Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання за ним права власності на трикімнатну квартиру під номером 11, загальною площею 147,8 кв.м., житловою площею 69,8 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] У судовому засіданні представник позивача не з'явився, надав заяву у якій просив слухати справу за його відсутності, позов підтримав та просив його задовольнити. У судове засідання відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Центр-Будінвест» не з'явився, надав суду заяву, в якій позов визнав та просив суд розглянути справу за його відсутністю. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає позов [PERSON] обґрунтованим, доведеним та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 10 січня 2006р. між позивачем [PERSON] (далі - Позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Центр-Будінвест» (далі - Відповідач) було укладено договір про дольову участь у будівництві житла №47 (далі - Договір №47). Відповідно до умов п.1.1 Договору №47 Відповідач здійснює згідно проекту будівництво жилого будинку по [ADDRESS]. Відповідно до умов п.2.1 Договору №47 Позивач зобов'язується прийняти дольову участь в будівництві жилого будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до п.2.2 Договору №47 Відповідач зобов'язується здійснити будівництво даного будинку та після прийняття його в експлуатацію передати Позивачу трикімнатну квартиру [ADDRESS], згідно акту приймання-передачі. Відповідно до п.3.1 Договору №47 квартира [ADDRESS] розташована на шостому поверсі жилого будинку, загальною площею 146,73 кв.м., житловою 69,58 кв.м.. Відповідно до п.4.1 Договору №47 загальна вартість квартири [ADDRESS] складає 1444923,68 гривень (один мільйон чотириста сорок чотири тисячі дев'ятсот двадцять три гривні 68 копійок), що еквівалентно 286123,5 доларів США (двісті вісімдесят шість тисяч сто двадцять три долара 50 центів США). Відповідно до п.4.3.1 Договору №47 первісний платіж перераховується до 09 вересня 2006 року. Відповідно до Додатку №1 до Договору №47, який є невід'ємною його частиною, Позивач повинен сплатити вартість квартири згідно графіку платежів, а саме у строк до 08.09.2006р. оплатити суму у розмірі 57225,50 доларів США, у строк до 27.04.2007р. оплатити суму у розмірі 228898,00 доларів США. 08 вересня 2006 року Позивач сплатив суму 57225,50 доларів США. 25 квітня 2007 року Позивач перерахував на рахунок Відповідача 1155938,94 гривень, що еквівалентно на день оплати 228898,00 доларам США. Згідно Декларації про готовність об'єкта до експлуатації №SV 143140590767 від 28.02.2014р. Відповідачем був зданий до експлуатації трисекційний житловий будинок з підземним паркінгом та вбудованими офісними приміщеннями за адресою: [ADDRESS]. Замовником даного жилого будинку зазначений в Декларації Відповідач. Згідно Розпорядження Приморської районної адміністрації №139 від 12.03.2014р. трисекційному житловому будинку з підземним паркінгом та вбудованими офісними приміщеннями присвоєно поштову адресу: [ADDRESS]. 29 вересня 2014 року Відповідач передав по акту приймання-передачі Позивачу квартиру [ADDRESS], яка знаходиться на 6 поверсі, загальною площею 147,8 кв.м.. Позивач отримав технічний паспорт від 29.09.2014р. на квартиру [ADDRESS], яка розташована на шостому поверсі восьми поверхового жилого будинку, загальною площею 147,8 кв.м., житловою площею 69,8 кв.м.. Але, Позивачем було втрачено оригінали Договору №47, акту приймання-передачі квартири від 29 вересня 2014 року, які необхідні для оформлення права власності Позивача на квартиру [ADDRESS]. Позивач звернувся до Відповідача з заявою про надання дублікатів втрачених документів, але отримав відповідь про неможливість надання цих документів, у зв'язку з тим, що на даний час Відповідач знаходиться в стані припинення та Ухвалою Господарського суду Одеської області від 17 травня 2016 року по справі №916/4563/14 припинено провадження у справі про банкрутство Відповідача, документи передані до державного реєстратора Відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції для внесення повідомлення про проведення державної реєстрації припинення для зняття з обліку. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 10 квітня 2017р. відносно Відповідача вбачається, що з 05.06.2015 року він перебуває в стані припинення. За змістом ст.ст.3 ч.1 п.2, 6, 15-16 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, справедливість, добросовісність і розумність. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права, відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування тощо. Згідно з положеннями статті 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Майном як особливим об'єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки (стаття 190 ЦК України). Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами. Відтак, майнове право - це обмежене речове право під відкладальною умовою. Статтею 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» дає визначення поняття «майнові права», які можуть оцінюватися, як будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (ст.3 Закону). Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Відповідно практиці Європейського суду з прав людини, яка викладена в рішеннях від 8 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» та від 01.06.2006р. у справі «Федоренко проти України», в яких зазначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності (cf., Pressos Compania NavieraS.A. v. Belgium, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, N 332, с. 21, п. 31). До того ж, поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу N 1 (див. Broniowski v. Poland, N 31443/96, пар. 98). Відповідно до положень ст.331 ЦК України право власності виникає на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, нею, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі частини другої цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно до ч.2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. У відповідності до ст. 177 ЦК України, об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та інші папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Відповідно до положення статті 190 ЦК України встановлено, що майном, як особливим об'єктом, вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Пунктом 2 вказаної статті встановлено, що майнові права є не споживною річчю. Таким чином майнові права визнаються речовими правами. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до статті 202 ЦК України встановлено, що дво- або багатосторонній правочин є тотожнім з поняттям договір. Так, вказаний договір є двостороннім правочином, спрямованим на набуття цивільних прав та обов'язків між сторонами. Статтею 202 ЦК України зокрема встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Підписання договору про дольову участь при будівництві житла було дією спрямованою на набуття цивільних прав та обов'язків. Так, у Позивача виникло майнове право вимоги оформлення права власності на квартиру та обов'язок сплати її вартості, а у Відповідача виникло право на отримання вартості квартири та кореспондуючий обов'язок на оформлення права власності на вказану квартиру за Позивачем. Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вказаний правочин не був визнаний судом недійсним та його недійсність не встановлена законом. Статтею 325 ЦК України встановлено, що суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Пунктом 2 вказаної статті зокрема встановлено, що фізичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які не можуть їм належати. Законодавчих обмежень щодо володіння майновими правами не встановлено. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 386 ЦК України зокрема встановлено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду із вимогою про захоронення вчинення нею дій, які можуть порушити її право, або з вимогою про вчинення певних дій, для запобігання такому порушенню. Враховуючи правову позицію, викладену в Постанові Верховного Суду України від 12.11.2014р., по справі №6-129цс14, в якій суд зазначає, що новостворене нерухоме майно стає об'єктом цивільних правовідносин з моменту завершення будівництва, прийняття до експлуатації або державної реєстрації без урахування того, яким суб'єктом правовідносин здійснено такі дії та на якого суб'єкта цивільних правовідносин або сторону договору зареєстроване новостворене майно. Захист майнових прав на новостворене майно, прийняте до експлуатації та оформлене (зареєстроване) на іншу особу, у разі невизнання цією особою прав позивача на спірне майно здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, то захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства, зокрема на підставі статті 392 ЦК України. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно частини 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ст.15-16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п.3 Постанови ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2016р., встановлює, що право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3, 4 ЦПК України). Пункт 6 Постанови ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2016р. передбачає, що суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Згідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Outcome: approved