Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до адвоката [PERSON], [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначає, що вона є депутатом Кременчуцької міської ради Полтавської області. До неї звернулися мешканці будинку [ADDRESS] , зі зверненням проти отримання кредитних коштів головою ОСББ [PERSON] 26.03.2019 року прийшла до офісу у м.Кременчуці за адресою: вул. Гагаріна, буд. 24 , для передачі [PERSON] депутатського звернення. Поки він ознайомлювався з депутатським зверненням, вона взяла телефон, щоб подивитись котра година. Перебуваючи в офісному приміщенні, адвокат [PERSON] звинуватив її у незаконній зйомці. Натомість, вона лише подивилась на годинник на телефоні, оскільки поспішала. В цей день у соціальній мережі «Фейсбук» на своїй персональній сторінці адвокат [PERSON] виклав відео з коментарем, що «Депутат Кременчуцької міської ради [PERSON] намагалася робити приховану відео зйомку в адвокатському офісі за адресою: вул. Гагаріна, 24, м.Кременчук » та, що, вона, нібито зробила порушення ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Вказана інформація є недостовірною та порушує її честь, гідність та ділову репутацію. 26.03.2019 року відповідач [PERSON] виклав відео з наступним змістом: « Сука старая [PERSON] , да она депутат, чесно говоря бабка, депутат, то реально бес, дотрагивается до всех людей и вкладывает в уши им роздвоенным язиком, большим волохатым, сука старая ведьма [PERSON] , да она депутат. Да я боюсь заходить в горсовет когда сесии проходят, так как она черным глазом глянет, то нада брать в карман чеснок, а в другой карман осиновый кол, чтоб в глаз ей брызнуть чесно ком ы держаться подальше. Теперь знаем кто у нас в Кременчуге бесноватая бабка [PERSON] депутат и кто знает экзорциста напишите мне в личку. Помогайте спастись от бесноватой бабки [PERSON] депутата». Інформація, оприлюднена [PERSON] , є поширеною, тобто доведеною до невизначеного кола осіб, містить образливі, вульгарні висловлювання які принижують її честь, гідність і ділову репутацію. Вказує, що поширення відповідачами такої інформації у мережі Інтернет спричинило їй моральні страждання та переживання, створило негативну соціальну оцінку її особи, як депутата Кременчуцької міської ради, в очах оточуючих. З урахуванням викладеного, просить суд визнати недостовірною та такою, що порушує її права і свободи, принижує честь, гідність і ділову репутацію інформацію, поширену відповідачами адвокатом [PERSON], [PERSON] у соціальній мережі «Фейсбук», зобов`язати відповідачів у соціальній мережі «Фейсбук» спростувати поширену інформацію відносно неї, стягнути з відповідача адвоката [PERSON] у відшкодування моральної шкоди 68000 грн. та з відповідача [PERSON] 102000 грн. Ухвалою суду від 10 жовтня 2019 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 19.11.2019 року відповідач [PERSON] надав суду відзив. Зазначає, що 26.03.2019 року до адвокатського офісу за адресою: м.Кременчу, вул.. Гагаріна, 24 прийшла позивач та вимагала отримати від неї депутатське звернення. Під час ознайомлення з вказаним зверненням, почув коментар від адвоката Капусти О.А., адресований позивачу, що здійснювати приховану відео зйомку в даному приміщенні заборонено. Почувши коментар, пересвдчився, що позивач тримає мобільний телефон камера якого наведена на нього та робочий стіл за яким він сидів. З метою захисту своїх прав та фіксації можливих порушень, на власний мобільний телефон розпочав відео фіксацію перебування депутата Кременчуцької міської ради [PERSON] у адвокатському офісі. Відео такої фіксації виклав на своїй сторінці у «Facebook» та надав до нього коментар, що депутат [PERSON] в адвокатському офісі намагалась здійснити приховану відеозйомку. Повідомлень стосовно звинувачення позивача в скоєні кримінальних правопорушень у цьому відео та коментарях до нього не робив. Поширена ним інформація у соціальній мережі «Facebook» є достовірною та є способом захисту його прав. Просить відмовити у задоволенні позову. 21.11.2019 року відповідач [PERSON] подав відзив. Зазначає, що позовні вимоги позивача не відповідають дійсності, є необґрунтованими та безпідставними. Його публікація у соціальній мережі «Facebook» є оціночними судженнями, за які не може бути відповідальності. Його висловлювання зроблені з використанням мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Просить у задоволенні позову відмовити. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідач [PERSON] у задоволенні позову просить відмовити з підстав, викладених у відзиві. Відповідач [PERSON] у задоволенні позову просить відмовити з підстав, викладених у відзиві. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до статті 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Частиною 4 статті 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка її підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України). Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Пленум Верховного Суду України в п. п. 1, 19 Постанови від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" роз`яснив судам, що беручи до уваги положення ст. ст.32,34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Європейський Суд у своїх рішеннях вказав, що «існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень доведенню не підлягає. Що стосується оціночних суджень, то цю вимогу задовольнити неможливо, до того ж вона обмежує свободу дотримуватися своїх поглядів, котра лежить в основі права, що захищається статтею 10 Конвенції. Навіть тоді, коли твердження є справді оціночним судженням, пропорційність втручання може залежати від наявності достатньої фактичної основи для оскаржуваного твердження, оскільки навіть оціночне судження, якщо під ним немає щонайменшого фактичного підґрунтя, може бути визнано таким, що переходить межу» («Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria), 1986р.; «Єрусалем проти Австрії» (Jerusalem v. Austria), 2001р.; «Діханд та інші проти Австрії» (Dichand and Others v. Austria), 2002р.). Також у п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 судам роз`яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Отже, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). При цьому, у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 № 1 роз`яснено, що обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього порушено його особисті немайнові права. Отже, тягар доказування достовірності негативної інформації про позивача покладається на відповідача, а на позивача покладено лише обов`язок доказування факту поширення такої інформації відповідачем. Недостовірність негативної інформації є правовою презумпцією. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що дійсно у мережі інтернет на своїй сторінці у соцмережі «Facebook» [PERSON] поширив інформацію, що депутат Кременчуцької міської ради [PERSON] в адвокатському офісі намагалась здійснити приховану відеозйомку. Також, підтвердила, що відповідач [PERSON] на своїй сторінці у соцмережі «Facebook» виклав відео, в якому поширив негативну інформацію щодо [PERSON] , яка містить принизливі та образливі висловлювання. Зазначає, що [PERSON] неодноразово викладав на своїй сторінці «Facebook» образливу інформацію відносно інших осіб. Свідок [PERSON] суду пояснила, що бачила в мережі інтернет поширені відповідачами відеороликики, в яких поширена образлива інформація відносно [PERSON] . Свідок [PERSON] суду пояснив, що є адвокатом та 26.03.2019 року знаходився на своєму робочому місці за адресою: вул. Гагаріна, буд. 24 . Разом з ним, у приміщенні офісу перебували [PERSON] та [PERSON], а також клієнт, якому він надавав юридичну консультацію. Приблизно о 16 годині зайшла до офісу зайшла [PERSON] В.Я., підійшла до столу, за яким сидів [PERSON] , надала йому на огляд документи. Через деякий час, почув, що [PERSON] зробив зауваження [PERSON] , що в адвокатському офісі заборонено проводити відеозйомку. [PERSON] почала сперечатися, зазначала що відео зйомку не проводила, а прийшла віддати [PERSON] депутатське звернення. Після неодноразових зауважень [PERSON] викликав наряд поліції, для підтвердження або спростування факту зйомки в адвокатському офісі. Свідок [PERSON] суду пояснив, що 26.03.2019 року знаходився у приміщенні адвокатського офісу за адресою: вул. Гагаріна, буд. 24, де проходив стажування. До офісу зайшла [PERSON] та надала на огляд [PERSON] документи. Коли проходив біля неї, побачив, що [PERSON] тримала в руках мобільний телефон, на якому увімкнена камера та дублювалося зображення. Зробив їй зауваження, що здійснювати приховану відео зйомку в даному приміщенні заборонено. Вважав, що на цьому інцидент вичерпано. Судом встановлено, що 26 березня 2019 року позивач [PERSON] з`явилася до приміщення за адресою: м.Кременчук, вул. Гагаріна, 24 з наміром вручити [PERSON] депутатське звернення, адресоване йому як голові ОСББ «Велика Набережна буд.1». Між сторонами виникла конфліктна ситуація через зауваження, що в приміщенні адвокатського офісу забороняється відеозйомка. Цього ж дня в мережі «Інтернет» на своїй персональній сторінці у «Facebook» [PERSON] розмістив відео з коментарем, що депутат Кременчуцької міської ради [PERSON] в адвокатському офісі намагалась здійснити приховану відеозйомку. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму ВСУ № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при поширенні інформації стосовно публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, аніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Судом встановлено, що конфлікт між [PERSON] та [PERSON] виник у зв`язку з діяльністю позивача на посаді депутата Кременчуцької міської ради. Оскільки [PERSON] є депутатом Кременчуцької міської ради, є публічною особою, то повинна усвідомлювати, що потенційно може зазнати гострої та сильної критики з приводу своєї діяльності. Поширені [PERSON] в мережі інтернет відео з коментарем, які є предметом розгляду у справі, є реакцією на дії позивача, яка є депутатом Кременчуцької міської ради і прирівнюються до оціночного судження, а тому відсутні правові підстави для застосування положень ст. 277 ЦК України. Позивач не довела, що інформація про неї поширена [PERSON] є наклепом, оприлюднена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості особистих думок відповідача з приводу дій позивача. Враховуючи вищевикладене позовні вимоги до відповідача [PERSON] не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON] до [PERSON] суд зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, в соціальній мережі «Фейсбук» [PERSON] 26 березня 2019 року о 20 год. 50 хв. опублікував відеозапис, який містить наступні вислови стосовно позивача: « [PERSON] , да она депутат, чесно говоря бабка, депутат, то реально бес, дотрагивается до всех людей и вкладывает в уши им роздвоенным язиком, большим волохатым, сука старая ведьма [PERSON] , да она депутат. Чесно говоря боюсь заходить в городской совет когда сесия проходит, так как она черным глазом глянет, то нада брать в карман чеснок, а в другой карман осиновый кол, чтоб в глаз ей брызнуть чесноком и держаться подальше. Поєтому знаем кто у нас в городе Кременчуге бесноватый. Если есть у кого-то знакомый экзорцист пишите мне в личку. Помогайте спасайте Кременчуг от бесноватой бабки [PERSON] депутата». На підтвердження розміщення відповідачем [PERSON] вказаного відеозапису, позивачем надано копії скріншотів сторінок у соціальній мережі «Фейсбук» та диск з вищевказаним відеозаписом. Експертним висновком ДП «Центр компетенції адресного простору мережі інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» від 19.12.2019р. № 293/2019-ЕВ, зокрема встановлено, що за результатами дослідження змісту досліджуваних веб-сторінок № 1,2 встановлено, що в їх структурі знаходяться відео-програвачі, які дозволяють переглядати відеоряди із звуковим супроводом. Досліджуванні веб-сторінки № 1,2 містять публікації (пости), розміщені користувачем соціальної мережі «Фейсбук» з іменем «[PERSON] ». Позивач зазначає, що викладена відповідачем [PERSON] в мережі Інтернет на своїй сторінці у «Фейсбук» публікація з відеокоментарем порушує її немайнові права, а саме честь, гідність та ділову репутацію, як депутата Кременчуцької міської ради, оскільки вказана публікація доведена до невизначеного кола осіб, могла бути поширена, зокрема серед виборців. Визначення терміну «образа», чинне законодавство України не містить. Разом з тим, відповідно до академічного тлумачного словника, «образа» - це зневажливе висловлювання, негарний вчинок і т. ін., що спрямовані проти кого-небудь і викликають у нього почуття гіркоти, душевного болю. Відповідач [PERSON] , як на підставу для відмови у задоволенні позову посилається, на те, що його публікація у соціальній мережі є оціночними судженнями, за які не може бути відповідальності. Проте, необхідно зауважити, що оціночне судження в образливій формі тільки тоді не тягне за собою покарання на тій підставі, що це оціночне судження, коли оціночне судження має під собою підстави і не є надмірним. Тобто, враховуються два моменти: по-перше, висловлювання є оцінкою лише тоді, коли ним щось оцінюється, коли оцінюються певні факти; по-друге, Європейський суд, вирішуючи справи щодо оціночних суджень, які містять образу, звертає увагу на співвідношення тих фактів, які спричинили грубе й образливе висловлювання, та «жорсткості» самого висловлювання. Приймаючи до уваги пояснення позивача, надані нею докази, суд враховує, що інформація, яка викладена у відеоролику на сторінці [PERSON] у соціальній мережі «Фейсбук» щодо неї, містить висловлювання які є образливими і принизливими з точки зору їх тлумачення та розуміння, принижують її честь, і гідність. Отже, судом встановлено, що інформація, яка викладена на сторінці [PERSON] у соціальній мережі «Фейсбук» поширена через Інтернет більш ніж одній особі, що слідує зі скріншотів сторінки з відмітками «Поділилися» та підтверджується, зокрема, показами свідків; вказана інформація стосується саме позивача, так як вказано ім`я та прізвище, зазначено, що вона є депутатом Кременчуцької міської ради; інформація містить образливі висловлювання та порушує особисті немайнові права позивача. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] доведений факт поширення відповідачем [PERSON] образливої інформації про неї, яка принижує її честь та гідність. Разом з тим, висловлювання у формі образи не є недостовірною інформацією, а тому відсутні правові підстави для зобов`язання відповідача [PERSON] спростувати зазначене. Вирішуючи питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року роз`яснено, що способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. У відповідності до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У силу ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Як слідує із роз`яснень, викладених у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31.03.1995 р. №4 (із наступними змінами) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У відповідності до роз`яснень п. 5 та п. 9 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. В даному випадку коментар був висловлений із застосуванням образливих слів, розповсюдженій в соціальній Інтернет-мережі, міг бути доведений до необмеженого кола осіб, зміст такого образливого коментарю, викликав певний негативний суспільний резонанс серед мешканців територіальної громади, що підтвердили допитані у судовому засіданні свідки, тобто образа набула суспільного характеру. Факт заподіяння позивачеві [PERSON] моральних страждань через поширену у соціальних мережі відповідачем [PERSON] негативну інформацію щодо її особи, яка містить образливі, брутальні, принизливі висловлювання, знайшов своє підтвердження в ході судового засідання дослідженими вище доказами. Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує в сукупності негативні наслідки, які настали для позивача, внаслідок чого порушений її нормальний уклад життя, характер та обсяг її страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, те що, негативну (образливу) публікацію побачили особи, які є безпосередньо родичами, близькими, знайомими для позивача, враховуючи її вік, позитивну характеристику, ступінь вини відповідача, та, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, вважає за можливе позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди задовольнити частково та для відшкодування завданої позивачу моральної шкоди стягнути із відповідача на її користь 5000 гривень. З огляду, на викладене позовні вимоги до [PERSON] про відшкодування маоральної шкоди підлягають до часткового задоволення. Оскільки позов задоволено частково, з відповідача [PERSON] на користь позивача у відповідності до ст. 141 ЦПК України, підлягає до стягнення 2150 грн. витрат на оплату експертного висновку пропорційно розміру задоволених позовних вимог . Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, з відповідача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 1921 грн. за позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди.

Outcome: partial