Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про поділ спільного майна подружжя. Обгрунтовуючи вимоги даного позову вказує на те, що 06.11.1993 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який за результатами розгляду цивільної справи № 523/2969/14-ц рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26.06.2014 року було розірвано. Від даного шлюбу у подружжя народилося двоє дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . За період перебування сторін у шлюбі, подружжям, на підставі Договору купівлі - продажу від 21.10.2005 року, було придбано нерухоме майно, а саме житлову квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Оскільки, вказана квартира була придбана за час перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, а тому дане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя. Позивач вказує на те, що під час вирішення судом цивільної справи про розірвання шлюбу, між сторонами питання, щодо розподілу спільного майна подружжя не розглядалося, виходячи із того, що майно продовжувало перебувати у спільному користуванні. Після розірвання шлюбу, діти залишилися проживати із [PERSON] та знаходяться на його повному утриманні. Окрім того, позивач самостійно здійснює оплату на навчання старшого сина [PERSON] , який навчається у вищому навчальному закладі за контрактом. Також, позивач зазначає пор те, що з червня 2017 року відповідач почала чинити [PERSON] перешкоди в проживанні та користуванні спільною квартирою, що змусило позивача звернутися до суду із вказаним позовом з метою розподілу спільного сумісного майна набутого під час шлюбу. Оскільки, відповідач жодним чином не приймає участі в утриманні спільних дітей, внаслідок чого тягар матеріальної допомоги на навчання та утримання дітей лежить на позивачеві, [PERSON] вважає, що при розподілі майна набутого за час шлюбу слід відійти від рівності часток. У зв`язку з чим, просить суд задовольнити даний позов та ухвалити рішення, яким розділити між сторонами спільне майно, на буте під час шлюбу, а саме визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частини житлової квартири за адресою: [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частини житлової квартири за адресою: [ADDRESS] . Суд констатує, що в рамках розгляду даної справи Суворовським районним судом міста Одеси було ухвалено заочне рішення від 27.03.2018 року, яким даний позов задоволено частково, а саме визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлової квартири за адресою: [ADDRESS] та визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частини житлової квартири за адресою: [ADDRESS] . Однак, в подальшому, 30.10.2020 року, за результатами розгляду заяви представника [PERSON] - адвоката Лисогора В.В. про перегляд вказаного заочного рішення від 27.03.2018 року, ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси було скасоване заочне рішення від 27.03.2018 року та призначено справу до судового розгляду. Згідно правил ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою судді про прийняття цивільної справи до свого провадження від 17.02.2021 року було постановлено проводити розгляд справи у спрощеному провадженні із повідомлення та участю сторін. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в останнє судове засідання не з`явилися. Однак, позивач [PERSON] надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти проведення заочного розгляду справи не заперечує, та просить суд провести розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явилися повторно, будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання справи, причини неявки суду невідомі. Відзив у визначений судом строк відповідач не подала. А тому суд приходить до переконання про можливість розглянути справи у відсутності відповідача згідно вимог ч. 3 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК та ухвалює заочне рішення. Представник третьої особи ПАТ «ОТП Банк» в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання справи. Із будь - якими заявами чи клопотаннями представник третьої особи до суду не звертався, письмових пояснень щодо позову з викладом своїх аргументів і міркувань на підтримку або заперечення проти позову суду не надав. А тому, суд проводить розгляд даної справи за відсутності представника третьої особи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку. Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. По справі встановлено, що 06.11.1993 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який за результатами розгляду цивільної справи № 523/2969/14-ц рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26.06.2014 року було розірвано, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією вказаного рішення суду (а.с. 9). Від даного шлюбу у подружжя народилося двоє дітей - [PERSON] , [INFO] (Свідоцтво про народження Серії [NUMBER] від 27.08.1996 року - а.с. 11) та [PERSON] , [INFO] (Свідоцтво про народження Серії [NUMBER] від 31.01.2001 року - а.с. 12). 21.10.2005 року [PERSON] придбала житлову квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією Договору купівлі - продажу Серії ВСЕ № 688313, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за № 6600, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією вказаного договору. І. Оцінка судом вимоги щодо поділу житлової квартири, набутої за час реєстрації шлюбу. Правовідносини між сторонами випливають із норм Глави 8 Сімейного кодексу України. Так, згідно приписів ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено, що 21.10.2005 року між [PERSON] та АКБ «Райффайзенбанк Україна» було укладено Кредитний договорів № ML - 502/012/2005, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит в розмірі 40000 дол. США із сплатою 6% річних з кінцевим терміном повернення кредиту до 21.10.2015 року. Кредит було надано з цільовим призначення для придбання нерухомого майна. Даний факт підтверджується наявною в матеріалах справи копією даного кредитного договору. Як було вище зазначено 21.10.2005 року [PERSON] придбала житлову квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією Договору купівлі - продажу Серії ВСЕ № 688313, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за № 6600. Суд констатує, що зазначена квартира була придбана відповідачем за час перебування у шлюбі із [PERSON] . Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Таким чином, оскільки житлова квартира була придбана відповідачем за період шлюбу з позивачем, грошові кошти на придбання кватири були отриманні на підставі кредитного договору № ML - 502/012/2005 від 21.10.2005 року, що в сукупності із дослідженням інших наявних в матеріалах справи доказами дає суду підстави прийти до обгрунтованого висновку, що такий договір було укладено в інтересах сім`ї, суд констатує, що на житлову квартиру за адресою: [ADDRESS] розповсюджується режим спільного сумісного майна подружжя. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Також судом встановлено, що 21.10.2005 року між [PERSON] та АКБ «Райффайзенбанк Україна» було укладено Договір іпотеки № PML-502/0122005, відповідно до умов якого, [PERSON] в забезпечення виконання умов кредитного договору № ML - 502/012/2005 від 21.10.2005 року передала в іпотеку Банку житлову квартиру за адресою: [ADDRESS] . Підпунктом q) п. 5.1 Договору іпотеки № PML-502/0122005 від 21.10.2005 року вбачається, що змість ст.ст. 3, 21, 59, 62, 74 СК України Іпотекодавцю роз`яснено. У фактичних сімейних відносинах Іпотекодавець перебуває. Згода іншого з подружжя отримана у встановленому законом порядку. Згідно приписів ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, судом встановлено, що правонаступником всіх прав та обов`язків за АКБ «Райффайзенбанк Україна», що виникли між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та відповідачем, є ПАТ «ОТП Банк», що підтверджується копією рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28.02.2017 року за результатами розгляду цивільної справи за позовом ПАТ «ОТП Банк» до [PERSON] та [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № ML - 502/012/2005 від 21.10.2005 року. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини щодо іпотечних зобов`язань, вказують на те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися майном без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки. Разом з цим, положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. А тому, суд констатує, що поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону. Із урахуванням наведеного, суд доходить висновку, що перебування спірної квартири в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії ПАТ «ОТП Банк» як іпотекодержателя щодо спірного майна визначені частиною другою статті 23 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому ж обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Вказана позиція висловлена у постанові КЦС ВС від 08.07.2019 року у справі № 522/17048/15-ц, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи. Згідно вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. ІІ. Висновок суду щодо вимоги позивача про відступлення від рівності часток при поділі спільного сумісного майна подружжя. Згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній власності, вважається, що частка співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Разом із цим, ч. 2 та ч. 3 ст. 70 СК України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини(дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. №11). Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Як встановлено судом, домовленості між сторонами щодо збільшення або зменшення часток майна що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя не було, договір про поділ спільного майна між ними не укладався. Таким чином, придбавши спірну житлову квартиру за адресою: [ADDRESS] під час перебування в шлюбі, сторони набули право спільної сумісної власності на дане майно, відповідно до зазначених положень, а право кожної із сторін на рівну частку в майні презюмується. При вирішенні даного спору, суд вважає за необхідне наголосити на тому, що чинним законодавством встановлена презумпція рівності часток подружжя, підстави для відступу від якої потребують доведення. В обґрунтування відступу від засад рівності часток подружжя, позивач за [PERSON] посилається на те, що після розірвання шлюбу від відповідачем діти залишилися на його повному утриманні, позивач самостійно здійснює оплату на навчання старшого сина [PERSON] , який навчається у вищому навчальному закладі за контрактом. Однак, суд критично розцінює дане твердження позивача, оскільки жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту ухилення відповідача [PERSON] від участі в утриманні дітей, які б давали право суду відступити від засади рівності часток подружжя, суду надано не було. Таким чином, доводи позивача за [PERSON] щодо необхідності відступлення від рівності часток при поділі спільного майна подружжя не знайшли свого підтвердження жодним належним доказом. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтею 1 Протоколу 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено: кожна фізична або юридична особа має право мирно своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За таких умов, враховуючи вищенаведені встановлені судом обставини справи про те, що спірна житлова квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін та підлягає розподілу, суд вважає за необхідне поділити дане спільне майно подружжя [PERSON] та [PERSON] виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за сторонами право власності по 1/2 ідеальній частці спірної житлової квартири за кожним та залишивши таку у їх спільній частковій власності. Відповідно ст. 141 ЦПК України суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 4800,00 грн.

Outcome: partial