Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу ПАТ «[PERSON] Україна» № 62-к від 16 березня 2015 року про його звільнення з посади водія автотранспортних засобів молоковоза МАЗ 2 класу департаменту з транспорту за появу на роботі у нетверезому стані згідно п. 7 ст. 40 КЗпП України та у звязку з прогулом без поважних причин згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, поновлення його на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 1 233 грн 47 к. та моральної шкоди у сумі 5000 грн. Позовні вимоги мотивував тим, що з 10 лютого 2001 року по 16 березня 2015 року він працював на посаді водія автотранспортних засобів в ПАТ «[PERSON] Україна». Наказом № 62-к від 16.03.2015 року його було звільнено з роботи за появу на роботі в нетверезому стані та у звязку з прогулом без поважних причин. Вважає даний наказ незаконним, оскільки на час видання наказу сплив строк притягнення його до дисциплінарної відповідальності. Крім того, [PERSON] № 2 від 10.02.2015 року про перебування (появу) на роботі працівника в стані спяніння містить суперечливі покази свідків щодо перебування позивача в стані спяніння, а висновок про стан спяніння від 10.02.2015 року складений наркологічним диспансерним відділенням КЗ «Шосткинська ЦРЛ» з порушенням вимог Інструкції про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом МВС України та МОЗ України 09.09.2006 року № 400/666. Окрім вказаного, ним не було допущено прогулу, оскільки він написав заяви про надання відгулу за раніше відпрацьований час та двох днів відпустки, які передав своєму безпосередньому керівнику [PERSON] Також, він є головою первинної профспілкової організації працівників ВАТ «Шосткинський міськмолкомбінат» і його було звільнено всупереч вимогам ч. 3 ст. 252 КЗпП України, оскільки згоди на його звільнення за п. 7 ст. 40 КЗпП України ані первинна, ані профспілка вищого рівня не надавала, а при звільненні за п. 4 ст. 40 КЗпП України відповідач взагалі не звертався до профспілки за наданням згоди. Внаслідок таких незаконних дій відповідача йому була завдана моральна шкода, що полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав в звязку з порушенням його прав, він втратив нормальні життєві звязки, оскільки йому соромно спілкуватись з друзями та знайомими, тому що він користувався авторитетом як профспілковий лідер. В подальшому позивач позовні вимоги уточнив в частині стягнення середнього заробітку та моральної шкоди і просив стягнути з відповідача на його користь 58 937 грн 20 к. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 100 000 грн моральної шкоди. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві. Також [PERSON] пояснив, що з грудня 2014 року він в рейси не виходив, бо автомобіль, на якому він працює, перебував на ремонті, але кошти на ремонт автомобіля підприємство не виділяло. 10.02.2015 року, коли він виходив з роботи разом зі [PERSON], на прохідній його зупинила охорона та його почали звинувачувати, що він пяний і склали відповідний акт. Він наполіг, щоб його обстежили в наркологічному відділенні, бо 10 лютого 2015 року він спиртних напоїв не вживав,а вживав напередодні ввечері, тому алкоголю в його крові бути не могло. Він перебував у стані сильного стресу. В наркологічному відділенні лікар кричала на нього, а документів взагалі не запитали, хоча вони були при ньому. Вважає, що кров підмінили і здійснювався аналіз не його крові, а тому висновок про перебування його в стані спяніння є сфальсифікованим. Щодо прогулу, то 11 лютого 2015 року він зранку на власному автомобілі відвіз доньку до школи, і біля кругового руху на перехресті вулиць поблизу коледжу його автомобіль заглух. Це сталося близько 8 ї - початку 9-ї години ранку. Він зателефонував [PERSON] повідомив, що в нього зламалася машина, на що той відповів, що роботи все рівно не має, тому він може займатись ремонтом своєї машини. Після цього протягом дня він займався своїм автомобілем, оскільки спочатку її треба було відбуксирувати до гаражу, а потім він чекав на спеціаліста, який виявив причини поломки. Близько 15-30 чи 16-ї години він прийшов на підприємство, де написав заяви про надання йому відгулу на 11.02.2015 року та заповнив стандартну форму заяви про надання двох днів відпустки 12 та 13 лютого. Він зателефонував до відділу кадрів, де йому повідомили, що зараз не можуть йому сказати, на яку саме відпустку він має право, бо вже кінець робочого часу, та щоб він залишив заяви, а вони подивляться зранку. Так він і вчинив. Ні 12, ні 13 лютого 2015 року йому ніхто не телефонував та не повідомляв про те, що йому не надано відпустку та відгул. Вважає, що його навмисно звільнили, оскільки він неодноразово повідомляв генеральному директорові [PERSON] про факти розкрадання на підприємстві, а 22 грудня 2014 року вручив йому відповідне письмове звернення з цього приводу. Звільненням йому заподіяна моральна шкода, оскільки змінилось ставлення оточуючих до нього, з приводу звільнення переживає його малолітня донька, а також хвилюється він, оскільки не має заощаджень та не знає як забезпечити родину. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, також зазначивши, що звільнення позивача викликано активною діяльністю позивача проти розкрадань на підприємстві. В діях лікарів наркологічного диспансеру наявні ознаки службового підроблення, оскільки висновок про стан спяніння складений з порушеннями Інструкції, та на ньому зазначений невірний час складання: 17.05 година, коли позивач ще був на підприємстві. В звязку з вказаним вони звертались до Управління охорони здоровя Сумської області та правоохоронних органів. Про результати перевірки їх не повідомили. Також відповідач не мав права звільняти позивача за відсутності згоди профспілки, при цьому роботодавець не вправі оцінювати обґрунтована відмова профспілки в наданні згоди чи ні. Крім того, відповідач, в порушення вимог Закону України «Про звернення громадян», не зареєстрував заяви [PERSON] про надання відгулу та відпустки, та не надав у встановлені законом строки відповідь на вказані заяви. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала, пояснивши, що звільнення позивача було проведено з дотриманням строків, встановлених ст. 148 КЗпП України, оскільки 17 та 18 лютого 2015 року позивач знаходився в учбовій відпустці, а з 4 по 13 березня 2015 року на лікарняному, тому наказ про звільнення було видано в перший робочий день позивача після лікарняного: 16 березня 2015 року. Посилання позивача на недійсність висновку та вчинення лікарями службового підроблення не підтверджено ні перевіркою відповідної комісії, створеною за наслідками звернення позивача до Управління охорони здоровя Сумської облдержадміністрації, ні перевіркою, проведеною Шосткинським МВ УМВС. Також у позивача не було права на відгул та право на відпустку у лютому 2015 року, оскільки згідно Графіку щорічних відпусток на 2015 рік, затвердженого в тому числі і позивачем, частину щорічної відпустки він використав у січні 2015 року, а інша частина згідно Графіку мала бути надана йому в жовтні 2015 року. Згоди профспілки на звільнення позивача за п. 4 ст. 40 КЗпП України вони дійсно не запитували, оскільки не вважали це доцільним. Щодо відмови первинної профспілкової організації працівників ВАТ «Шосткинський міськмолкомбінат» та Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості», то на бланку відмови первинної профспілкової організації від 04.03.2015 року вказано недійсну адресу цієї організації, не її код ЄДРПОУ та не її банківські реквізити, не зазначені дата та номер звернення ПАТ «[PERSON] Україна», відмова підписана особою, що не мала повноважень на її підписання та належність якої до вказаної профспілки нічим не підтверджена. Також до листа не долучено рішення виборного органу профспілкової організації, за яким можна було б встановити склад виборного органу первинної організації, кількість присутніх на засіданні та наявність кворуму. Зважаючи на вказане, вони не вважають даний лист належним рішенням, виконаним відповідно до вимог ст. 43 КЗпП України та ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Крім того, вказана відмова ґрунтується лише на припущеннях змови проти позивача і містить твердження викладені від першої особи, зокрема вживання слова «мене». До листа Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» від 03.03.2015 року, всупереч положенням Статуту даної спілки, не додано рішення Центральної ради у вигляді постанови, за яким можна було б встановити склад органу, кількість присутніх на засіданні та наявність кворуму, наявність обґрунтування рішення, не має посилання на дату та номер відповідної постанови Центральної ради. До того ж тексти листа первинної профспілкової організації від 04 березня 2015 року та листа Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» від 03 березня 2015 року є ідентичними, що свідчить про їх складення однією і тією ж особою, та не ґрунтуються на колегіальних рішеннях, прийнятих виборними органами профспілки різних рівнів у відповідності до законодавства. Третя особа по справі [PERSON] (генеральний директор ПАТ «[PERSON] Україна» до 18.06.2015 року) в судовому засіданні пояснив, що завжди співпрацював з позивачем як головою профспілкової організації, відносився до нього з повагою. Але трудова дисципліна має дотримуватись, і особи, винні в її порушенні, мають нести відповідальність. 10 лютого 2015 року йому повідомили про затримання позивача на прохідній. Він спустився до приміщення охорони, де побачив [PERSON] та охоронців. Оскільки він неодноразово раніше спілкувався з позивачем, він знає його звичайну манеру поведінки. Зважаючи на те, як [PERSON] себе поводив, як реагував, говорив; він зрозумів, що [PERSON] перебуває в стані алкогольного спяніння. Він пробув хвилин 20 в приміщенні охорони, а потім повернувся до свого кабінету. Пізніше, вже після 10 лютого 2015 р., до нього в кабінет приходив позивач зі [PERSON], але розмова фактично не відбулася, оскільки позивач та [PERSON] почали спілкування з образ на адресу керівника юридичного департаменту, тому він припинив цю розмову. Щодо звинувачень з боку позивача та його представника про тиск на профспілку, очільником якої є позивач, не надання їй приміщення, то це не відповідає дійсності, оскільки на звернення профспілки завжди надавався зал для можливості проведення зборів членів профспілки. Звернення профспілки щодо розкрадань дійсно були, і заходи реагування вживались, але він не зобовязаний доповідати, які саме міри приймались. Суд, заслухавши пояснення позивача, представників, третьої особи, покази свідків, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного: Відповідно до п. 4, п. 7 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин та у разі появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння. Як встановлено в судовому засіданні і підтверджується записами в трудовій книжці 10.02.2001 року позивач був прийнятий водієм 2 класу у ВАТ «Шосткинський міськмолкомбінат» (згодом перейменоване у ПАТ «[PERSON] Україна»). (а.с. 5,6). 16 березня 2015 року наказом № 62-к його було звільнено з посади водія автотранспортних засобів молоковоза МАЗ 2 класу департаменту з транспорту за грубе порушення трудової дисципліни, а саме: за появу на роботі у нетверезому стані 10.02.2015 року згідно п. 7 ст. 40 КЗпП України та у звязку з прогулом без поважних причин 11,12 та 13 лютого 2015 року згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. Підставами для звільнення в наказі зазначені акт № 2 про перебування (появу) на роботі працівника в стані спяніння від 10.02.2015 року ; акт № 3 про відмову працівника від надання письмових пояснень від 10.02.205 року; акт про відмову від надання письмових пояснень від 03.03.2015 року; висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння; доповідна записка директора з матеріально-технічного постачання та транспорту [PERSON] від 16.02.2015 року; доповідна записка начальника відділу логістики [PERSON] від 16.02.2015 року; доповідна записка механіка департаменту з транспорту [PERSON]; акт про відмову від надання пояснень щодо відсутності на роботі від 16.02.2015 року; довідка начальника охорони підприємства [PERSON] від 16.02.2015 року. (а.с. 3 ) Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] завідувач наркологічного диспансерного відділення КЗ «Шосткинська центральна районна лікарня», показав, що 10 лютого 2015 року [PERSON] був доставлений до відділення для огляду на стан спяніння. Проводила огляд лікар [PERSON] 11 лютого 2015 року саме вона доповіла про проведення огляду [PERSON], та що даний огляд супроводжувався скандалом, а саме: [PERSON] поводив себе неадекватно, двічі відмовлявся проходити аналіз на пристрої «Алконт»; комусь дзвонив та радився, що йому краще здавати: кров чи сечу. На другий день до нього приходили [PERSON] та [PERSON] і просили віддати їм аналізи крові, потім приходила мати [PERSON] та його брат, які також просили їм допомогти. На що свідок їм повідомив, що нічим не може зарадити, пояснював, що є відеозапис проведення огляду та показував їм Журнал реєстрації оглядів. Звертались також до дружини свідка та просили допомогти [PERSON] Потім [PERSON] написав скарги на роботу наркологічного диспансерного відділення. В звязку з цими скаргами їх перевіряла комісія з області, яка встановила, що жодних порушень з боку працівників наркологічного відділення при проведенні огляду [PERSON] не було. Щодо заяв про підміну крові, то це неможливо, але якщо і допустити таку підміну, то належність крові можна перевірити за допомогою експертизи. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що працює лаборантом- біологом наркологічного диспансерного відділу КЗ «Шосткинська ЦРЛ». 11.02.2015 року близько 9-ї години ранку їй на дослідження принесли 2 флакони біосередовища (крові) [PERSON] Вона перевірила цілісність пакування, зробила аналіз крові, за результатами якого було виявлено 0,6 проміле. Аналіз проводився фотометричним способом, можливість похибки може бути не більше 0, 2 проміле. Вона склала відповідний висновок та передала його до кабінету експертизи під підпис. Для проведення аналізу вона використала один з флаконів з біосередовищем, другий флакон зберігається в холодильнику. Доставка флакону з кровю для огляду в засіданні може викликати зміну вмісту флакону, оскільки кров є біологічною речовиною і псується при недотриманні умов зберігання. Близько 12-ї години до неї прийшов [PERSON] та почав розповідати, що в нього не так взяли аналіз, на що вона повідомила, що робить лише саме дослідження. Через кілька днів до неї знову приходив [PERSON] разом з [PERSON], які знову намагались поговорити з приводу висновків, на що вона їм пояснила, що вони можуть наполягати на повторній експертизі. Також відзначила, що флакони з біосередовищем закриваються резиновими пробками, запечатуються скотчем, до них кріпиться супроводжувальна записка, зазначається прізвище, імя, по батькові особи, що обстежується, рік народження, та дата запакування аналізів. 11 лютого 2015 року вона проводила аналіз тільки по [PERSON] Згідно журналу обліку до цього експертиза проводилась 06 лютого 2015 року, а наступна експертиза після [PERSON] 25 лютого 2015 року. В березні 2015 року до них за скаргами [PERSON] приїжджала з перевіркою комісія з обласного наркологічного диспансеру жодних порушень виявлено не було. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що працює лікарем-наркологом наркологічного диспансерного відділення КЗ «Шосткинська ЦРЛ». 10 лютого 2015 року вона була на чергуванні. До відділення приїхало кілька чоловіків, серед яких виділявся один, який був агресивно налаштований, балакучий, метушливий. Це був [PERSON] Вона запросила його в кабінет, він весь час намагався комусь додзвонитись, тому вона та медсестра зробили йому зауваження, пояснивши, що треба відключити мобільний телефон та відповідати на запитання лікаря. На це позивач сказав, що питання тут буде задавати він. При розмові в нього з рота явно відчувався запах «перегару». Він назвав свої паспортні дані, вони співпадали з даними в направленні на огляд від підприємства, документів він не надав. На її запитання чи є в нього документи, [PERSON] відповів: «Ні». Коли вона перевіряла, як він орієнтується у часі, то запитала до котрої години він працює. [PERSON] відповів, що до 17-00, вона поглянула на годинник в кабінеті і сказала, що його зміна закінчилася 5 хвилин тому. Він повернувся, також подивився на годинник і нічого не сказав, що час на годиннику невірний. [PERSON] наполягав, щоб у нього тільки взяли кров на аналіз і не хотів проходити перевірку на «Алконті». Вона пояснила, що є встановлена процедура проходження огляду і спочатку треба пройти «Алконт». [PERSON] пройшов огляд на «Алконті», при цьому в повітрі, що він видихнув, був результат 1,8 проміле. Після того, як [PERSON] побачив результат, він відмовився проходити «Алконт» ще раз. Після цього в нього був проведений забір крові. Ємкості з кровю були опечатані при ньому. Також при проходженні пальце-носового тесту він не зміг доторкнутись пальцями рук до кінчика носа промахувався. Різниця щодо вмісту алкоголю в повітрі: 1,8 проміле та в крові 0,6 проміле пояснюється тим, що алкоголь міг ще не встигнути всотатись в кров. 10 лютого 2015 року [PERSON] був єдиний, кому поводили огляд на стан спяніння. В березні 2015 року до них приїжджала з перевіркою комісія з м. Суми, яка встановила, що порушень не було. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що працює директором з матеріально-технічного забезпечення і транспорту ПАТ «[PERSON] Україна». 10 лютого 2015 року близько 17-00 години він був в своєму кабінеті, коли охорона підприємства повідомила йому, що на прохідній був затриманий [PERSON] з підозрою на перебування в стані спяніння та його запросили до кімнати охорони. Там він побачив [PERSON], який поводився дуже емоційно, висловлював претензії на адресу охорони, а потім керівництва підприємства. Були присутні також охоронці, начальник охорони, [PERSON] Хто запропонував пройти медогляд, він не памятає. Направлення на огляд допомагала складати [PERSON] До наркологічного відділення поїхали він, [PERSON], [PERSON], [PERSON], 2 охоронці, керівник охорони. [PERSON] поїхав на своєму автомобілі зі [PERSON] та [PERSON] В наркологічному відділенні [PERSON] сперечався з лікарем що його неправомірно оглядають. В кабінеті відділення були присутні він, [PERSON], лікар та медсестра. Лікар проводила тестування, аналіз видиху, але [PERSON], видихнувши один раз через «Алконт», другий раз дихати відмовився та став вимагати аналізу крові. В нього взяли кров на аналіз, після чого всі розїхались по домівках. Наступного дня він особисто забирав з наркологічного відділення висновок за результатами огляду [PERSON] З приводу надання відпустки працівник звертається до безпосереднього керівника з заявою, який її візує, а потім передає вищестоящому керівництву. Про те, що [PERSON] не було на роботі 11 лютого 2015 року йому повідомив [PERSON] близько 16-ї години, а вже потім приніс заяву [PERSON] про надання відгулу, яку той залишив в диспетчерській. Таким чином, він мав погодити заяву на відгул 11 лютого 2015 року, вже після закінчення цього робочого дня. Питання про надання відпусток вирішує [PERSON]. Коли він отримав заяву [PERSON] про надання відпустки він не памятає. Про те, що [PERSON] відмовлено у наданні відпустки, він дізнався, напевно, 12 лютого 2015 року, але [PERSON] про це він не повідомляв. [PERSON] звертався до нього з приводу виділення коштів на ремонт автомобіля, але ремонт його машини потребував значних коштів, що було визнано підприємством не- раціональним. Також йому відомо, що [PERSON] звертався до директора підприємства щодо зловживань керівництва, в тому числі і щодо нього (свідка). Свідок [PERSON] водій ПАТ «[PERSON] Україна» - в судовому засіданні показав, що 10 лютого 2015 року о 16-45 чи 16-50 годині він з [PERSON] виходив з підприємства, [PERSON] був у нормальному стані, ніякого запаху не було. На прохідній їх зупинили охоронці і [PERSON] повели до кімнати для оглядів, а його відпустили. Хвилин через 5 він повернувся до кімнати для огляду, де зясував, що [PERSON] звинувачують у тому, що він пяний, та почали складати протокол. [PERSON] попрохав викликати [PERSON]; потім ще викликали [PERSON] та [PERSON], згодом підійшов [PERSON]. Після оформлення протоколу близько 18- ї години поїхали до наркологічного відділення: [PERSON] поїхав на своїй машині з [PERSON], а він, [PERSON] та [PERSON] поїхали на машині свідка і він їхав за кермом. [PERSON] і [PERSON] підїхали пізніше. В наркологічному відділенні до кабінету зайшли [PERSON], [PERSON] та 2 медпрацівники, більше нікого туди не пустили. Зі слів [PERSON], він дув у трубку та здавав кров. Після чого підписали папери та розїхались. Також показав, що [PERSON] є головою первинної профспілкової організації ВАТ «Шосткинський міськмолкомбінат», а він (свідок) секретарем ревізійної комісії профспілки, вони є керівництвом профспілки. В грудні 2014 чи січні 2015, точно він не памятає, вони звертались до [PERSON] щодо розкрадань на підприємстві та повідомляли, що підозрюють у причетності до цього [PERSON] та [PERSON] , вони неодноразово ходили з цього проводу до нього, але [PERSON] не реагував на звернення. Вважає звільнення [PERSON] помстою за це. Також показав, що раніше відмов у наданні відгулів та відпусток не було. Якщо треба був день відгулу чи відпустки, то необхідно було зателефонувати керівнику, повідомити диспетчера, а потім вже приходили на роботу та писали заяву, яку віддавали [PERSON], а той [PERSON] До [PERSON] з заявами про надання відпустки чи відгулу ніколи не ходили. Крім того, свідок показав, що в травні 2015 року після судового засідання в вестибюлі суду він чув як одна лікарів сказала [PERSON]: «Тепер ви нам будете винні ще по ящику сиру та масла». Під час додаткового допиту свідок [PERSON] показав, що [PERSON] в грудні 2014 року намагався викрасти з підприємства металобрухт, але його зупинили охоронці. Потім він та [PERSON] запитували у [PERSON] чи притягнули [PERSON] до відповідальності, на що вона повідомила, що [PERSON] оголосили догану. [PERSON] висловлював з цього приводу претензії до нього та [PERSON] Також [PERSON] забороняв свідку розповідати працівникам підприємства про судові засідання по цій справі, внаслідок чого у нього з [PERSON] був конфлікт. Також був конфлікт між [PERSON] та [PERSON] в цьому році (ще до звільнення): свідок чув як вони на підвищених тонах розмовляли в боксі, але з приводу чого був конфлікт йому не відомо. Також [PERSON] показав, що засідання профспілки з приводу надання або відмови у наданні згоди на звільнення [PERSON] не проводилось, ніяких рішень з цього приводу не приймалось, була лише усна розмова між ним (свідком), [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON] - керівник відділу логістики ПАТ «[PERSON] Україна» в судовому засіданні показав, що 10 лютого 2015 року о 16.30 він знаходився на нараді, коли його викликали та [PERSON] повідомив, що на прохідній затримано працівника з ознаками алкогольного спяніння. Він повідомив про це [PERSON], який наказав зафіксувати цей випадок. Він спустився в кімнату охорони, там перебувало кілька охоронців. [PERSON] привітався з ним за руку, при цьому він відчув від позивача запах «перегару». Згодом прийшли [PERSON] та [PERSON] Було складено відповідний акт, в ньому свідок зазначив, що відчув запах алкогольного перегару. [PERSON] відмовився надавати пояснення. Потім на машинах вони виїхали до наркологічного відділення. [PERSON] хотів сісти за кермо машини, але він порадив цього не робити і авто керував [PERSON] В наркологічному відділенні до кабінету лікаря зайшли [PERSON] та [PERSON], решта чекала в коридорі. 11 лютого 2015 року вранці [PERSON] повідомив йому, що телефонував [PERSON] та сказав, що не зможе прийти на роботу, бо в нього зламалось особисте авто. Потім, вже наприкінці дня, [PERSON] приніс заяви [PERSON] на відгул та відпустку, при цьому в заяві на відпустку не було зазначено її вид, та сказав, що він не буде погоджувати ці заяви, бо у [PERSON] не має права на відгул та відпустку, та в нього є робота для [PERSON] Рішення про надання відпустки приймає безпосередній керівник працівника, який і візує заяву. В даному випадку це [PERSON] Також свідок показав, що робочий автомобіль позивача перебував на ремонті з грудня 2014 року та це авто є найвитратнішим, коштів на його ремонт: приблизно 50 тисяч гривень, в бюджеті підприємства не було. Свідку відомо, що профспілка, головою якої є позивач, звинувачувала його та [PERSON] в розкраданнях, але будь-якої неприязні з цього приводу у нього до [PERSON] не має. Це право профспілки писати те, що вважають потрібним. Свідок [PERSON] керівник транспортного департаменту ПАТ «[PERSON] Україна» в судовому засіданні показав, що 10 лютого 2015 року йому зателефонували з прохідної близько 17-ї години та повідомили, що затримали його підлеглого з ознаками спяніння. Він прийшов на прохідну і побачив, що затримали [PERSON], який стверджував, що не пяний і його підставили та вимагав покликати [PERSON] та [PERSON], потім прийшов [PERSON]. [PERSON], щоб довести, що не пяний, почав віджиматись. Потім став змінюватись в агресивну сторону, мова в нього була не така, як завжди, також від нього відчувався запах алкоголю. Але в акті він написав, що ознак не побачив та стан спяніння має встановити медогляд. Потім вирішили їхати до наркології. В наркологічному відділенні позивач знову поводив себе агресивно. Після огляду, близько 19-ї години, всі розійшлись. Наступного дня [PERSON] вранці зателефонував та повідомив, що в нього зламався автомобіль, що він сказав у відповідь - свідок не памятає. Ввечері, на початку 17-ї години [PERSON] прийшов на підприємство та був в диспетчерській, він запитав у позивача, яка є поважна причина відсутності останнього на роботі. [PERSON] сказав, що має право на відпустку, на що він сказав, що не погодить заяву на відпустку. Потім він вийшов, а повернувшись, побачив на столі заяви [PERSON], які він відніс [PERSON] та повідомив його, що [PERSON] не було на роботі і що він не буде візувати заяви на відгул та відпустку. Наступного дня він телефонував у відділ кадрів, де йому повідомили, що заяви [PERSON] не задоволені. [PERSON] він про це не повідомляв. [PERSON] не виходив в рейси з грудня 2014 року, але в нього була робота для нього, зокрема, допомагати іншим водіям в ремонті авто, хоча позивач часто відмовлявся виконувати роботу, яку він йому доручав, мотивуючи тим, що це не входить до його обовязків. Яку саме роботу він збирався доручити [PERSON] 11 лютого 2015 року свідок не памятає. Доповідну про відсутність позивача на роботі 11, 12 та 13 лютого 2015 року він писав з власної ініціативи, оскільки саме він (свідок) підписує табелі обліку робочого часу та відповідальний за достовірність даних в них. В акті він зазначив, що не побачив ознак спяніння у [PERSON], оскільки думав, що вдасться все залагодити, не хотів, щоб керівництво дізналось, що його підлеглий пяний, але [PERSON] почав себе агресивно поводити. Також він не хотів «звязуватись» з [PERSON], бо той постійно погрожував судами. Ще вдень 10 лютого 2015 року він бачив у позивача ознаки спяніння та запитав його, чи пив він. На це [PERSON] відповів: «А що на ремонті не можна?» Свідок сказав [PERSON], що не допускає його до роботи та щоб він йшов додому. Потім о другій половині дня він побачив [PERSON], який розмовляв з іншими водіями. Він знову сказав позивачу, щоб той йшов додому, бо покличе охорону. На це [PERSON] сказав: «Тільки спробуй». Цю розмову чули інші водії. Висновок про те, що [PERSON] був у стані спяніння, він зробив також і з огляду на поведінку останнього, бо знає [PERSON] вже 11 років, разом вони святкували різні події: дні народження, День водія, тощо. Тому він знає, яка поведінка у позивача, коли він тверезий і коли ні. Також зазначив, що йому дійсно оголошували догану, бо він вивозив з підприємства деревяні піддони, на яких були металеві кутки. Про те, що [PERSON] та [PERSON] зясовували чи притягували його до відповідальності, йому ніхто не казав. Чи була з приводу цієї догани розмова між ним та [PERSON] він не памятає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він є керівником відділу охорони ТОВ «Сокол -Секюріті», яке забезпечує охорону ПАТ «[PERSON] Україна». 10 лютого 2015 року він знаходився в приміщенні охорони на підприємстві. Близько 16-45 години до приміщення зайшов охоронець [PERSON] разом з [PERSON] для проведення його огляду, бо охоронець запідозрив, що позивач щось проносить під курткою. Але огляду не було проведено, бо під час спілкування з [PERSON] він почув від нього запах алкоголю. Позивач заперечував, що вживав спиртне, та попрохав покликати [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що і було зроблено. Позивач багато та імпульсивно розмовляв, був збуджений. Було складено акт про перебування працівника в стані алкогольного спяніння. Пояснення [PERSON] надавати відмовився. Також було запропоновано пройти огляд в наркологічному відділенні, куди всі і відправились близько 18-ї години. В кабінет до нарколога зайшов лише [PERSON] та [PERSON], решта чекали в коридорі. Свідок [PERSON] - заступник керівника відділу охорони ТОВ «Сокол- Секюріті», в судовому засіданні надав покази аналогічні показам свідка [PERSON] Також зазначив, що у нього виникла підозра, що [PERSON] у стані алкогольного спяніння, бо від нього йшов запах алкоголю, він емоційно говорив. Коли охоронець запитав, що в нього під курткою, [PERSON] підвищеним тоном відповів: «Що ти хочеш ?» Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що працює охоронцем в ТОВ «Сокол -Секюріті». 10 лютого 2015 року близько 16-40 години він був на прохідній підприємства ПАТ «[PERSON] Україна» на своєму робочому місці. В цей час [PERSON] проходив прохідну, тримаючи ліву руку у кишені, і куртка віддувалась. У нього виникли сумніви, чи не проносить [PERSON] щось під курткою, тому він запропонував позивачу пройти до приміщення охорони. [PERSON] йшов сам, він його не вів, не чіпав. [PERSON] поводив себе зухвало, запитував: «Що ти хочеш?» Коли [PERSON] заговорив, він (свідок) відчув запах алкоголю та запитав чи вживав позивач спиртне. Той відповів: «Ні» та «Ти що, експерт?» Розмовляв [PERSON] підвищеним тоном, вимагав викликати [PERSON] Згодом прийшли [PERSON] та [PERSON] [PERSON] про перебування в стані спяніння складав [PERSON] Потім всі, крім нього, поїхали наркологію. Свідок [PERSON] керівник управління по роботі з персоналом ПАТ «[PERSON] Україна», в судовому засіданні показала, що на підприємстві діє Положення про відпустки, яким затверджена стандартна форма заяви про надання відпустки. В даному Положенні не оговорено хто вирішує питання про надання відпустки працівнику, але на підприємстві склалася практика, що рішення приймає безпосередній керівник працівника, який, у разі згоди, візує заяву та віддає її до відділу кадрів. Заяви про надання відпустки не реєструються і відповідь на них не надається. Відділ кадрів перевіряє чи зазначено в заяві який вид відпустки просить працівник та чи є підпис керівника. Строки розгляду заяв не встановлені, зазвичай заява розглядається одразу ж. Якщо заява не відповідає вимогам, вона не приймається до роботи і повертається керівнику працівника. Про результати розгляду заяви відділ повідомляє керівника працівника, а той повинен повідомити працівника - така практика на підприємстві. З наказами про надання відпустки працівників не ознайомлюють, бо це фізично неможливо, в звязку з великою кількістю працюючих в компанії. Про заяви [PERSON] їй не повідомляли. Також свідок показала, що в грудні 2013 року [PERSON] оголошувалась догана, за те, що він щось вивозив з підприємства, чого не було зазначено в накладній. Перед цим [PERSON] та [PERSON] запитували в неї чи будуть вживатись якісь заходи до [PERSON], на що свідок їм відповіла, що з цього приводу їм треба звертатись до [PERSON] та потім повідомила про цю розмову останнього. [PERSON] вона нічого не казала про те, що до неї звертались [PERSON] та [PERSON] Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] - керівник відділу кадрів ПАТ «[PERSON] Україна», показала, що 11 лютого 2015 року наприкінці робочого дня їй зателефонувала диспетчер та запитала чи може [PERSON] написати заяву на відпустку на сьогоднішній день. Хто потім приніс заяви [PERSON] вона не памятає, але на них не було візи керівника та в заяві про надання відпустки не було підкреслено, який саме вид відпустки просить надати працівник. Вона зателефонувала [PERSON], який повідомив, що ці заяви не погоджені. Вона сказала, що ці заяви задоволені не будуть та поклала їх в особову справу [PERSON] Чи повідомляв хто-небудь [PERSON] про результати розгляду, вона не знає. Про відсутність [PERSON] на роботі 12 та 13 лютого 2015 року їй ніхто не повідомляв. Зазвичай, якщо працівник не може прийти на роботу, він по телефону повідомляє про це безпосереднього керівника, а той повинен повідомити відділ кадрів. Наказ на звільнення [PERSON] складала вона за розпорядженням генерального директора. Свідок [PERSON] головний механік транспортного департаменту ПАТ «[PERSON] Україна» в судовому засіданні показав, що 10 лютого 2015 року в обідній час він побачив водія [PERSON], який виглядав втомленим. Він підійшов до нього почав розмовляти та зрозумів, що той нетверезий. [PERSON] пояснив, що в нього народилася онука, він приніс спиртне та святкував цю подію. Він усно відсторонив [PERSON] від роботи та відправив додому. А потім доповів про це [PERSON] По водіям [PERSON] та [PERSON] він не може сказати, що ті були пяні, але він направив їх до [PERSON], щоб вони надали пояснення. Пізніше він був з [PERSON], коли підійшов [PERSON] та почав розмовляти, і свідок зрозумів, що той напідпитку. [PERSON] сказав «[PERSON], як ти себе поводиш ? Ти що пив?» На що [PERSON] відповів: «Я на ремонті, що не маю права ?» [PERSON] сказав, що його відстороняє від роботи, підійшов [PERSON] забрав [PERSON] та вони кудись пішли. Ще пізніше вони з [PERSON] знову зустріли [PERSON], і [PERSON] запитав, чому той на роботі, бо він його відсторонив. На це [PERSON] в погрожуючій формі запитав: «Може ще охорону викличеш ? Подумай про своє здоровя». Про те, що [PERSON] затримали на прохідній, він дізнався наступного дня. Як до робітника у нього до [PERSON] претензій не має, хоча той і міг відмовитись виконувати роботу. Відносини з ним нормальні, робочі. Про те, що [PERSON] був напідпитку, він зрозумів, бо знає позивача більше 10 років, і знає як той себе поводить коли тверезий, і коли пяний, бо разом вони святкували різні свята, і [PERSON] навіть напідпитку міг віджиматись, демонстрував свою фізичну силу. 11 лютого 2015 року близько 16 години він був в диспетчерській, коли [PERSON] прийшов на роботу та написав заяви, а [PERSON] сказав [PERSON], що ці заяви не підпише. Покази він вирішив надати, бо це вже неможливо терпіти: спочатку [PERSON] розмахував в боксі руками та кричав, що має всіх на увазі, а тепер судиться. Щодо показів даного свідка позивач зазначив, що у нього неприязне ставлення до [PERSON], і якби він (позивач) давав покази як свідок відносно [PERSON], то він би теж збрехав. Свідок [PERSON] водій ПАТ «[PERSON] Україна» в судовому засіданні показав, що в той день як затримали [PERSON] на прохідній, точну дату він не памятає, його викликали до [PERSON], який лише подивився на нього та наказав йти працювати. А в обідню перерву у них в боксі була розмова на підвищених тонах. Розмовляли [PERSON], [PERSON], [PERSON] Причиною скандалу було те, що нібито [PERSON] був пяний. Але чи був позивач пяний чи ні свідок сказати не може. В той день він також дізнався, що у водія [PERSON] народилася онука, та помітив, що [PERSON] був напідпитку: він ходив хитаючись, а після обіду свідок вже його на роботі не бачив. Свідку спиртне ніхто не пропонував, по іншим водіям він нічого не помітив. Свідок [PERSON] - водій ПАТ «[PERSON] Україна» в судовому засіданні показав, що того дня він ремонтував машину, а по гаражу бігав та кричав натовп. Хто саме бігав та чого був скандал - він не знає, але там був і [PERSON]; хто ще був - він не звернув уваги. Свідок участі в цьому не брав. Того ж або наступного дня, точно він не памятає, до нього підійшов [PERSON] та запитав: «Ти з ними теж пив?» На це свідок відповів: «Ви що, смієтесь?» та повернувся ремонтувати машину. Чи був хто напідпитку в той день - він не помітив. Дослідженими матеріалами справи підтверджується, що 22 грудня 2014 року позивач звертався з листом до генерального директора щодо зловживань з боку посадових осіб підприємства - [PERSON] та [PERSON], їх можливого збагачення за рахунок компанії та притягнення винних осіб до відповідальності. (а.с. 50) Відповідно до [PERSON] № 2 складеного 10.02.2015 року о 17 год 45 хв., 10 лютого 2015 року на контрольно-пропускному пункті ПАТ «[PERSON] Україна» о 16 год. 45 хв. було затримано [PERSON], який знаходився на роботі в стані спяніння; ознаками даного стану є запах алкоголю з ротової порожнини. Згідно пояснень свідків, зазначених в акті, свідок [PERSON] зовнішніх ознак спяніння не побачив; свідок [PERSON] зазначив, що відчувається запах алкоголю. Також в акті [PERSON] вказав, що алкоголь не вживав. (а.с. 17-18 т. 1) Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» із змінами, вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, трудовий договір з якими розірвано за п. 7 ст. 40 КзпП України, суди повинні звернути увагу, що з цих підстав можуть бути звільнені з роботи працівники за появу на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння в будь-який час робочого дня, незалежно від того, чи були вони відсторонені від роботи чи продовжували виконувати трудові обов'язки. Нетверезий стан працівника або наркотичне чи токсичне сп'яніння можуть бути підтверджені як медичним висновком, так і іншими видами доказів, яким суд має дати відповідну оцінку. Як встановлено в судовому засіданні, позивач звертався з вимогами щодо притягнення до відповідальності [PERSON], [PERSON] та [PERSON], про що були обізнані зазначені особи. Зважаючи на вказане, суд критично оцінює покази даних свідків. Решта свідків посилались на наявність «перегару» та емоційну поведінку [PERSON], однак дані свідки не є відповідними спеціалістами, які можуть кваліфіковано і правильно оцінити стан позивача, враховуючи пояснення позивача, що він вживав спиртне ввечері 09 лютого 2015 року, а емоційно себе поводив, бо був обурений. Відповідно до Висновку щодо результатів медичного огляду 10 лютого 2015 року о 17 год. 05 хв. лікарем [PERSON] в наркологічному диспансерному відділенні КЗ «Шосткинська ЦРЛ» було проведено медичний огляд [PERSON], [INFO], та встановлено, що [PERSON] перебуває в стані алкогольного спяніння. (а.с. 21 т. 1 ) Згідно Протоколу № 59 медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивної речовини та стану спяніння [PERSON] був оглянутий лікарем [PERSON] 10 лютого 2015 року о 17-05. При огляді встановлено, що [PERSON] був напружений, збуджений, метушливий, агресивний, говіркий, лаявся нецензурною лайкою. В часі, місці та власній особистості орієнтувався вірно. Мова гучна, змазана, супроводжувалась жестикуляцією. В позі Ромберга - нестійкий, при пальце-носовій пробі промахувався, був наявний тремор пальців рук. З ротової порожнини відчувався різкий запах алкоголю. У видихуваному повітрі, дослідженому на пристрої «Алконт» о 17-25 год., наявність алкоголю становила 1,8 %; повторно проходити тест на апараті [PERSON] категорично відмовився. Було здійснено забір крові о 17-40 год. в два стерильні флакони по 5 мл. Згідно висновку № 5 від 11.02.2015 року в крові виявлено етиловий спирт в кількості 0,6 проміле. Зі слів [PERSON] зазначено, що вчора ввечері о 23 годині він випив багато горілки. (а.с. 63-64 т. 1) Згідно досліджених в судовому засіданні матеріалів Шосткинського МВ УМВС у Сумській області ЖЄО № 1255 [PERSON] 21.02.2015 року звернувся до Шосткинського МВ УМВС з заявою про притягнення до відповідальності та проведення перевірки за фактом внесення неправдивих відомостей до висновку медичного огляду на стан алкогольного спяніння. За результатами перевірки даної заяви Шосткинським МВ УМВС було встановлено, що лікарем [PERSON] було зроблено помилковий запис щодо часу огляду (17-05год.) [PERSON] внаслідок того, що годинник в оглядовому кабінеті вказував невірний час, що було виявлено пізніше, а тому в діях [PERSON] не вбачається ознак кримінального правопорушення. Згідно супровідного листа КЗ «Шосткинська ЦРЛ» від 14.04.2015 року заклад позбавлений можливості надати відеозапис медогляду [PERSON], в звязку з його самостиранням. (а.с. 62) Ухвалою Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 05 травня 2015 року було забезпечено докази у справі шляхом зобовязання комунального закладу «Шосткинську центральну районну лікарню» зберігати до 30 травня 2015 року зразок біосередовища (крові), відібраний 10 лютого 2015 року у [PERSON] в наркологічному диспансерному відділенні КЗ «Шосткинська ЦРЛ» в ході проведення огляду на стан спяніння (далі зразок). (а.с. 137-138) Копію вказаної ухвали представник КЗ «Шосткинська ЦРЛ» отримав 06 травня 2015 року під особистий підпис. (а.с. 141) Ухвалою Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 13 травня 2015 року по справі було призначено судово-медичну експертизу, на вирішення якої були поставлені питання щодо придатності зразка, його належності [PERSON] та наявності у зразку етилового спирту. (а.с. 148-150) Також вказаною ухвалою було зобовязано КЗ «Шосткинська ЦРЛ» зберігати зразок біосередовища (крові), відібраний 10 лютого 2015 року у [PERSON] в наркологічному диспансерному відділенні КЗ «Шосткинська ЦРЛ» в ході проведення медичного огляду [PERSON] на стан спяніння, до витребування зразка експертом. Копію зазначеної ухвали представник КЗ «Шосткинська ЦРЛ» отримала 13.05.2015 року. (а.с. 155) Листом від 19 червня 2015 року Шосткинський міськрайонний суд повідомив КЗ «Шосткинська ЦРЛ» про необхідність забезпечення доставки зразка біосередовища (крові) [PERSON] до відділення судово-медичної генетичної ідентифікації Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи до 02 липня 2015 року. (а.с. 191) Листом від 01.07.2015 року КЗ «Шосткинська ЦРЛ» повідомила суд про утилізацію зразка біосередовища (крові) [PERSON], відібраного 10 лютого 2015 року у [PERSON] в наркологічному диспансерному відділенні КЗ «Шосткинська ЦРЛ», посилаючись на те, що дія ухвали про забезпечення доказів від 05.05.2015 року закінчилася 30 травня 2015 року, а ухвали суду про продовження терміну зберігання зразка крові [PERSON] до КЗ «Шосткинська ЦРЛ» не надходило. (а.с. 192) Таким чином, посадові особи КЗ «Шосткинська ЦРЛ», відповідальні за виконання ухвали суду та збереження зразка, знищили доказ по справі, чим унеможливили проведення призначеної судом експертизи і як наслідок підтвердження достовірності даних, зазначених в акті огляду та висновку. Зважаючи на вказане, акт огляду [PERSON] та висновок про перебування позивача в стані спяніння оцінюються судом критично. З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що перебування позивача на робочому місці у стані алкогольного спяніння не підтверджено належними і допустимими доказами. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Відсутність [PERSON] на роботі 11, 12 та 13 лютого 2015 року сторонами не оспорюється та підтверджується показами свідків та дослідженими матеріалами справи (а.с. 22-26, 40-42) Згідно заяви [PERSON] на імя [PERSON] позивач прохав надати йому відгул 11.02.2015 року в звязку з сімейними обставинами. (а.с. 103) Згідно заяви [PERSON] на імя генерального директора [PERSON] позивач прохав надати йому відпустку на 2 дні з 12 по 13 лютого 2015 року. Яку саме відпуску просив позивач в формі заяви не підкреслено. (а.с. 104) Як пояснив позивач, і його пояснення не спростовані належними та допустимими доказами, він повідомив [PERSON] про відсутність на роботі 11.02.2015 року, проти чого останній не заперечував. Також позивач пояснив, що при написанні заяв телефонував до відділу кадрів, щоб дізнатись, на яку саме відпустку він має право, на що йому було запропоновано залишити заяви, а відділ кадрів на наступний день визначиться з видом відпустки. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначених пояснень позивача щодо вирішення питання про надання відпустки не спростувала. На підтвердження правомірності звільнення позивача за п. 4 ст. 40 КЗпП України відповідач посилався на відсутність у позивача права на «відгул» та на відпустку. Суд, не погоджується з даним твердженням відповідача, зважаючи на таке: Як вбачається з подорожнього листа вантажного автомобіля від 01 грудня 2014 року позивач виїхав з гаража підприємства о 5-00 годині ранку та повернувся о 19 год. 30 хв., доставляючи вантаж маршрутом з с. Пролетарське Ічнянського району Чернігівської області - с. Южне- с. Понори до підприємства, фактично відпрацювавши за день більше 12 годин. (а.с 97) 03 грудня 2015 року позивач виїхав з гаража підприємства о 5-00 годині ранку та повернувся о 22-30 годині, доставляючи вантаж маршрутом с. Курень Бахмацький район Чернігівської області с. Понори до підприємства, фактично відпрацювавши за день більше 17 годин. (а.с. 98) Доказів, що за роботу понаднормово позивач отримав інший день відпочинку або компенсацію, на що посилалась представник відповідача, суду не надано. Графіком щорічних відпусток на 2015 рік робітників ПАТ «[PERSON] Україна» та табелем обліку робочого часу за січень 2015 року підтверджується, що позивачу надавалась частина щорічної відпустки в січні 2015 року, друга частина щорічної відпустки згідно графіку мала бути надана в жовтні 2015 року (а.с. 34-39 т. 1) Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні, позивач не прохав надати йому саме щорічну відпустку, він бажав отримати будь-яку відпустку, на яку мав право, в тому числі і без збереження заробітної плати. Як встановлено в судовому засіданні на підприємстві нормативно не закріплено та не визначено особу, відповідальну за прийняття рішень про надання чи відмову у наданні відпустки працівнику, не встановлено порядок розгляду заяви про надання відпустки, строки розгляду заяви та порядок ознайомлення працівника про прийняте рішення. З показів свідків також вбачається, що до ситуації, яка склалась з позивачем, відмов у наданні «відгулу» або відпустки працівнику на підприємстві не було. Зважаючи на вказане, позивач діяв відповідно до практики, яка склалась на підприємстві та обґрунтовано був впевнений про задоволення його заяв, враховуючи, що жодний з осіб, причетних до вирішення цього питання, свідомо не повідомив [PERSON] про відмову у наданні йому «відгулу» та 2 х днів відпустки. Звільняючи позивача за п. 4 ст. 40 КЗпП України, відповідач цим обставинам оцінку не надав. Посилання представника позивача на порушення відповідачем вимог Закону України «Про звернення громадян» безпідставні, оскільки ст. 12 вказаного закону визначено, що дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений трудовим законодавством. Відповідно до ст. 43 КЗпП України (в редакції, яка діяла на день звільнення позивача) розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору. Згідно ч. 3 ст. 252 КЗпП України звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок). Відповідно до ч. 7 ст. 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Аналогічні положення щодо обґрунтованості рішення профспілки про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору з працівником містяться і в частині шостій статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Верховний Суд України у правових висновках, які відповідно до вимог статті 360-7 ЦПК є обов'язковими для судів при застосуванні норм права, неодноразово підкреслював, що така обґрунтованість повинна оцінюватись судом, виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова "обґрунтований", яке означає "бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами" (справи № 6 - 119цс15, № 6-703цс15). Отже рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав. З огляду на те, що висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей, то посилання на відсутність у суду повноважень здійснювати перевірку та давати юридичну оцінку рішенню профспілкового комітету (яке відповідно до вимог статей 57, 212 ЦПК є одним із доказів у справі і не має для суду наперед встановленого значення), не можна визнати правильним. Також Верховний Суд України відзначає, що суд, зокрема, має перевірити чисельність профспілкової організації, членом якої є працівник, на дату прийняття рішення профспілковим органом, чи був утворений в ній виборний орган, ким і коли він обраний, в якому складі, чи входив працівник до складу цього органу і на якій підставі, чи повноважним був склад профкому, який приймав рішення про відмову в наданні згоди на звільнення працівника, та чи є обґрунтованим прийняте ним рішення. З матеріалів справи вбачається, що 12 лютого 2015 року відповідач звернувся до профспілкового комітету первинної профспілкової організації працівників ВАТ «Шосткинський міськмолкомбінат» з запитом про надання згоди на звільнення [PERSON] за п. 7 ст. 40 КЗпП України. (а.с. 29-31 т. 1) 17 лютого 2015 року аналогічний запит було отримано Всеукраїнською професійною спілкою «Захист справедливості», яка є вищим виборним органом первинної профспілкової організації працівників ВАТ «Шосткинський міськмолкомбінат». (а.с. 32, 87-89 т.1, а.с. 43-44 т.2) Листом від 04 березня 2015 року за підписом заступника голови профкому [PERSON] первинна профспілкова організація ВАТ «Шосткинський міськмолкомбінат» повідомила відповідача про відмову в наданні згоди на звільнення [PERSON] (а.с. 92-93 т. 1) Згідно протоколу № 1 від 01 липня 2009 року установчих зборів первинної профспілкової організації Всеукраїнської профспілки «Захист справедливості» працівників ВАТ «Шосткинський міськмолкомбінат» вказаними зборами було вирішено прийняти для керівництва діяльністю первинної профспілки статут ВПС «Захист справедливості» без змін; встановити кількісний склад профспілкового комітету у кількості 3 чоловік; обрати головою профспілкового комітету [PERSON], заступником голови - [PERSON], секретарем Машейко В. М., головою ревізійної комісії обрано [PERSON] (а.с. 43-44 т. 2) Відповідно до п. 5.4 Статуту ВПС «Захист справедливості» термін повноважень профспілкового комітету первинної організації, голови та ревізійної комісії - 5 років. Відповідно до п. 5.8.1 Статуту голова первинної організації обирається терміном на 5 років. (а.с. 18-26 т. 2 ) Отже, протокол № 1 від 01 липня 2009 року не є належним доказом на підтвердження кількісного та особистого складу профкому первинної профспілкової організації ВАТ «Шосткинський міськмолкомбінат» на дату складання відмови у наданні згоди на звільнення [PERSON] 04 березня 2015 року та доказом на підтвердження повноважень позивача як голови профспілки. Інших належних та допустимих доказів, які б доводили, що [PERSON] був на час звільнення головою профспілкового комітету та підтверджували б кількісний і особовий склад комітету, суду не надано. Як показав в судовому засіданні [PERSON] засідання профкому з приводу надання або відмови у наданні згоди на звільнення [PERSON] не проводилось, ніяких рішень не приймалось, була лише усна розмова з цього приводу між ним (свідком), [PERSON] та [PERSON] Зважаючи на вказане, лист первинної профспілкової організації ВАТ «Шосткинський міськмолкомбінат» від 04.03.2015 року про відмову у наданні згоди на звільнення [PERSON] за п. 7 ст. 40 КЗпП України не є рішенням, прийнятим відповідно до вимог ст. 43, 252 КЗпП України. Також суд звернута є увагу, що зміст даного листа повністю дублює заміст листа Центральної ради ВПС «Захист справедливості» від 03.03.2015 року №03032015/2п (а.с.94-96 т.1) Згідно п. 6.1, 6.6, 6.9 Статуту ВПС «Захист справедливості» виборними органами профспілки є, зокрема, Центральна рада профспілки, термін повноважень якої - 5 років та засідання якої є повноважним, якщо в ньому бере участь більшість її членів. Рішення Центральної ради оформлюються постановою та підписуються її головою (п. 6.10) (а.с. 18-26 т. 2) Листом від 03 березня 2015 року № 03032015/2п Центральна рада ВСП «Захист справедливості» повідомила відповідача про відмову у наданні згоди на звільнення [PERSON] за п. 7 ст. 40 КЗпП України (а.с. 94-96 т. 1) З протоколу ІІІ зїзду ВСП «Захист справедливості» від 31.03.2011 року, протоколу № 55 Центральної ради ВСП «Захист справедливості» від 03.03.2015 року та протоколу № 57 Центральної ради ВСП «Захист справедливості» від 02.11.2015 року вбачається, що питання надання згоди на звільнення [PERSON] за п. 4 та п. 7 ст. 40 КЗпП України вирішувалось повноважним виборним органом. (а.с. 6-17 т. 1) Разом з тим, рішення Центральної ради ВПС «Захист справедливості» про відмову у наданні згоди на звільнення [PERSON] від 03.03.2015 року03032015/2п та 03.11.2015 р. № 03112015/2 викладені у формі листів - відповідей, а не постанов. (а.с. 94-96, 240-243 т.1) Вказані рішення (якщо вважати листи рішеннями) містять посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника та посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав. Однак, деякі з посилань є помилковими, зокрема, на порушення відповідачем вимог Закону України «Про звернення громадян». Також мотиви відмови ґрунтуються не тільки на оцінці фактичних обставин, а й на звинуваченнях відповідача у тиску на [PERSON] та його переслідуванні як голови профспілки (при цьому не наведено підтверджуючих даних, що позивач дійсно був головою профспілки станом як на 03.03.2015 року, так і на 03.11.2015 року), що не може свідчити про аргументованість відмови в цій частині. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач згоди профспілкового органу на звільнення позивача за п. 4 ст. 40 КЗпП України не запитував, вважаючи це недоцільним. Вказане є порушенням вимог законодавства. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України звільнення члена виборного органу первинної профспілкової організації підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки) без попередньої згоди на це виборного органу первинної профспілкової організації профспілки та вищестоящого органу цієї профспілки (обєднання профспілок) є порушенням вимог ст. ст. 43, 252 КЗпП України, ст. 41 Закону України від 15 вересня 1999 р. № 1045-XIV «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та є підставою для визнання звільнення незаконним (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23 квітня 2014 р. у справі № 6-30цс14). Звернення суду за наданням такої згоди в порядку ч. 9 ст. 43 КЗпП України саме по собі не усуває таке порушення та не звільняє від обовязку поновлення порушених прав працівника. Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. З дослідженого табелю обліку робочого часу за лютий 2015 року та листка непрацездатності вбачається, що 17 та 18 лютого 2015 року позивач перебував в учбовій відпустці, а з 04 по 13 березня 2015 року включно хворів. (а.с. 33, 40-42 т.1) 14 та 15 березня 2015 року були вихідними днями. Зважаючи на вказане, посилання сторони позивача на порушення відповідачем строків застосування дисциплінарного стягнення безпідставні. Відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Згідно ч. 3 ст. 149 КЗпП України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. У п. 22 вказаного Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Судом встановлено, що позивач пропрацював на підприємстві 14 років. Згідно пояснень позивача в судовому засіданні за весь час роботи на підприємстві до нього жодного разу не застосовувались стягнення, зауважень до роботи не було. Відповідач не надав доказів на спростування зазначених пояснень [PERSON] Однією з підстав для звільнення позивача був факт перебування [PERSON] на роботі в стані спяніння. Однак при звільненні з цієї підстави роботодавцем взагалі не було зясовано обставини, за яких вчинено проступок (де, коли, з ким вживав [PERSON] алкогольні напої, яким чином спиртне потрапило на підприємство), дані обставини стали предметом зясування вже в суді, не врахована також відповідачем при звільненні [PERSON] його попередня робота на підприємстві. На надано відповідачем і оцінки тому чи заподіяна шкода. Дотримання вказаних положень ст. 149 КЗпП України є гарантією трудових прав працівника при звільненні, але доказів, що дані вимоги були виконані відповідачем, суду не надано. Зважаючи на вищевказане, суд приходить до висновку про незаконність звільнення позивача з роботи та необхідність поновлення його на роботі. Суд вважає за потрібне зазначити, що заява сторони позивача на здійснення [PERSON] та [PERSON] тиску на свідка [PERSON] щодо примушування надати його покази проти позивача, не підтверджена жодним належним і допустимим доказом. Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 50 ЦПК України свідок зобов'язаний з'явитися до суду у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини. У разі неможливості прибуття за викликом суду свідок зобов'язаний завчасно повідомити про це суд. [PERSON] за викликами суду не зявився, показів не надав. Як вбачається з пояснень сторін в судовому засіданні, [PERSON], на момент його викликів до суду, вже звільнився з ПАТ «[PERSON] Україна», що виключає, на думку суду, будь-яку можливість здійснення на нього тиску керівництвом підприємства. З огляду на вказане, зазначена заява позивача безпідставна. (а.с. 41) Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Згідно довідки, наданої відповідачем, середньоденна заробітна плата позивача, розрахована згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, склала 303 грн 80 к. (а.с. 105) В постанові Верховного Суду України від 23 січня 2012 р. у справі № 6-87цс11 розяснено, що відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (далі Порядок), основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується шляхом ділення на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку). Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить: (303,80 х 20 (середньомісячне число робочих днів) х 8 ( кількість повних місяців)) + (303,8 х 28 (кількість робочих днів у березні та грудні 2015 року) = 48 608 + 8 506,4 = 57 114 грн 40 к. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлено, що відповідач порушив трудові права позивача, що в будь-якому випадку викликає моральні страждання та потребує додаткових зусиль для організації свого життя. Посилання ж представника позивача в обґрунтування суми моральної шкоди в 100 000 грн на те, що позивач є відомою людиною і постраждала його репутація, є оціночним судженням лише самого представника позивача. Враховуючи фактичні обставини справи, характер, обсяг та тривалість моральних страждань позивача, докази, якими він обґрунтовував свої вимоги, виходячи з характеру його немайнових втрат та можливості їх відновлення, засад розумності, виваженості та справедливості, суд оцінює розмір моральної шкоди, завданої [PERSON] в 5 000 грн. Статтею 6 ч. 3 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайнових характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 595 грн 52 к. (571,16 + 24,36), за частково задоволені вимоги майнового ( 96,91 %) та не майнового (5 %) характеру.

Outcome: partial