Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-15 00:00:00

31.10.2019 року позивач звернулась до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до відповідача, в якому просила провести розподіл спільного сумісного майна подружжя, яке складається з 29/100 часток нежитлових приміщень, розташованого за адресою: [ADDRESS] , та належать на праві приватної власності [PERSON] та придбано згідно договору купівлі-продажу № 403 від 24.01.2003 року; визнати за позивачем право власності на 3/4 частини нежитлових приміщень по [ADDRESS] (від 29/1000), що складає 22/1000 та за [PERSON] 7/1000. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.10.2019 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Гуденко О.А. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Гуденко О.А. від 04.11.2019 року вищезазначену позовну заяву залишено без руху. 18.11.2019 року до канцелярії суду від позивача надійшла заява на виконання вимог ухвали судді від 04.11.2019 року, з позовною заявою в новій редакції. Позивач остаточно просить суд здійснити поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, шляхом визнання права власності за позивачем на 2/3 частки нерухомого майна, саме 29/1000 частин нежитлових приміщень, що складаються з підвалу приміщення 133-1, 133-2, 133-3, загальною площею 91,1 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову посилається на те, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 03.06.1995 року. Від шлюбу мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . За час сумісного проживання на підставі договору купівлі-продажу було придбане нерухоме майно, а саме 29/1000 частини нежитлових приміщень, що складається у частині підвалу приміщення 133-1, 133-2, 133-3, загальною площею 91,1 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . З квітня 2014 року відповідач залишив сім`ю та припинив матеріальне забезпечення спільної дитини, яка є інвалідом дитинства. З часу придбання спільного вищезазначеного нерухомого майна, всі комунальні та експлуатаційні витрати несе позивач. Відповідач взагалі не цікавиться технічним станом приміщення, не несе жодних витрат щодо утримання спільного майна. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Гуденко О.А. від 21.11.2019 року прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі. Позивач надала суду заяву, в якій просила суд розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся судом неодноразово на офіційному сайті суду, про причини неявки суду не повідомив, відзив проти позову суду не надав. Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності сторін в порядку заочного розгляду, оскільки у відповідності до вимог ч. 1 ст. 280 ЦПК України відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання (зворотні повідомлення наявні в матеріалах справи), відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а також у справі достатньо даних про права та взаємини сторін. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 03.06.1995 року, що підтверджується копією Свідоцтва про кладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого Міським відділом реєстрації одружень 03.06.1995 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копію свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , виданого Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Миколаївського обласного управління юстиції 29.10.2003 року. Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22.03.2017 року у справі № 490/462/17 стягнуто з [PERSON] , [INFO] , уродженця с. Черкаське Порічне, Суджанського району, Курської області, на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі 3000 грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з 20 січня 2017 року і до досягнення ним повноліття, допустивши негайне виконання рішення в розмірі суми платежу за один місяць. Центральним відділом державної виконавчої служби міста Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області 10.07.2017 року відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа № 490/462/17 від 21.06.2017 року, виданого для виконання вищезазначеного заочного рішення. Згідно копії Розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, станом на жовтень 2019 року розмір такої заборгованості боржника [PERSON] складає 100\~065 грн. Відповідно до копії корінця медичного висновку № 269323/2 про дитину-інваліда віком до 18 років від 06.06.2018 року, [PERSON] страждає на захворювання аномалія розвитку ЦНС, Гіпоплазія мозолистого тіла, внутрішня гідроцефалія, симптоматична епілепсія. Згідно Договору купівлі-продажу комунального майна, посвідченого приватним нотаріусом ММНО Шиліною Г.М. 24.01.2003 року та зареєстрованого в реєстрі за № 403, [PERSON] придбав у власність комунальне майно: 29/1000 частини нежитлових приміщень, що складається у частині підвалу приміщення 133-1, 133-2, 133-3, загальною площею 91,1 кв.м., які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Вказане майно було зареєстровано ММБТІ 16.04.2003 року за реєстровим № 444614. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на вказане нерухоме майно зареєстроване на теперішній час за відповідачем. У відповідності до ч. 1 ст. 2, ч. 9 ст. 7 Сімейного кодексу України, сімейні майнові відносини між подружжям регулюються нормами Сімейного кодексу України на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи вищезазначену норму права, суд вважає встановленим, що спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю сторін, оскільки набуто в період перебування у шлюбі. Згідно зі статтею 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до статті 65 CК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Статями 69, 70 СК України закріплено право дружини та чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, а також правило про те, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Із роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вказано, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшень, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. Із змісту пунктів 23, 24 вказаної постанови вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями , що виникли в інтересах сім`ї. В п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року встановлено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частин першої, п`ятої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і інші обставини. Частиною третьою статті 70 СК України дійсно передбачено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Аліменти (лат. alimentum - харчі, продовольство) - обов`язок утримання, у визначених законом випадках, одним членом сім`ї інших, які потребують цього (у нашому випадку саме утримання батьками своїх дітей). Обов`язок по утриманню може виконуватись як в добровільному порядку, так і у примусовому - при виконанні рішення суду про стягнення аліментів. Отже, для правильного застосування частини третьої статті 70 СК України необхідним є встановлення чи є достатніми чи недостатніми аліменти, які отримуються тим з подружжя, з ким залишились проживати діти для їх фізичного і духовного розвитку. Підставами для відступу від рівності часток у відповідності до ч. 2 ст.70 обставини, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Матеріалами справи підтверджується, що неповнолітня дочка сторін проживають разом з позивачкою, а відповідач взагалі не сплачує аліменти на її утримання, отже сам факт неотримання від відповідача аліментів позивачкою, є поза розумним сумнівом недостатнім для забезпечення розвитку дітей. За такого, суд вважає, що позивачем доведено наявність підстав, передбачених законом, для відступлення від рівності часток подружжя при поділі даного нерухомого майна, а також враховуючи відсутність заперечень відповідача щодо позовних вимог. За такого вимоги позову є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідног до ст. 141 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню на користь позивачки з відповідача.

Outcome: approved