Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з матір'ю. Ухвалою суду від 02 листопада 2017 року за заявою позивача її позовні вимоги щодо визначення місця проживання дитини з матір'ю залишено без розгляду. В обґрунтування позовних вимог про розірвання шлюбу позивач посилається на те, що 16 травня 2014 року між сторонами було укладено шлюб, про що було видано свідоцтво про шлюб відомством реєстрації актів цивільного стану м. Фрайзінг, Німеччина, реєстраційний номер Витягу з реєстру актів цивільного стану №Е79/2014. Під час шлюбу у них народилася дитина - [PERSON], [INFO], свідоцтво про народження дитини [NUMBER] видане відомством реєстрації актів цивільного стану м. Фрайзінг, Німеччина. Після народження дитини відносини в родині змінилися, відповідач кардинально змінив своє ставлення до позивача, дитини та до сім'ї в цілому, звинувачував позивача у тому, що вона не приносить жодної користі для сім'ї, влаштовував привселюдні сцени ревнощів без жодних на те підстав. Згодом відповідач за власної ініціативою зібрав свої речі, змінив місце проживання та надіслав на адресу позивача офіційне попередження про початок окремого проживання, тобто розпочав процес розірвання шлюбу за німецьким законодавством. 13 липня 2015 року дитина набула громадянства України та на теперішній час мешкає з позивачем в Україні. Позивач у судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Відповідач у судове засідання не з'явився, з рішення, ухваленого на закритому засіданні місцевого загального суду в м. Фрайзінг 26.09.2017р. вбачається, що відповідач проти розірвання шлюбу заперечує. Треті особи Служба у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області, Орган опіки та піклування Лозівської міської ради Харківської області у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені, причину неявки суду не повідомили. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлені такі факти та відповідні правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що 16 травня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що відомством реєстрації актів цивільного стану м. Фрайзінг Німеччина було видано свідоцтво, витяг з реєстру про шлюб [NUMBER] (а.с. 13,14). Відповідно до ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право», шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Після реєстрації шлюбу сторони мешкали у Німеччині. Під час шлюбу у сторін народилася дитина - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER], виданим відомством реєстрації актів цивільного стану м. Фрайзінг, Німеччина (а.с. 15,16). У зв'язку з неможливістю проживання з відповідачем, позивач виїхала з Німеччини до своїх батьків до м. Лозова Харківської області. Повертатися до Німеччини наміру у позивача немає. Вона, як громадянка України, зареєстрована за адресою: [ADDRESS], де має намір проживати в подальшому (а.с. 7-9, 11, 18). Відповідно до довідки №536-196 від 13 липня 2015 року, виданою Генеральним Консульством України в Мюнхені, Німеччина, [PERSON] зареєстрована громадянкою України (а.с. 17). Спір про розподіл спільного майна у сторін відсутній. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 56 Закону України «Про міжнародне приватне право», форма та порядок укладення шлюбу в Україні між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства визначається правом України. Статтею 63 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачено, що припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє в даний час щодо правових наслідків шлюбу. Згідно п. 1 ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право», особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право», правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а при його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання (за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання в цій державі). При відсутності спільного місця проживання - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв'язок іншим чином. Таким чином, якщо подружжя є громадянами різних держав, спільно проживали на території України, і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу проводиться за законодавством України. Згідно рекомендації Пленуму Верховного Суду України, викладених у своїй постанові "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11, Верховний Суд України зазначає, що в разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем, один з яких проживає на Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими статтею 110 Цивільного процесуального кодексу України. З'ясувавши фактичні відносини подружжя, дійсні причини і мотиви позову про розірвання шлюбу, а саме: неможливість подальшого сумісного життя, відсутність відчуття любові і взаєморозуміння між сторонами, фактичне припинення сімейно-шлюбних відносин, а також відсутність бажання жодного з подружжя примиритися, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу між ними неможливо. Доказів зворотного суду надано не було. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Беручи до уваги вищевикладене,

Outcome: approved