умовами якого останні передають кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру [ADDRESS] , заставною вартістю 555 500 грн. Й 07.08.2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] укладено договір іпотеки № 02-038/695 за умовами якого [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] передали в іпотеку АКБСР «Укрсоцбанк» у якості забезпечення виконання всіх зобов`язань за кредитним договором двокімнатну квартиру [ADDRESS] , заставною вартістю 555 500 грн. 15.08.2008 року між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладеного додаткову угоду № 1 про внесення змін до Договору кредиту № 08-038/374 відповідно до якої сторони дійшли згоди встановити відсоткову ставку за користування кредитом у розмірі 21,00% річних, починаючи з 07.09.2008 року. Інші умови кредитного договору залишились незмінними. 09.11.2009 року між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] , [PERSON] укладного Договір про внесення змін до іпотечного договору № 02-038/695 від 07.08.2007 року за умовами якого іпотекодавцями за Договором іпотеки стали [PERSON] , [PERSON] , які є власниками предмету іпотеки у рівних частинах. 23.06.2017 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ТОВ «ФК «ЕЛ.ЕН.ГРУП» укладеного договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки. Й відповідно до пп. 4.1, 4.2., 4.3 Договору іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання [PERSON] зобов`язань, передбачених Основим договором, іпотекодаржатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом повернення на предмет іпотеки. У разі порушення іпотекодавцями обов`язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язань за основиним договором, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п. 4.5 Договору іпотеки, іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів, зокрема шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку визначеному ст. 38 Закону України «Про іпотеку». 19.10.2017 року у зв`язку із невиконанням [PERSON] умов кредитного договору щодо своєчасного повернення боргу ТОВ Фінансова компанія «ЕЛ.ЕН.ГРУП» було звернуто стягнення на предмет іпотеки на підставі застереження в договорі іпотеки про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом продажу предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі-покупцеві. 19.10.2017 року на підставі п. 4.5 договору іпотеки та договору про відступлення прав вимоги між ТОВ Фінансова компанія «ЕЛ.ЕН.ГРУП» та [PERSON] укладеного договір купівлі-продажу квартири, яка є предметом іпотеки. Й відно п. 1.3 спірного договору, на підставі звіту про незалежну оцінку майна, вартість квартири визначена в сумі 547 762 грн., без урахування ПДВ. Водночас, звертає увагу, що відповідно до п.3.1 договору купівлі-продажу квартири від 19.10.2017 року, продаж квартири вчиняється за 455 000 грн. Про вказаний договір купівлі-продажу квартири позивач дізнався з інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.01.2018 року. Зважаючи на вказані обставини позивач вважає, що під час укладення договору купівлі-продажу квартири від 19.10.2017 року сторонами такого правочину було порушено ч.1 та ч.2 ст. 203 ЦК України, а також приватним нотаріусом, який посвідчував такий договір допущено порушення порядку вчинення нотаріальних дій, що є самостійною підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 19.10.2017 року. А саме те, що у порушення ч.1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель не надіслав іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У якому повідомленні (вимозі) зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш, ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги надсилаєтся боржнику. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Й позивач вважає, що ТОВ Фінансова компанія «ЕЛ.ЕН.ГРУП» не направило йому письмової вимоги, як того вимагає ст. 38 Закону України «Про іпотеку», й повідомлення про те, що відповідач має намір укласти договір купівлі-продажу квартири (предмету іпотеки) в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку» на підставі застереження в іпотечному договорі. Отже, в момент вчинення спірного договору не було дотримано ч.1 ст. 203 ЦК України, оскільки мало місце порушення ч.1 ст. 35, ч.1 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та ст. 5 Закону України «Про нотаріат», окрім того ТОВ Фінансова компанія «ЕЛ.ЕН.ГРУП» необхідного обсягу цивільної дієздатності на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення договору купівлі-продажу квартири від свого імені не мало, відтак має порушення ч.2 ст. 203 ЦК України. В свою чергу, він - [PERSON] за договором іпотеки був іпотекодавцем, який відмінний від боржника за основим зобов`язанням. Окрім того, похідною вимогою є вимога про скасування рішення нотаріуса про державну реєстрацію на нерухоме майно за [PERSON] , що є наслідком вчинення нотаріальної дії щодо посвідчення оспорюваного договору. Вважає, що скасування рішення про незаконну реєстрацію прав на спірну квартиру за [PERSON] надасть можливість позивачу відновити порушене право на предмет іпотеки, а ТОВ Фінансова компанія «ЕЛ.ЕН.ГРУП» відновити запис про іпотеку, що забезпечить рівність прав іпотекодавця та іпотекодержателя. В судовому засіданні представник позивача Щиглов Є.О., діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 06 січня 2021 року, позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити у редакції вимог від 20 травня 2019 року (а.с. 193 - 204). Представник відповідача [PERSON] , діюча на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 06 січня 2021 року, позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні, зважаючи на їх необгрутнованість та безпідставність. Свої заперечення зводила до того, що [PERSON] на законних підставах та у законний спосіб набула спірну квартиру відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 19.10.2017 року, тим самим набувши право власності на неї. Відзив відповідачем на позов не надано. Відповідач ТОВ Фінансова компанія «ЕЛ.ЕН.ГРУП» в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованим листом з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на сайті судової влади (суду). Відзив таким відповідачем на позов не надано. Треті особи: [PERSON] , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Миргородська Н.Г., АТ «Укрсоцбанк», [PERSON] в судове засідання повторно не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованим листом з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на сайті судової влади (суду). Третьою особою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Миргородською Н.Г. надано відзив на позов від 18.07.2019 року (а.с. 221-223), у якому просила відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, вважаючи, що нею - приватним нотаріусом посвідчений оспорюваний договір купівлі-продажу квартири згідно чинного закодонавства й з дотриманням Порядку вчинення нотаріусами нотаріальних дії й, у тому числі, п.2.11., оскільки нею як нотаріусом було встановлено, що позивач та інші особи, які мають зареєстровані в установленому законодавством порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, відмовились одержувати надіслані на їх адресу повідомлення про намір продати предмет іпотеки, що підтверджується відповідними доказами - поштовими повідомленнями рекомендованих листів з описом. У зв`язку із чим, вважає, що нею як приватним нотаріусом у повному обсязі дотримана процедура посвідчення договору купівлі-продажу квартири, тобто предмета іпотеки. Іншими третіми особами відзив на позов не надано. За таких підстав судом відповідно визнано за можливе розглянути справу за відсутності вказаного відповідача та третіх осіб, на підставі наявних у справі доказів та за погодженням сторін. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача [PERSON] , їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з урахуванням наданого відзиву третьою особою на позов, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). За приписами ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але, за аналогією, породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що 07.08.2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір кредиту № 08-038/374 за умовами якого АКБСР «Укрсоцбанк» передав [PERSON] у тимчасове користування грошові кошти в сумі 176 750 грн. зі сплатою 16,0% річних на строк до 07.08.2017 року (а.с. 33 - 37). У якості забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, відповідно до п. 1.3 Кредитного договору кредитор укладає з позичальником, [PERSON] , [PERSON] іпотечний договір, за умовами якого останні передають кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру [ADDRESS] , заставною вартістю 555 500 грн. (а.с. 33 - 37). 07.08.2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] укладено договір іпотеки № 02-038/695 за умовами якого [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] передали в іпотеку АКБСР «Укрсоцбанк» у якості забезпечення виконання всіх зобов`язань за кредитним договором двокімнатну квартиру [ADDRESS] , заставною вартістю 555 500 грн. (а.с. 39 - 43). 15.08.2008 року між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладеного додаткову угоду № 1 про внесення змін до Договору кредиту № 08-038/374 відповідно до якої сторони дійшли згоди встановити відсоткову ставку за користування кредитом у розмірі 21,00% річних, починаючи з 07.09.2008 року. Інші умови кредитного договору залишились незмінними. 09.11.2009 року між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] , [PERSON] укладного Договір про внесення змін до іпотечного договору № 02-038/695 від 07.08.2007 року за умовами якого іпотекодавцями за Договором іпотеки стали [PERSON] , [PERSON] , які є власниками предмету іпотеки у рівних частинах (а.с. 44 - 45). 23.06.2017 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ТОВ «ФК «ЕЛ.ЕН.ГРУП» укладеного договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки, й відповідно до пп. 4.1, 4.2., 4.3 Договору іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання [PERSON] зобов`язань, передбачених Основим договором, іпотекодаржатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом повернення на предмет іпотеки. Зважаючи на невиконання позивачальником кредитного договору, іпотекодержателем була запроваджена процедура звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, 19.10.2017 року у зв`язку із невиконанням [PERSON] умов кредитного договору щодо своєчасного повернення боргу ТОВ Фінансова компанія «ЕЛ.ЕН.ГРУП» було звернуто стягнення на предмет іпотеки на підставі застереження в договорі іпотеки про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом продажу предмета іпотеки. 19.10.2017 року на підставі п. 4.5 договору іпотеки та договору про відступлення прав вимоги між ТОВ Фінансова компанія «ЕЛ.ЕН.ГРУП» та [PERSON] укладеного договір купівлі-продажу квартири, яка є предметом іпотеки (а.с. 85 - 88). Згідно ч.1, 2 ст. 368 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Зважаючи на спірні правовідносини, а також обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, суд вважає зазначити, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (ч.1 ст. 388 ЦК України). В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ч.1 ст. 572 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно ч.1,3 ст. 33 Закону «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 35 Закону 898-ІV визначено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення, в цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону ( ч.1-5 ст. 36 Закону 898-ІV). Правовими нормами ч.1-4 ст. 37 Закону 898-ІV встановлено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Згідно Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною першої статті 10 Закону № 1952-IV визначено, що державним реєстратором є, окрім інших, громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав Відповідно до частини третьої статті 10 цього Закону визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом. Згідно з частиною першої статті 11 Закону № 1952-IV державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. За змістом статті 18 Закону № 1952-IV перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Відповідно до пункту 61 цього Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статті 37 Закону № 898-IV порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. Судом вважається доведеним обґрунтування третьої особи про те, що у матеріалах реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна, серед документів на підставі яких державним реєстратором було здійснено державна реєстрація права власності на спірну квартиру за [PERSON] , наявні докази направлення іпотекодержателем відповідно до вимог ст. 35 Закону України "Про іпотеку" вимоги іпотекодавцям поштового відправлення з вимогою від 07.07.2017 року рекомендованою поштою з описом надісланих документів (а.с. 229, 230, 231, 232, 233), що спростовує доводи позивача про те, що він такої вимоги не отримував. Пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 р. № 553) встановлено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Водночас, зважаючи на те, що судом встановлено, що позивач не є одноособовим власником, а лише співвласником (1/2 частини) разом із третьою особою [PERSON] (1/2 частини) спірної квартири [ADDRESS] , й ним, як співвласником, ставиться вимога щодо всієї квартири, суд вважає, що такий позивач, зважаючи на володіння ним лише частки такої власності (1/2), перевищив повноваження щодо майнових прав на таку квартиру іншої особи - співвласника [PERSON] , яка до суду із цим позовом не зверталась, й нею така позовна вимога не ініціювалась, відтак із такої процесуальної підстави такий позов задовлений бути не може, оскільки такі вимоги прямо пливають на майнові права іншого співвласника - [PERSON] , яка до суду за захистом майнового права на спірне майно не зверталась, й вказаного позивача не уповноважувала на звернення до суду із цим позовом. Окрім того, зважаючи на спірні правовідносини, суб`єктивний склад сторін, визначений позивачем, позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 19 жовтня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мирговорською Н.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 1274, відповідно до якого ТОВ «ФК «ЕЛ.ЕН.ГРУП» продало, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] , а також скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер рішення: 37656797 від 19 жовтня 2017 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мирговорської Н.Г., не є ефективним способом захисту порушеного права, а тому у співвласників майна, якими є позивач та третя особа, належним способом захисту є саме витребування майна з володіння власника, що є підставою для державного реєстратора скасувати запис про державну реєстрацію права власності на даний об`єкт - квартиру за дійсним власником із поновленням запису про державну реєстрацію права власності на даний об`єкт за позивачем та третьою особою, такої правової позиції дотримується Верховний Суд, викладеної у постанові з аналогічних правовідносин. Невірно обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Відповідно до правової позиції, сформованої Верховним Судом у постанові від 14 лютого 2018 р. по справі № 127/8068/16-ц (провадження № 61-5164св18), аналіз положень статей 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави зробити висновок про те, що згода іпотекодавця на передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, а саме: чинності іпотеки, невиконання або неналежного виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на це майно. Право іпотекодержателя на застосування застереження, передбаченого Іпотечним договором не є абсолютним. Можливість його реалізації залежить від цілого ряду умов. На момент підписання Іпотечного договору, сторони не могли визначити істотні умови застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя з об`єктивних причин. Саме у зв`язку з цим, договором передбачено надсилання повідомлення, де, насамперед, має бути зазначено який саме позасудовий спосіб звернення стягнення обрано Іпотекодержателем, якими є строки добровільного виконання зобов`язання, за яку ціну буде звернено стягнення і т.п. Таке повідомлення й фактично є способом погодження істотних умов застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке за своїми правовими наслідками прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного суду, сформованої під час розгляду справи № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) та викладеної у постанові від 14 листопада 2018 року, однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (п.4 ч.5 ст. 12 ЦПК України), й, зважаючи на спірні правовідносини, у межах підготовчого судового засідання, суд з`ясовував питання щодо правильності обраного позивачем способу захисту порушеного права, суб`єктивного складу сторін (позивача/відповідача), проте позивач погодив правильність обраного способу захисту порушеного права та належно визначену ним особу позивача. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Так, відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Водночас, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Зважаючи на спірні правовідносини, їх суб`єктивний склад, зміст позовних вимог, визначений позивачем спосіб захисту порушеного права, такий позов не може бути задоволеним. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи сторін, третіх осіб, які наведені у позові та відзиві на позов, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову уцілому відсутні. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) покласти на позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). На підставі вищевикладеного, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року,

Outcome: dismissed