Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, мотивуючі свої вимоги тим, що вона полягає із [PERSON] з 18.08.1979 року до цього часу в зареєстрованому шлюбі. Ними спільно на підставі договору купівлі-продажу було придбано земельну ділянку, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розміром 0,0600 га по [ADDRESS], розпочато індивідуальне будівництво житлового будинку. Відповідно до оцінки вартість незавершеного будівництвом житлового будинку та земельна ділянка 0,0600 га, розташований за адресою: [ADDRESS], становить 287 657 грн. Придбання земельної ділянки та будівництво житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] було виконано за спільні грошеві кошті, які були зароблені у результаті спільного сімейного життя та ведення господарства. 08 березня 2012 року державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби Сімферопольського міського управління юстиції Трофіменко А.П. складений акт опису та арешту майна при примусовому виконані виконавчого листу № 4933/10 виданого Індустріальним райміським судом міста Дніпропетровська, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Приватбанк» 23127,91 грн, та приєднаних до виконавчого провадження № 35537054 виконавчі провадження про стягнення сум з [PERSON] на загайну суму 1228166,49 грн. (один мільйон двісті двадцять вісім сто шістдесят шість грн. 49 копійок) в наслідок чого було описано майно: будівля - незавершений будівництвом житловий будинок та земельна ділянка 0,0600 га, розташований за адресою: [ADDRESS]. Позивачка зазначає, що такі дії відповідача порушують її права, як співвласника зазначеного нерухомого майна, тому просить поновити процесуальний строк на звернення до суду із цим позовом, визнати за нею право власності на рівну частину будівлі - незавершений будівництвом житловий будинок та земельної ділянки 0,0600 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] та виключити їх із акту опису та арешту державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Сімферопольського міського управління юстиції Трофіменко А.П. від 08.03.2012 року, відшкодувати за рахунок відповідачів понесені нею судові витрати. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав в повному об'ємі, з підстав викладених в позовній заяві. Представник Центрального відділу Державної виконавчої служби Сімферопольського МУЮ в АР Крим в судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність, з приводу чого надав письмові заперечення, які додані до матеріалів справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не явився, про дату та місце слухання справи повідомлений належним чином, надав на адресу суду клопотання про відкладення слухання справи, у зв'язку із тим, що на день її розгляду він буде перебувати у відрядженні з приводу чого не зможе прийняти участь у судовому засіданні. Представник ТОВ «Укрспецторггрупп» в судове засідання не явився, про дату та місце слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що не явилися. Вислухав сторони, що явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Сторони мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина 1 статті 15 ЦК). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 57 ЦПК України, передбачено, що доказами по справі є будь які фактичні данні, на підставу яких суд встановлює наявність, або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інші обставини які мають значення для вирішення справи, ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказах, речових доказах, зокрема звуко- та відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Окрім того, Пленум Верховного Суду України в пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» розтлумачив, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги чи заперечення, визнаються одні та відхиляються інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вказане положення також закріплено і ст. 60 ч. 4 ЦПК України. У відповідності до п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Стаття 213 ЦПК України вимагає від суду повно та всебічно з'ясувати обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідити всі докази в їх сукупності. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 18 серпня 1979 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується відповідним свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER], актовий запис № 1190 (ас.11). В період шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу від 08 червня 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Сімферопольської державної нотаріальної контори та внесеного до реєстру за номером - 3-Н-2097, на ім'я [PERSON] було придбано земельну ділянку [ADDRESS] на якій розташований цілий, незавершений будівництвом будинок, з виконаними будівельними роботами на 31% (а.с. 12-13). Право власності [PERSON] було зареєстроване у відповідності до норм діючого законодавства, на підтвердження чого суду було надано відповідний Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0600га,, що розташована по [ADDRESS] (а.с.14). Позивачка стверджує, чого не було спростовано в ході судового розгляду справи, що з часу придбання вказаної вище земельної ділянки вона, разом із чоловіком, за спільні кошти продовжили будівництво домоволодіння розташованого на ній. Відповідно до ст. ст. 22, 28 КпШС України (які були чинними на час придбання незавершеного будівництвом будинку та земельної ділянки на якій він розташований), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Згідно ст. 60 СК України, який діє з 2004 року, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] є зазначена вище майно. Відповідно до пункту 24 постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року №11 до складу майна, що підлягає розділу, включається сумісне майно подружжя, що є у них в наявності на момент розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При розділі майна враховуються борги подружжя і правовідносини за зобов'язаннями, які виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК). Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про визнання за ним права власності на ? частку будівлі - незавершений будівництвом житловий будинок та земельної ділянки 0,0600 га, розташованих за адресою: [ADDRESS]. Щодо решти вимог позивача, то на думку суду вони задоволенню не підлягають виходячи з наступного. На примусовому виконанні Центрального відділу Державної виконавчої служби Сімферопольського МУЮ в АР Крим знаходиться зведене виконавче провадження (ЄДРВП № 35537054) щодо стягнення з [PERSON] заборгованості на загальну суму 1430166,30 грн. 28.03.2012р. державним виконавцем винесено постанову про накладання арешту на все нерухоме майно боржника та заборону його відчуження, того ж дня було складено акт опису та арешту майна боржника, а саме: земельної ділянки по [ADDRESS] загальною площею 0,0600га., та об'єкту незавершеного будівництва за цією адресою. Представник відповідача Центрального відділу Державної виконавчої служби Сімферопольського МУЮ в АР Крим зауважує на тому, що з серпня 20112 року, з приводу проведення виконавчих дій між [PERSON] та виконавчою службою існувало декілька судових тяжб, тому позивачка не могла не знати про наявність арешту спірного майна, між тим, не надав на адресу суду заяви про застосування строків позовної давності, тому суд не вбачає підстав для розгляду питання щодо застосування в цьому випадку строків позовної давності, як й вирішувати питання про його поновлення. На час накладення арешту на спірне майно державному виконавцю не було надано правовстановлюючого документу, який би посвідчував право власності позивача на нього, тому суд вважає, що він на час складання акту арешту та опису майна діяв в межах наданих йому повноважень. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 6 від 27.08.1976 р. "Про судову практику в справах про вилучення майна з опису" за правилами, установленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Згідно ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на майно і про звільнення майна з під арешту. Враховуючі, що право власності на нерухоме майно підлягає обов'язковій Державній реєстрації вимоги про виключення майна з акту опису та арешту майна, на думку суду, є передчасними. Крім того, позивачем заявлені вимоги про виключення майна з акту опису та арешту складеного 08.03.2012 року державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби Сімферопольського міського управління юстиції Трофіменко А.П., в той час коли акт опису та арешту майна, яке є предметом спору по даній справі, було складеного 28 березня 2012 року. Отже, в обґрунтування своїх позовних вимог про виключення майна з акту опису та арешту від 08.03.2012 року позивач не надав суду належні та допустимі докази, не довів суду їх переконливість, а також не довів обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановлені обставини та вимоги закону, суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині. Тому, відповідно до ст.ст.57-60 ЦПК України суд дійшов висновку, що позивачем не було надано доказів того, що права позивача порушені і підлягають захисту судом у спосіб вказаний в позовній заяві, у зв'язку із чим у задоволенні позовних вимог відмовляється. На підставі ст.ст. ст. ст.. 22, 28 КпШС України, ст. ст. 60-71 СК України, ст.. 60 ЗУ «Про виконавче провадження»,

Outcome: partial