Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. Позов мотивує тим, що [INFO] помер її батько [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на належне йому майно, в тому числі і цілий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS]. Вона та відповідачка [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом на майно померлого [PERSON]. Вона спадщину після смерті батька прийняла і на частину спадкового майна отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. Однак отримати свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок по [ADDRESS] вона позбавлена можливості, оскільки відсутні документи, що посвідчують право власності [PERSON] на вказане майно. Оскільки вирішення даного питання можливе тільки в судовому порядку, вона звернулася до суду з даним позовом і просить визнати за нею, як за спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO], право приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . Позивачка [PERSON]. в судове засідання не з"явилася , надала до суду письмову заяву в якій позовні вимоги підтримала повністю, просить слухати справу у її відсутність. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з"явилася, надала до суду письмову заяву в якій позовні вимоги визнала, просить слухати справу у її відсутність. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення . Судом встановлено , що [INFO] помер [PERSON] що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] виданим 18 вересня 2000 року виконкомом Бирлівської сільської ради Бершадського району Вінницької області. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, в тому числі і житловий будинок розташований по [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] є дочкою померлого [PERSON] та спадкоємцем першої черги за законом на майно померлого батька, що підтверджується її свідоцтвом про народження, свідоцтвом про шлюб. Спадщину після смерті батька прийняла і на частину спадкового майна отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. Крім позивачки спадкоємцем першої черги майна [PERSON] є його дружина [PERSON], яка також спадщину прийняла. Постановою державного нотаріуса Бершадської державної нотаріальної контори від 04.03.2016 року, позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, що розташований по [ADDRESS], після смерті [PERSON], що помер [INFO], оскільки нею не надано правовстановлюючого документа на вказане спадкове майно. Матеріалами справи встановлено, що на підставі рішення виконкому Бирлівської сільської Ради народних депутатів від 15.11.1994 року [PERSON] було виділено земельну ділянку під забудову площею 0,20 га в с. Бирлівка вул. Комсомольській Бершадського району Вінницької області, як забудовнику. Забудова вказаної земельної ділянки дозволена рішенням Бершадської районної Ради від 09.03.1995 року № 57. Також факт, що житловий будинок належав покійному [PERSON] підтверджується довідкою комунального підприємства Бершадське районне бюро технічної інвентаризації та довідками Бирлівської сільської ради Бершадського району Вінницької області № 289 від 04.03.2016 року та № 288 від 04.03.2016 року. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Ураховуючи рік побудови спірної нерухомості 1979 -1987р.р., державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалась підзаконними нормативними актами, які діяли на той час, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року (далі Інструкція). Так, згідно положень якої п.1. п.2 реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Об'єктами реєстрації є будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером по вулиці, провулку, площі. Під будинком, як об'єктом правової реєстрації, розуміється один будинок з приналежними до нього службовими будівлями та спорудами (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці, під самостійним порядковим номером по вулиці, провулку, площі. Згідно п.4. Інструкції, реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селиш міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих. У п.21. Інструкції зазначено, що бюро технічної інвентаризації на підставі правовстановлюючих документів, перелічених в додатку N 1 Інструкції вносить відомості про право власності на будинок (домоволодіння) до реєстрової книги даного населеного пункту і проставляє на документі власника реєстраційний напис за встановленою формою (додаток N 4). Таким документом є : Нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію. Отже, суд вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами правомірне набуття спадкодавцем нерухомого майна, яке увійшло до складу спадщини. Судом встановлено, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилась до 01.01.2004 року, а відтак до застосування підлягають норми ЦК УРСР (1963 року). В силу ст. ст. 524, 529 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. При спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти ( у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до приписів ст. ст. 548, 549, 553 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємиць її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він: фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Спадкоємець за законом і за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної дії, що свідчить про прийняття спадщини. У п.23 постанови ПВС України від 30.05.2008 року за №7, зазначено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За таких обставин та у контексті приведених правових норм регулювання предмета спору, суд вважає, що позивачем доведено обставини викладені нею у позовній заяві, а отже суд дійшов висновку, що за позивачем слід визнати право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок з господарськими будівлями, який увійшов до складу спадкового майна після смерті [PERSON] та яке прийняла позивач. Крім того, відповідач позов визнала, не заперечує проти його задоволення. Згідно ст. 174 ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності на те законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб, суд приймає визнання відповідачем позову та виносить рішення про його задоволення. На підставі вище викладеного, ст. ст. 524, 529, 548, 549, 553 ЦК УРСР, враховуючи рекомендації викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за №7 «Про судову практику у правах про спадкування»,

Outcome: approved