Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

20 січня 2016 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказувала на те, що 3 лютого 2014 року між нею та [PERSON] укладено договір позики, згідно якого вона передала йому грошову позику у розмірі 9 200 грн зі строком повернення до 3 серпня 2014 року. Пізніше відповідач ще декілька разів позичав гроші, але згодом частину позичених коштів повернув. Отже відповідач заборгував гроші в розмірі 9 660 грн. 15 грудня 2015 року позивач зверталась до відповідача з письмовою вимогою про повернення боргу, однак коштів він не повернув. Посилаючись на статті 11, 202, 207, 525, 526, 530, 625, 1046, 1047, 1050 ЦК України, позивач просила суд стягнути з [PERSON] на свою користь 9 660 грн заборгованості та судові витрати у розмірі 487 грн 20 коп. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримували, просили його задовольнити. Відповідач [PERSON]. у судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі. Суд, заслухавши позивача, представника позивача, відповідача та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи з такого. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За змістом ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно роз'яснень, викладених у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову та прийняття його судом без зясування і дослідження інших обставин справи. Ураховуючи, що визнання відповідачем позову вимогам закону не суперечить, права, свободи чи інтереси інших осіб не порушує, суд приймає визнання [PERSON] позову без зясування і дослідження інших обставин справи, та ухвалює рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, враховуючи вимоги ст. 88 ЦПК України, позовні вимоги, з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на відшкодування судового збору в розмірі 487 грн 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved