Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-14 00:00:00

18.09.2017 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву", в якому просив визнати недійсними окремі частини кредитного договору від 21.10.2014 року №422 щодо надання пільгового довготермінового кредиту молодій сім'ї на будівництво житла відповідно до постанови КМУ від 29.05.2001 року №584, укладеного між сторонами, а саме: пункт 1.6, пункт 1.7, пункт 1.8; додатковий договір від 31.01.2017 року про внесення змін до пункту 1.6, пункту 1.7 вказаного кредитного договору; застосувати правові наслідки недійсності правочину та стягнути з Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" (код ЄДРПОУ 23625524) на його користь 6400 гривень та судові витрати. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначив, що 21.10.2014 року між ним та Миколаївським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» було укладено пільговий довготерміновий кредит молодій сім'ї на будівництво житла (двокімнатної квартири №37, яка знаходиться на першому поверсі багатоповерхового житлового будинку загальною площею 62,32 кв.м.) в сумі 337138 грн., вказані гроші були надані шляхом їх зарахування на розрахунковий рахунок у банку. Вказаний договір кредиту є договором споживчого редиту у розумінні ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» . Згідно п. 1.6 кредитного договору, починаючи з першого місяця, наступного за місяцем, в якому надійшли кошти на рахунок позивача, щоквартально, не пізніше терміну сплати щоквартального платежу з погашення кредиту, він зобов`язаний сплачувати відповідачу плату за супровід договору у розмірі 504,25 грн. за квартал, що складає 13,8% мінімальної заробітної плати. Відповідно до п.1.7 договору, у разі зміни мінімальної заробітної плати, він зобов`язаний сплачувати відповідачу плату за супровід у розмірі 13,8% від розміру місячної мінімальної заробітної плати, яка діє на момент оплати послуг. Пунктом 1.8 договору визначено, що розрахунок плати за супровід цього договору за перший квартал користування кредитом здійснюється з урахуванням кількості повних місяців користування кредитом позивачем у цьому кварталі. 16.02.2017 року сторони додатковим договором змінили редакцію п.п. 1.6 і 1.7, в новій редакції, яка почала діяти з 01.01.2017 року плата за супровід склала 768 грн., тобто 16% від прожиткового мінімуму для працездатної особи. Вважав, що відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції є незаконними, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними, що відповідно до ст..ст. 203, 215 ЦК України є підствою для визнання їх недійсності. На виконання умов кредитного договору, позивачем було сплачено за супровід договору за цей період 6400 грн. 05.03.2018 року відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволенні позову відмовити посилаючись на те, що відповідач є державною спеціалізованою фінансовою установою засновником якого є держава в особі КМУ та підпорядкованою КМУ. На Фонд покладені повноваження розпорядника коштів для надання пільгових довгострокових державних кредитів молодіжним сім`ям та одиником молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) житла. Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування» визначається поняття споживчого кредиту, який надається банком або іншою фінансовою установою споживачеві на придбання продукції. В той час Фонд не є тотожнім з фінансовою установою, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг. Але надання фінансових послуг не є виключним видом діяльності відповідача. Тому, відповідач не є виконавцем відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки видом діяльності спеціалізованої державної установи є сприяння у виконанні державою державної житлової політики, а не пряме надання або виконання послуг. Між [PERSON] та Миколаївським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» було укладено кредитний договір від 21.10.2014 року №422 щодо надання пільгового довготермінового кредиту молодій сім`ї на будівництво житла з урахуванням Державної програми забезпечення житлом молоді, відповідно до вимог ст.ст. 626-628, 638 ЦК України, та сторони досягли згоди з усіх істотних його умов. Оспорювані позивачем умови кредитного договору є істотними, тому визнання будь-якої з істотних умов недійсною спричиняє його недійсність в цілому. Також відповідач зазначив, що надав позивачу кошти за кредитним договором від 21.10.2014 року, діючи як спеціалізована установа, уповноважена на це спеціальними нормативно-правовими актами та рішенням Миколаївської міської ради, а не надаючи споживчий кредит відповідно до договору про надання споживчого кредиту в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 1054 ЦК України і Закону України «Про захист прав споживачів» за користування кредитом споживачі сплачують відсотки. В той час на відміну поняття кредиту згідно ст. 1054 ЦК України, позичальником якого може бути будь-який суб`єкт, кредитний договір укладений між сторонами спору, суб`єктом може бути лише молоді сім`ї та одиникі молоді громадяни, зі специфічною ознакою, тільки ті які потребують поліпшення житлових умов. У договорі укладеному між сторонами 21.10.2014 року, термін кредит вживається у спеціальному значенні, визначеному в Положенні про порядок надання пільгових довготермінових кредитоів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла, затвердженого Постановою КМУ від 29.05.2001 року №584 в рамках виконання міської Программи молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам м. Миколаєва на період з 2011 по 2017 року, затвердженої рішенням міської ради від 21.04.2011 року №5/6. Тому відповідно до п. 1.5 спірного кредитного договору у разі наявності однієї дитини позичальник звільняється від сплати відсотків за користування кредитом, тому позивач, маючи одну дитину, з дня надання кредиту не сплачує будь-яких відсотків за користування кредитом, а усі платежі перераховуються відповідачем до бюджету. Під час укладення договору сторони досяглі усіх істотних умов договору, малі необхідний обсяг правоздатності, їх волевиявлення було вільним та відповідало їхній внутрішньої волі, боржник не заявляв додаткових вимог і в подальшому виконував умови договору, що свідчить про прийняття таких умов. Згідно Статуту органом управління Держмолодьжитла є Спостережна рада, персональний склад якої затверджується КМУ, яка здійснює нагляд за діяльністю та спрямовує діяльність Фонду. Відповідно до повноважень Спостережна рада затверджує порядок спрямування доходів, отриманих за послуги із супроводу кредитних договорів, вказані положення були передбачені у типовій формі кредитного договору щодо надання кредитів молодій сім`ї та одинокому молодому громадянину, п. 1.6-1.8 є істотними умовами договору. Положенням про Миколаївське регіональне управління не передбачено, що воно є фінансовою установою та має право надавати виключно фінансові послуги. 14.03.2018 року позивач надав до суду заяву про збільшення розміру та уточнення позовних вимог, в якій він посилаючись на те, що за час розгляду справи, ним було здійснено оплату за супроводження кредиту в сумі 1500 грн., просив встановити нікчемність окремих умов кредитного договору від 21.10.2016 року №422, укладеного між сторонами, а саме п.п. 1.6, 1.7, 1.8 та додаткового договору від 16.02.2017 року; застосувати наслідки недійсності нікчемних умов кредитного договору від 21.10.2016 року №422, укладеного між сторонами, а саме п.п. 1.6, 1.7, 1.8 та додаткового договору від 16.02.2017 року та стягнути з відповідача на його користь 7900 грн. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, представник позивача надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити та справу розглядати без його участі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову та справу слухати без участі представника відповідача. Вивчивши матеріли цивільної справи, суд приходить до наступного: Законом України «Про сприяння соціальному становленню та розвитку молоді в Україні» передбачені засади державного сприяння молодіжному житловому будівництву. Зокрема статтею 10 цього Закону визначено, що молоді сімї та молоді громадяни можуть одержувати за рахунок бюджетних коштів пільгові довготермінові державні кредити на будівництво і придбання жилих будинків і квартир, отже обєктом кредитування є житло, а також спеціально визначеним субєктом правідносин за специфічною ознакою,тільки тіякі потребуютьполіпшення житловихумов. Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву, є державною спеціалізованою фінансовою установою, утвореною з метою реалізації державної житлової політики та підпорядкованою Кабінету Міністрів України. Засновником виступає держава в особі Кабінету Міністрів України; Держмолодьжитло підпорядковується своєму засновнику, одержує і використовує кошти, передбачені Державним бюджетом України для надання пільгового довгострокового державного кредиту молодим сім'ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) житла. Таким чином, основним призначенням діяльності Держмолодьжитла є забезпечення молоді житлом, шляхом інвестування коштів бюджетів різних рівнів. Згідно Статуту органом управління Держмолодьжитла є Спостережна рада, персональний склад якої затверджується КМУ, яка здійснює нагляд за діяльністю та спрямовує діяльність Фонду. Відповідно до повноважень Спостережна рада затверджує порядок спрямування доходів, отриманих за послуги із супроводу кредитних договорів, вказані положення передбачені у типовій формі кредитного договору щодо надання кредитів молодій сімї та одинокому молодому громадянину, Миколаївське регіональне управління Держмолодьжитла є підрозділом державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному будівництву», який у своїй діяльності підпорядковується, підзвітний та підконтрольний йому, діє в межах наданих та делегованих йому повноважень. Таким чином, основним призначенням діяльності Держмолодьжитла є забезпечення молоді житлом, шляхом інвестування коштів бюджетів різних рівнів, тому управління Держмолодьжитла є спеціалізованою установою, уповноважена на це спеціальними нормативно-правовимиактами, та ненадає споживчі кредити в розумінні ЗаконуУкраїни «Прозахист правспоживачів» таст..1054ЦК УКраїни, а термін «кредит» у договорі, окремі положення якого оспорює позивач, вживається у спеціальному значенні, визначеному в Положенні про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сімям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла, затвердженого Постановою КМУ від 29.05.2001 року №584№584. Судом встановлено, що 21.10.2014 року між спеціалізованою установою Миколаївським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловму будівництву» та сімєю, яку в правідносинах представляє [PERSON], відповідно до Положення про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сімям та одиноким молодим громадянам на будівнство (реконструкцію) і придбання житла, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.05.2001 року №584 було укладено кредитний договір , згідно якого кредитор зобовязується надати позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 337138 грн на будівництво 2-кімнатної квартири №37 багатоквартирного будинку загальною площею 62,32 кв.м. з кінцевим терміном погашення до 20.06.2035 року. Згідно п. 1.6 кредитного договору, починаючи з першого місяця, наступного за місяцем, в якому надішли кошти кредиту на рахунок позичальника, щоквартально, не пізніше терміну сплати щоквартального платежу з погашення кредиту, позичальник зобовязується сплачувати на рахунок кредитора плату за супровід договору у розмірі 504,25 грн. за квартал, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати на момент укладення договору 1218 грн. за встановленою формолою. Відповідно до п.1.7 договору, у разі зміни мінімальної заробітної плати, зазначеної у п. 1.6 цього договору, позичальник зобовязується сплачувати плату за супровід цього договору виходячи з розразхунку 13,8% від розміру місячної мінімальної заробітної плати, яка діє на момент оплати послуг. Пунктом 1.8 договору визначено, що розрахунок плати за супровід цього договору за перший квартал користування кредитом здійснюється з урахуванням кількості повних місяців користування кредитом позичальником у цьому кварталі. Крім того, 16.02.2017 року сторони уклали Додатковий договір до кредитного договору від 21.10.2014 року №422, яким змінили редакцію п.п. 1.6 і 1.7 кредитного договору, в новій редакції, яка почала діяти з 01.01.2017 року. Так, у новій редакції п. 1.6 починаючи з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому надішли кошти кредиту на рахунок позичальника, щоквартально, не пізніше терміну сплати щоквартального платежу з погашення кредиту, позичальник зобовязується сплачувати на рахунок кредитора плату за супровід договору у розмірі 768 грн. за квартал, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який діє в місяці, який береться до розрахунку (1600 грн. за встановленою формолою). Відповідно до п.1.7 договору, у разі розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, зазначеного у п. 1.6 цього договору, позичальник зобовязується сплачувати плату за супровід цього договору виходячи з розрахунку 16% від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який діяв у період, за який сплачується плата за супровід цього договору. В разі, якщо протягом кварталу змінювався розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то позичальник зобов'язується сплачувати плату за супровід цього договору, яка буде розрахована, як сума місячних платежів у кварталі. Так, згідно ч.ч. 3, 4 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст.204ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до змісту ч.1 ст.215ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом ч.1ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1ст.638 ЦК Українидоговір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно із ч.1ст.651ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що позивач з власної ініціативи звернувся до відповідача за отриманням кредиту відповідно до Порядку надання пільгових довготермінових кредитів молодим сімям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла, отримавши від останнього всю передбачену законодавством інформацію перед укладанням договору, кредитний договір та додатковий договір до нього підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору та додаткового договору не заявляв додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та виконував його умови, сплачував плату за супровід у розмірі 7900 грн., що свідчить про прийняття ним таких умов. Згідно ч.1ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст.12,81,82 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, суд приходить до переконання, що кредитний договір, який був укладений між сторонами, відповідав всім вимогам законодавства України, яке діяло на час його укладення та позивач не довів ті обставини на які він посилається як на підставу своїх вимог, тому підстав для визнання окремих положень кредитного договору п.п.1.6-1.8, додаткового договору від 16.02.2017 року нікчемними суд невбачає, у зв'язку з чим позовні вимоги є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. Також, безпідставна і вимога про застосуванням наслідків недійсності нікчемних умов договору кредиту та додаткового договору, як похідної від визнання нікчемними окремих положень договору.

Outcome: dismissed