Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

12.04.2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з цим позовом та уточнивши свої позовні вимоги просить постановити судове рішення, яким: - визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, серії [NUMBER] , зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за 23.04.2012 року за № 512140001001778, виданого на ім`я [PERSON] ; - скасувати реєстрацію державного акту серії [NUMBER] у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 512140001001778 від 23.04.2012 року; - скасувати реєстрацію державного акту серії [NUMBER] у Державному земельному кадастрі стосовно земельної ділянки площею 0,0719 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , виданий 23 квітня 2012 року [PERSON] ; - стягнути судові витрати. Свої вимоги мотивує тим, що він є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , тобто його будинок розташований на суміжній з відповідачем [PERSON] земельній ділянці. Коли у позивача виникла потреба в оформленні права власності на свою земельну ділянку, він звернувся до відповідних органів, звідки йому стало відомо, що власник сусідньої земельної ділянки, відповідач по справі, вже виготовила в 2010 році земельний акт на землю і межі її земельної ділянки визначені у державному акті так, що межа між їх ділянками проходить по задній стіні будинку позивача, в той час як за його будинком завжди було біля 1 метру відстані до сусідньої ділянці. Позивачу було надано копію акту про встановлення в натурі меж земельної ділянки, який був оформлений для приватизації сусідньої земельної ділянки. В цьому акті зазначено, що [PERSON] був присутній при складанні акту, це у той час коли людини з такими ініціалами взагалі не було в його будинку. Підпис напроти цього прізвища також не позивача, більш того позивач стверджує, що у його присутності та присутності членів його родини такий акт не складався. Тому, у зв`язку з суттєвими порушеннями при розробці державного акту, позивач просить визнати його недійсним. 28.08.2018 року відповідач [PERSON] надала відзив на позовну заяву (а.с.61-63), в якому посилається на те, що оскаржуваний позивачем державний акт був виданий їй Болградською міською радою Одеської області 23.04.2012 року. Технічну документацію виготовляла організація Болградського Бюро технічної інвентаризації, яка в технічній документації відповідача не вказала про наявність відмостки біля будинку позивача. Тому причиною неправильного визначення площі приватизованої присадибної земельної ділянки стало розходження в даних відносно межі і розмірів їх земельних ділянок. Відповідач зазначає, що можливий інший порядок внесення змін в державний акт відносно зміни розміру площі земельної ділянки, яка вказана в державному акті. Вона неодноразово пропонувала позивачу врегулювати спір, без звернення до суду, а саме передати йому земельну ділянку під його відмосткою біля стіни його будинку, яка виходить в її двір і внести про це зміни в її державний акт. Також відповідач звертає увагу на той факт, що не виключена можливість зведення будинку позивача на червоній лінії, яка розмежовує їх земельні ділянки. Вона протягом 20 років користується цієї земельною ділянкою згідно розмірів вказаних в технічної документації і до цього часу ніхто не ставив ніяких вимог відносно неправильності межі, тому вона просить відмовити в задоволені позову. 18.09.2018 року позивач [PERSON] надав відповідь на відзив, в який зазначив, що саме він пропонував відповідачу [PERSON] визнати недійсним державний акт на земельну ділянку, але вона не звернулася до суду з відповідною вимогою, тому він був вимушений звернутися до суду. 23.10.2018 року відповідач [PERSON] надала заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначає, що в технічній документації на домоволодіння, розташоване за адресою [ADDRESS] є значні розходження та розбіжності площі та розміру земельної ділянки, якою користується позивач, що підтверджується актом від 01.09.1954 - площа 600 кв .м. , договір на право будівництва будівлі від 23.09.1956 - площа 600 кв.м.; висновок про реєстрацію домоволодіння 600 кв.м.; генеральний план від 10.08.1976 року має виправлення в площі, виправлення з 1203 кв.м. на 1463 кв.м.; свідоцтво про право власності від 28.06.1983 року - 600 кв.м., рішення від 29.05.1998 року збільшена земельна ділянка на 0,222 кв.м. Згідно абрису від 05.10.1975 року всі розміри земельної ділянки в технічній документації вказані виходячи із фактичного користування земельною ділянкою. А ні з Генерального плану відводу земельної ділянки та Плану на будівництво будівлі, позивачем не підтверджено правомірність права користування земельною ділянкою за його домоволодінням. Позивачем не надано документу, який достовірно свідчить про порушення його права землекористувача, а саме про те, що частина земельної ділянки, закріплена за належним позивачу житловим будинком, увійшла до складу земельної ділянки, на яку їй видано державний акт. Відповідач зазначає, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок, таким чином підписання акту погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації, тому вона вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Також в додаткових доводах до відзиву [PERSON] посилається на те, що позивач не надав доказів підтверджуючих, що саме відстань від його будинку увійшла до складу земельної ділянки, на яку вона отримала державний акт, він навіть не надав доказів підтверджуючих його право власності на житловий будинок та документ, який підтверджує в якому розмірі позивач отримав у користування земельну ділянку під будинком. Відповідач вважає, що належним доказом накладення земельних ділянок може бути лише відповідний висновок судової земельно-технічної експертизи. Також позивач не ставить питання про визнання незаконним та скасування рішення, на підставі якого цей Державний акт було видано. Оскільки земельна ділянка позивача межує не тільки із земельною ділянкою відповідача, позивачем не доведено, що зменшення його земельної ділянки відбулося саме за рахунок земельної ділянки відповідача. Представник позивача [PERSON] , яка діє на підставі ордеру ОД № 343065 від 01.03.2018 року та угоди про надання правової допомоги (а.с.12,13) в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] , який діє на підставі ордеру ОД № 135064 від 07.08.2018 року та договору про надання правової допомоги від 06.08.2018 року (а.с.40,42), в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача - Болградської міської ради Одеської області, Арнаутов М.І. , який діє на підставі довіреності, в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності (а.с.53). Представник відповідача - Болградської районної державної адміністрації Одеської області в судове засідання не з`явився про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, із заявою про перенесення розгляду справи не звертався. Заслухавши в судовому засіданні сторони, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та матеріали інвентаризаційних справ, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі ст. 81 ЦПК України вбачається, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до положень норм статей 16,391,386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Згідно зі ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Статтею 126 ЗК України передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Судом було встановлено, що [PERSON] є власником домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення Приморський районний суд міста Одеси № 2-5614 від 25.08.2005, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №10018406 від 06.03.2006 року (а.с.11). Так, 23 квітня 2012 року на підставі рішення Болградської міської ради Болградського району Одеської області від 5 жовтня 2010 року № 1375-V був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] , зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 512140001001778, відповідно до якого [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0719 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер [NUMBER] (а.с.72), тобто земельна ділянка є суміжною з земельною ділянкою позивача [PERSON] . Частинами 1, 2 ст. 116 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) установлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Статтею 118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Так, відповідно до ч. ч. 1, 2, 6-10 цієї статті (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Частина 1ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Як вбачається з матеріалів технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON] , виготовленої ФОП [PERSON] у 2010 році, площа земельної ділянки складає 0,0719 га, в тому числі 0,0321 га під будівлями та господарськими дворами та 0,0398 га - ріллі, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд, хоча відповідно до рішення Болградської міської ради Одеської області № 1150-V від 25.12.2009 року (а.с.76) [PERSON] дано згоду на розробку технічної документації на земельну ділянку, площею 651 кв.м., тобто різниця складає 0,0719 - 0,0651 = 0,0068 га, або 68 кв.м. Також при розробленні документації 10.11.2010 року було складено акт встановлення в натурі меж земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , з якого вбачається, що [PERSON] , землекористувач суміжної землі не був присутній при складанні цього акту ( в акті чомусь зазначено [PERSON] та поряд з підписом зазначено прізвище [PERSON] ), що підтверджує той факт, що позивач не був присутній при закріплені межових знаків, тому був позбавлений можливості своєчасно висловити свою думку з цього приводу (а.с.83). Дослідивши докази, які були витребувані судом за клопотання позивача, було встановлено наступне: - в інвентаризаційній справі №3787, заведеної 20.12.1965 року на домоволодіння [ADDRESS] , на аркуші 36 є генеральний план, виготовлений 10.12.1976 році, в якому є в наявності виправлення, зроблені червоною ручкою, відповідно до яких ширина земельної ділянки з 6,34 м збільшилася до 7,08 м, в тому числі за рахунок земельної ділянки власника суміжної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Також в матеріалах цієї справи є в наявності абрис, відповідно до якого станом на 21.12.1998 рік ширина земельної ділянки складає 6,74 м, а площа земельної ділянки 651 кв.м. (а.с.63), тобто з матеріалів справи чітко вбачається, що площа земельної ділянки відповідача збільшилася, в тому числі за рахунок площі земельної ділянки позивача, що також вбачається з технічної документації виготовленої в 2010 році. - в інвентаризаційній справі № 3786 на домоволодіння [ADDRESS] , на аркуші 2 є генеральний план, виготовлений 22.03.1966 році, відповідно до якого до складу домоволодіння входить земельна ділянка, на який знаходиться відмістка задньої стінки житлового будинку площею 15,94 кв.м., це також підтверджується генеральним планом виготовленим 10.07.1976 року на аркуші 22. Також з інвентарної справи вбачається, що ширина земельної ділянки з 1966 року не змінювалась та станом на 25.06.1998 року залишалась 15,10 м. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , які являються сусідами сторін пояснили, що ніяких погоджень меж земельних ділянок при оформленні земельної ділянки [PERSON] вони не підписували, та жодної інформації щодо виготовлення нею державного акту на земельну ділянку вони не володіють. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що ним виготовлялася проектна документація щодо отримання [PERSON] державного акту на земельну ділянку, але акт погодження меж з сусідами він передав [PERSON] і отримав вже його у неї з підписами сусідів, чи дійсно ці межі були погоджені з сусідніми землекористувачами, його не відомо. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Громадяни зберігають право на земельні ділянки (пункт 7 розд. X "Перехідні положення" ЗК ( 2768-14 ), одержані ними до 1 січня 2002 р. у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством. Тобто, законодавством визначено, що з виникненням права власності на будівлю чи споруду до власника переходить право власності або право користування на частину земельної ділянки, на якій розташована належна йому на праві власності будівля чи споруда. На земельну ділянку, що перевищує визначені ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України розміри, право власності або право користування виникає на загальних підставах та у порядку, визначених чинним законодавством. Саме таку правову позицію визначив Верховний суд України в постанові від 14 листопада 2011 року у справі № 3-119гс11. Ретельно вивчивши матеріали обох інвентарних справ та вивчивши технічну документацію на земельну ділянку виготовлену в 2010 році, суд вбачає порушення прав відповідача, що виразилося у включенні частини земельної ділянки, якою користується позивач, до площі зазначеної в державному акту, виданого на ім`я позивача, а саме частини земельної ділянки, яка знаходиться позаду житлового будинку позивача, площею 15,94 кв.м. Відповідно до ч.1 ст. 78 Земельного кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦК України, суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Відповідно до ч.1 ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно із ст. 126 ЗК України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно абзацу 2 п. 7 Постанови Пленуму ВСУ від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно із ч. 3 ст. 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (ст. 16 ЦК України). За змістом правової позиції, викладеної у справі № 6-319цс15 ВСУ, судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постановах № 6-33цс13 від 22 травня 2013 року та № 6-319цс15 від 01 липня 2015 року. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності виникає на підставах, не заборонених законом, і вважається придбаним правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність придбання права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЗК України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, так як доводи позивача знайшли своє підтвердження під час судового розгляду. При вирішенні питання, щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд доходить наступного висновку. В матеріалах справи, є в наявності довідка Ізмаїльського об`єднаного управління Пенсійного фонду від 06.08.2018 року, з якої вбачається, що [PERSON] є інвалідом 2 групи, але відповідачем не надано посвідчення та доказів, що на час ухвалення рішення, вона користується пільгами, передбаченими Законом України «Про судовий збір», тому вважає за можливе на підставі ст. 141 ЦПК України покласти судові витрати на відповідача [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved