Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-19 00:00:00

29 квітня 2014 року, позивачка звернулася до суду з названим позовом, який в подальшому уточнила та в якому просила суд, визнати недійсним і скасувати державний кат на право власності на земельну ділянку, площею 0,0598 га, призначену для ведення садівництва, яка знаходиться за адресою : [ADDRESS], яка належить відповідачу [PERSON] та скасувати державну реєстрацію вказаного державного акту, мотивуючи це тим, що згідно геодезичної зйомки, частина земельної ділянки відповідача площею 18,14 кв.м розташована на її земельній ділянці площею 0,061 га для ведення садівництва, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] і належить їй на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ОД № 025945 від 14.08.1998 р. В судовому засіданні позивачка повністю підтримала свій позов. Відповідач позов не визнав повністю, вважаючи його безпідставним і необґрунтованим, пояснивши при цьому, якщо і було допущено помилку при вимірюванні меж земельної ділянки землевпорядною організацію, то вказане мало місце у попередніх двох власників спірної земельної ділянки, яку він придбав за нотаріально-посвідченим договором купівлі-продажу земельної ділянки від 15.12.2009 р. (реєстр. № 3364) і до цього часу належним чином не оформив у встановленому законом порядку своє право власності на землю, а саме : не отримав на своє ім`я державний акт на право власності на земельну ділянку, не отримав витяг про реєстрацію права власності на землю і взагалі не зареєстрував своє право власності на землю в Реєстраційній службі Овідіопольського РУЮ. Представниця відповідача Відділу Держземагенства в Овідіопольському районі Одеської області, в судове засідання повторно не з`явилася, про час, місце та дату слухання справи була повідомлена належним чином, під особисті розписки, причини неявки суду не повідомила, заяв про слухання справи за її відсутності не надала (а.с. 60,64,79). Заслухав пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи та додатково надані докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із ст. 11 ЦПК України - суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі - розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Умовами статей 57,59,60 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 1 статті 103 ЗК України передбачено - власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків). Стаття 107 ЗК України передбачає, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж, їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної земельної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Статтями 125 та 126 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно до ст. 3 якого - державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов : якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом. Державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в порядку черговості надходження заяв. Будь-які правочини щодо нерухомого майна (відчуження, управління, іпотека тощо) - вчиняються, якщо право власності чи інше речове право на таке майно зареєстровано згідно з вимогами цього Закону, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті та статтею 4-1 цього Закону. Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться за місцем розташування об'єкта нерухомого майна в межах території, на якій діє відповідний орган державної реєстрації прав, крім випадків, установлених абзацами другим і третім частини п'ятої цієї статті. Умовами статті 140 ЗК України передбачені підстави припинення права власності на земельну ділянку, а саме : добровільна відмова власника від права на земельну ділянку, смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця, відчуження земельної ділянки за рішенням власника, звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора, відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб, конфіскація за рішенням суду, невідчуження земельної ділянки іноземними особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Згідно із статтею 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом : визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, відшкодування заподіяних збитків, застосування інших, передбачених законом способів. Стаття 158 ЗК України зазначає - земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають в власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Статтями 317 та 319 ЦК України передбачено - власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків, власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. У відповідності зі статтею 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із статтею 378 ЦК України, право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Відповідно до умов статті 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Суд встановив, що на підставі рішення Виконкому Молодіжненської с/р № 85 від 27.06.1997 р., позивачкою [PERSON] у встановленому законом порядку, який діяв на той час, було отримано державний акт на право приватної власності на землю серії IV-ОД № 025945 від 14.08.1998 р. на земельну ділянку, площею 0,061 га для ведення садівництва, що знаходиться за адресою : [ADDRESS], на якій позивачкою був побудований садовий будинок (а.с. 17-19). Позивачка є членом СОГ «Волна», на території якого розташована її земельна ділянка і будинок, що підтверджується членською книжкою та довідками правління СОГ «Волна» (а.с. 20-23). Позивачка пояснила суду, що звернувшись до Відділу Держземагенства в Овідіопольському району в Одеській області з приводу державної реєстрації своєї земельної ділянки та присвоєння кадастрового номеру, їй стало відомо, що згідно геодезичної зйомки, частина земельної ділянки площею 18,14 кв.м, яка належить відповідачу розташована на території її земельної ділянки, що унеможливлює здійснення державної реєстрації з присвоєнням кадастрового номеру її земельній ділянці, у зв'язку з чим, вона звернулася до суду з названим позовом. В судовому засіданні, відповідач заперечуючи проти задоволення позову, показав суду, що земельну ділянку площею 0,0598 га, надану для ведення садівництва за адресою : [ADDRESS] він придбав у [PERSON] за нотаріально-посвідченим договором купівлі-продажу земельної ділянки від 15.12.2009 р. (реєстр. № 3364) і до цього часу належним чином не оформив у встановленому законом порядку своє право власності на землю, а саме : не отримав на своє ім`я державний акт на право власності на земельну ділянку, не отримав витяг про реєстрацію права власності на землю і взагалі не зареєстрував своє право власності на землю в Реєстраційній службі Овідіопольського РУЮ, що зокрема підтверджується листом Відділу Держземагенства в Овідіопольському районі від 19.06.2014 р., в якому вказується, що до архіву Відділу документація на вищевказану земельну ділянку належним чином не надходила, а також підтверджується Реєстраційною карткою земельної ділянки серії АБВ № 778391, власником якою на сьогоднішній день є [PERSON] (а.с. 58,75). Вказане вище - підтверджується листом Відділу Держземагенства в Овідіопольському районі в Одеській області від 09.10.2013 р. щодо наявності в архіві Відділу технічних документацій на спірну ділянку на ім`я [PERSON] та [PERSON] (а.с. 47). Таким чином, на сьогоднішній день зареєстрованим власником вказаної земельної ділянки є [PERSON], на ім`я якого мається державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 976178 від 29.05.2008 р. та реєстрація ділянки на його ім`я підтверджується вищевказаною Реєстраційною карткою та актами встановлення меж в натурі від 21.02.2008 р. з підписами позивачки, як суміжного власника землі, а у суду, відповідно, позивачкою суду не надані належні та допустимі докази отримання відповідачем оскаржуваного державного акту і його оскаржуваної реєстрації у встановлену Законом порядку і в матеріалах справи такі докази відсутні (а.с. 69,72-75). Суд встановив, що помилка при виготовленні технічної документації вищевказаної земельної ділянки була допущена при отриманні державного акту [PERSON], який в подальшому продав землю [PERSON], а той, в свою чергу продав ділянку відповідачу, що підтверджується листом Відділу Держземагенства в Овідіопольському району в Одеській області від 25.03.2014 р. (а.с. 6,65-74). Отже, на думку суду, з урахуванням вимог ст. 11 ЦПК України щодо розгляду судом цивільної справи за зверненням і в межах заявлених позивачкою вимог, в даному випадку відсутній предмет спору, а саме відсутній державний акт на право власності на земельну ділянку виданий на ім`я відповідача [PERSON], який позивачка просила визнати недійсним і скасувати, а також - відсутня державна реєстрація цього державного акту, яку також просила скасувати позивачка, і який, як встановив суд, відповідач [PERSON] не отримав та не реєстрував у встановленому законом порядку, передбаченим ст.ст. 125,126 ЗК України та Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", у зв'язку з чим, суд вважає позов необґрунтованим і таким, що задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed