Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], треті особи: Головне управління юстиції в м. Києві, Комунальне підприємство "Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду" Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просила суд визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] на користь [PERSON] посвідчений державним нотаріусом Дев'ятою Київської державної нотаріальної контори 04. 05. 2005 року, зареєстрований в реєстрі за № 6-415. Позивач при зверненні до суду мотивувала свої вимоги наступним. У 2000 році позивач познайомилась з [PERSON], яка через деякий час запропонувала позивачу переїхати до неї за адресою: [ADDRESS], у зв'язку з тим, що [PERSON] була похилого віку. Позивач погодилася на пропозицію [PERSON] та переїхала проживати до квартири останньої. Позивач зазначає, що вона постійно піклувалася про стан здоров'я та побут [PERSON], проявляла увагу, турботу і співчуття, купувала для [PERSON] побутову техніку та інші дрібні побутові речі. Зазначає, що вони проживали однією сім'єю, вели спільне господарство, мали спільні інтереси та спільний бюджет. У зв'язку з гарними відносинами, що склалися між позивачем та [PERSON], остання обіцяла через деякий час скласти заповіт на ім'я позивача. Позивач зазначає, що в [INFO] вона вимушена була виїхати з України до Росії за сімейними обставинами. Коли позивач повернулась в Україну, то від сусідів дізналась, що [PERSON] [INFO] році померла. Позивач зверталась до Дев'ятої Київської державної нотаріальної для з'ясування обставин щодо наявності у померлої спадкоємців та з метою отримання спадщини за законом, а за наявності заповіту - за заповітом, однак нотаріус Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори усно відмовив позивачу у наданні вищевказаної інформації та оформленні спадщини щодо майна померлої [PERSON] Позивач зазначає, що в період розгляду цивільної справи, яка перебувала в провадженні Солом'янського районного суду м. Києва про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання особи спадкоємицею четвертої черги за законом, визнання недійсним заповіту та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування, від Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори надійшли копії спадкової справи померлої [PERSON] в якій знаходився заповіт складений 04. 05. 2005 року на гр. [PERSON] Позивач зазначає, що в період складання вищезазначеного заповіту [PERSON] знаходилася за межами міста Києва. При цьому, померлій на час складання заповіту було 81 рік, вона погано бачила та важко ходила, тому не могла самостійно пересуватися по місту Києву, в зв'язку з чим не могла самостійно приїхати до Дев'ятої нотаріальної контори м. Києва та заповісти своє майно гр. [PERSON], який вважається по даним Солом'янського РУ, бродягою. На думку позивача, в померлої [PERSON] було відсутнє волевиявлення заповідати гр. [PERSON], своє майно, а саме квартиру [ADDRESS], а тому позивач вважає, що підпис [PERSON] у складеному заповіті був підробленим. В процесі розгляду справи позивач, посилаючись на те, що в разі визнання заповіту недійсним, вона, як особа, яка проживала однією сім'єю зі спадкодавцем, має право на спадкування за законом на майно померлої, збільшила позовні вимоги та просила суд: - поновити строк на звернення до суду; - встановити факт спільного проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім'єю; - визнати [PERSON] спадкоємицею четвертою черги за законом, щодо майна померлої [PERSON]; - визнати за [PERSON] право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] в судовому засіданні позовну заяву з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог підтримала в повному обсязі, просила суд про задоволення позову та не заперечувала проти ухвалення по справі заочного рішення. [PERSON] в судове засідання не з'явився, свого представника до суду не направив, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомив, жодних заяв чи клопотань до суду не подавав. Головне управління юстиції в м. Києві в судове засідання свого представника не направили, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. В процесу розгляду справи від ГУЮ в м. Києві до суду надійшли пояснення на позовну заяву, відповідно до яких ГУЮ в м. Києві вважає позовну заяву необґрунтованою, та такою що не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 04. 05. 2005 року державним нотаріусом Дев'ятої київської державної нотаріальної контори Шафаренко Ж. Ю., посвідчено заповіт за реєстровим № 6-415. Відповідно до умов даного заповіту, [PERSON], все своє майно заповіла [PERSON] Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Так, при посвідчені даного заповіту, державним нотаріусом було дотримано всіх вимог чинного на момент посвідчення заповіту законодавства про нотаріат, а саме: в процесі розмови перевірено дієздатність заповідача, з'ясовано волевиявлення та складено заповіт з його слів, з роз'ясненням ст. ст. 1254, 1241, 1244 ЦК України. [PERSON] було особисто прочитано заповіт та власноручно підписано. Крім того, під час проведення бесіди із заповідачем, державний нотаріус переконався у впевненості заповідачки щодо вчинення цієї дії, що свідчило про її вільне волевиявлення щодо складення заповіту на користь [PERSON] Таким чином, при посвідчені вищезазначеного заповіту, державним нотаріусом Дев'ятою Київської державної нотаріальної контори [PERSON] дотримано всіх вимог чинного законодавства. В зв'язку із зазначеним ГУЮ в м. Києві вважає заповіт, посвідчений 04 травня 2005 року державним нотаріусом Дев'ятої київської державної нотаріальної контори Шафаренко Ж. Ю. складений від імені [PERSON] на користь [PERSON], таким, що відповідає вимогам чинного законодавства, вчинений відповідно до внутрішнього волевиявлення заповідачки, при повному усвідомленні ним своїх дій, а позовну заяву необґрунтованою, та такою, що задоволенню не підлягає. Також, в запереченнях проти позову, ГУЮ в м. Києві просили суд розгляд справи провести у відсутність представника третьої особи. Комунальне підприємство "Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду" Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання свого представника не направили, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки в судове засідання представника третьої особи суду не повідомили, пояснень щодо позовної заяви суду не надавали. Суд, відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів у відсутність відповідача, оскільки неявка відповідача не перешкоджає постановленню заочного рішення, проти чого не заперечував позивач. Заслухавши пояснення позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 04. 05. 2005 року державним нотаріусом Дев'ятої київської державної нотаріальної контори Шафаренко Ж. Ю., посвідчено заповіт за реєстровим № 6-415 (а.с. 6). Відповідно до вказаного заповіту, [PERSON], все своє майно заповіла [PERSON] [INFO] року [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 5). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS], яка належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації Залізничної районної адміністрації 23. 09. 1993 року, що підтверджується листом Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна № 37311 (И-2012) від 11. 10. 2012 року (а.с. 24). Вбачається, що після смерті [PERSON] до Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори 05. 02. 2007 року звернувся відповідач [PERSON] із заявою про прийняття спадщини щодо майна померлої [PERSON] Однак, незважаючи на заяви про прийняття спадщини [PERSON], до 2012 року свідоцтво про право на спадщину так і не було отримано, оскільки дублікат свідоцтва про право власності, який було отримано 02. 11. 2012 року представником [PERSON] - [PERSON], на квартиру [ADDRESS], не був зареєстрований в органі, який здійснює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, тому державний нотаріус Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори Бочкова Н. Г. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно померлої [INFO] року гр. [PERSON], що підтверджується наявною в матеріалах справи копією спадкової справи №126 від 05. 02. 2007 року (а.с. 48-56). Позивач вважає, що в померлої [PERSON] було відсутнє волевиявлення заповідати гр. [PERSON], своє майно, а саме квартиру [ADDRESS], в зв'язку з чим вважає, що підпис [PERSON] у складеному заповіті був підробленим, оскільки на час складання заповіту, [PERSON] знаходилася за межами міста Києва та в зв'язку з тим, що померлій на час складання заповіту було 81 рік, вона погано бачила та важко ходила, вона не могла самостійно пересуватися по місту Києву, а тому не могла самостійно приїхати до Дев'ятої нотаріальної контори м. Києва та заповісти своє майно гр. [PERSON], який вважається по даним Солом'янського РУ, бродягою. Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Згідно ч. ч. 1, 2, 3, 4, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06. 11. 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Відповідно до п. 20 цієї ж Постанови правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Згідно п. 26 Постанови, особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Ухвалою суду від 12. 12. 2013 року, за клопотанням позивача, по справі було призначено посмертну судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої було доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз. На вирішення експертів було поставлено наступне запитання: «Чи виконано підпис від імені [PERSON] в заповіті від 04. 05. 2005 року, самою [PERSON] або іншою особою?». Відповідно до висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи №14579/14580/13-32 від 24. 01. 2014 року наданого Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз вбачається, що: «Підпис від імені [PERSON] у графі «Підпис» у другому примірнику заповіту, який складений від імені [PERSON], та посвідчений 04 травня 2005 року державним нотаріусом Дев'ятої Київської держаної нотаріальної контори, виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки чи застосування технічних засобів. Підпис від імені [PERSON] у графі «Підпис» у другому примірнику заповіту, який складений від імені [PERSON], та посвідчений 04 травня 2005 року державним нотаріусом Дев'ятої Київської держаної нотаріальної контори, виконано не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням її підпису.» (а.с.64-68). З урахуванням зазначеного вище, зважаючи на висновок експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи №14579/14580/13-32 від 24. 01. 2014 року наданий Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині визнання заповіту недійсним є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Щодо вимоги позивача про встановлення факту спільного проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім'єю, слід зазначити наступне. Згідно ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Позивач в судовому засіданні суду пояснила, що в 1999 році її дочка, [PERSON] вийшла заміж за [PERSON] та переїхала проживати в м. Київ с. Жуляни, до чоловіка, позивач залишилась жити сама, з чоловіком вони розлучились ще в дев'яностих роках періодично позивач приїжджала в м. Київ провідати дочку, подивитись Київ, сходити в театр, на виставки, оскільки позивач все життя працювала вчителем, а тому прагнула пізнати нове. В 2000 році весною позивач приїхала в Київ, щоб відвідати виставку квітів на Співочому полі, під час якої вона познайомилась з двома жінками, вже похилого віку, але дуже завзятими, незважаючи на свій вік, вони активно оглядали виставку, коментуючи оглянуте, під час перепочинку вони познайомились. Одна з жінок назвалась [PERSON], друга [PERSON], вони мешкали в одному будинку. Після огляду, [PERSON] запросила позивача до себе погостювати, позивач погодилась, після чого вони приїхали до квартири [PERSON], яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Під час чаювання, яке затягнулося до пізнього вечора, позивач та [PERSON] знайшли багато спільного, як по життю, так і по роботі, оскільки обидві були вчителями. Позивач зазначала, що їй було цікаво послухати різні цікаві історії, які розповідача [PERSON], які траплялися з [PERSON] під час вчителювання в чоловічій школі в Волинській області, в середній школі робітничої молоді №87, всього вона пропрацювала 30 років вчителем. (а. с. 223) Також, [PERSON], дуже шанобливо відкликалась про своїх батьків - мати [PERSON] та батька - [PERSON]. також розповідала про свої негаразди, які зашкодили їй знайти своє кохання, тому приходиться доживати віку самій, навіть родичів нікого не залишилось. В той вечір позивач залишилась ночувати у [PERSON], оскільки вищезазначені спогади схвилювали [PERSON], в зв'язку з чим у неї погіршилось самопочуття. На слідуючий день, [PERSON] та [PERSON] обмінялись номерами домашніх телефонів, після чого між [PERSON] та [PERSON] почалось тісне дружнє спілкування. Через декілька тижнів позивач запропонувала [PERSON] переїхати до позивача, в м. Лубни, на літній період. [PERSON] з радістю погодилась, квартиру залишила на [PERSON], після чого [PERSON] та [PERSON] мешкали у гр. [PERSON] в приватному будинку. Восени [PERSON] запропонувала позивачу жити в неї, позивач з радістю погодилась на пропозицію [PERSON], оскільки в двох проживати краще ніж проживати однією. В подальшому, позивач та [PERSON] кожен рік на весну - літо виїжджали в м. Лубни, а восени та взимку повертались до м. Києва. Так, позивач та [PERSON] проживали разом з 2000 року по 2006 рік, вели спільний побут та мали спільний бюджет. В 2005 році здоров'я позивача погіршилось і вона перенесла операцію, оскільки мала грижу хребта. В [INFO] у позивача почались проблеми з жовчним міхуром, які привели до того, що в подальшому його видалили, після операції почались ускладнення, в зв'язку з чим брат позивача, [PERSON], який мешкає в Росії, запропонував позивачу переїхати тимчасово в Москву, оскільки останній мав багато знайомих медиків та мав змогу допомогти вилікуватись позивачу. Позивач погодилась на пропозицію брата і переїхала тимчасово до Росії, однак не переставала спілкуватись телефоном з [PERSON], яка весь час жалкувала про те, що [PERSON], за станом здоров'я була вимушена тимчасово покинути межі країни. Через деякий час, [PERSON] перестала відповідати на телефонні дзвінки. Після того, як позивач повернулась в Україну, вона дізналась що [PERSON] померла ще в [INFO], а подруга [PERSON] - [PERSON] померла в [INFO] (а.с.110). Позивач розповіла про смерть [PERSON] зятю, який порадив позивачу звернутись до юристів, а ті в свою чергу до суду з позовом про визнання факту спільного проживання з [PERSON] Під час письмового звернення до Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори позивач дізналась, що у 2007 році була заведена спадкова справа №126 за заявою гр. [PERSON], оскільки в 2005 році державним нотаріусом Дев'ятої нотаріальної контори Шафаренко Ж. Ю. було посвідчено заповіт на гр. [PERSON] за реєстром №6-415. Вказані пояснення позивача знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, з огляду на наступне. Встановлено, що [PERSON], [INFO], уродженка с. Вишеньки Бориспільського району Київської області, мешкала разом з батьками в квартирі [ADDRESS]. Після смерті батьків, [PERSON] проживала за вказаною адресою одна (а.с.36). Підтвердженням того, що позивач купувала [PERSON] побутову техніку за час спільного проживання однією сім'єю, є гарантійний сертифікат на телевізор від 06. 01. 2002 року та гарантійний талон на мікрохвильову піч від 09. 10. 2004 року, ксерокопії яких знаходяться в матеріалах справи (а. с. 205-209). Як пояснила в судовому засіданні допитана в якості свідка [PERSON], вона познайомилась з [PERSON] в 2001 році в с. Жуляни, куди позивач приїжджала гостювати до дочки, відносини з позивачем були нормальні, факт спільного проживання позивача з [PERSON] підтверджує. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила суду, що з 2000 року працює продавцем в магазині в с. Жуляни, де вона познайомилась з позивачем, яка приїжджала до дочки в с. Жуляни, факт спільного проживання позивача з [PERSON] підтверджує. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що в 1999 році він одружився з [PERSON], жили в с. Жуляни. В 2000 році його теща - [PERSON] в м. Києві, познайомилась з жінкою на ім'я [PERSON], яка запросила позивача в м. Лубни на все літо, після чого вони почали проживати разом, влітку проживали в м. Лубнах, а потім в Києві, так було до 2006 року, поки теща серйозно не захворіла. Свідок пояснив, що до 2000 року він з дружиною на день народження тещі їздили в м. Лубни, а потім, оскільки зимою вона була в м. Києві в [PERSON], то на день народження приїжджала до них разом з [PERSON], на слідуючий день разом із знайомими накривали стіл у [PERSON] і там святкували. Також пояснив, що він привозив тещу та її знайомих жінок з с. Жуляни, а потім ввечері забирав. Також зазначав, що тещу та [PERSON] він завозив весною в м. Лубни, а восени назад в м. Київ, в тещі після операції були ускладнення, брат запропонував її приїхати до нього в Росію, на що вона погодилась і деякий час проживала у брата. Оцінюючи покази свідків, суд вважає їх достовірними і такими, що не викликають сумніву в їх правдивості, оскільки свідки не заінтересовані в справі і підстав для обмови сторін у них немає, їх покази не суперечать іншим матеріалам справи, тому і підстав для сумніву у правдивості пояснень позивача у суду немає. Отже, в судовому засіданні, свідки підтвердили, що дійсно [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю з 2000 року. Крім того, факт проживання [PERSON] з [PERSON] також підтверджується фотокартками із зображенням позивача з [PERSON], в місті Лубни, які наявні в матеріалах справи (а. с. 201-202). Згідно довідки Лубенської центральної міської лікарні від 12. 03. 2014 року, гр. [PERSON] зверталась за амбулаторною медичною допомогою 17. 12. 2004 року до лікаря окуліста та лікаря-невролога (а. с. 194). В ході судового засідання встановлено, що інформація про [PERSON], яка була надана суду на запити відповідними організаціями, достеменно відома була позивачу на час її звернення до суду з позовом, при цьому, надана позивачем інформація є такою, що відповідає дійсності. Відповідно до приписів вимог ст. ст. 27-30 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, вказані принципи щодо обов'язковості доведення тих чи інших обставин є обов'язковими при з'ясуванні обставин справи по суті. З урахуванням зазначеного вище, зважаючи на покази свідків, суд вважає вимоги позивача в частині встановлення факту спільного проживання з [PERSON] однією сім'єю доведеними, в зв'язку з чим приходить до висновку про задоволення позову в цій частині. Щодо вимоги позивача про визнання її спадкоємицею четвертої черги за законом, щодо майна померлої [PERSON] та визнання за нею право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], слід зазначити наступне. Як вже було встановлено вище, позивач протягом п'яти років проживала разом зі спадкодавицею, [PERSON] у її квартирі за адресою: [ADDRESS], доглядала за нею, матеріально допомагала та утримувала її, допомагала сплачувати комунальні послуги, тощо. Факт постійного проживання позивача з [PERSON] також був підтверджений у судовому засіданні показами вищезазначених свідків. Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 2 статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, із якого вона оголошується померлою. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 30. 05. 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. З урахуванням наведеного, а також зважаючи на те, що суд дійшов до висновку про задоволення позову в частині встановлення факту проживання однією сім'єю понад п'ять років, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову в частині визнати позивача спадкоємицею за законом четвертої черги щодо майна померлої [PERSON] Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі вищевикладеного, зважаючи на те, що суд прийшов до висновку, про задоволення позову в частині встановлення факту проживання позивача [PERSON] разом з [PERSON] однією сім'єю понад п'ять років та в частині визнання заповіту, складеного [PERSON] на користь [PERSON], суд вважає, що є всі правові підстави для визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за законом на квартиру [ADDRESS]. Також суд вважає за можливе поновити позивачу строк позовної давності для звернення до суду, у зв'язку з тим, що вона перебувала за кордоном, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а також показами допитаних в судовому засіданні свідків. Відповідно до п. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З урахуванням задоволення позову, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача витрати по оплаті судового збору в сумі 229 грн. 40 коп. та стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 3 424 грн. 60 коп.

Outcome: approved