Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-15 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] 05.02.2019 звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 28 квітня 1990 року сторони зареєстрували шлюб у Перегонівській сільській раді Голованівського району Кіровоградської області, актовий запис №11. Рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 25.04.2016 шлюб між сторонами було розірвано. В період перебування у шлюбі 20.11.1996 сторонами за спільні кошти сім`ї було набуто певне рухоме майно, яке фактично було розділено між сторонами. Крім того, в цей же період сторонами на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку було придбано житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований по [ADDRESS] . За спільної згоди сторін під час укладення договору купівлі-продажу будинку покупцем за договором виступав відповідач. Питання щодо поділу зазначеного вище житлового будинку сторонами не вирішувалось. Представник позивача зазначає, що на даний час відповідач стверджує, що зазначений житловий будинок є його особистою власністю та відмовляється здійснити його поділ у позасудовому порядку. Частиною 2 ст. 12 Закону України «Про власність» №697-ХІІ від 07.02.1991 (далі - Закон №697-ХІІ від 07.02.1991), який був чинним станом на дату виникнення спірних правовідносин, була передбачена можливість набуття громадянами у власність майна на підставі угод не заборонених законом. При цьому ч. 1 ст. 227 Цивільного кодексу Української РСР (далі ЦК УРСР), який був чинним до 01.01.2004, встановлено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів. Разом з тим, ЦК УРСР не передбачав правових наслідків недодержання вимог ч. 2 ст. 227 цього Кодексу про реєстрацію нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу за участю громадянина. Також ЦК УРСР не пов`язував виникнення у набувача за договором права власності на жилий будинок зі здійсненням його державної реєстрації, визначаючи моментом виникнення права власності сам момент передачі речі. Представник позивача вказав, що оскільки в нотаріальних договорах про відчуження жилих будинків на той час, як правило, спеціально не йшлося про момент виникнення у набувача права власності, вважалося, що при нотаріальному посвідчення договору відбувалася символічна передача жилого будинку, вручення ключів тощо. Отже, у будь-якому разі право власності на жилий будинок за договором про його відчуження виникало у набувача з моменту нотаріального посвідченого цього договору. Представник позивача вважає, що до часу набрання чинності Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004, виникнення права власності на об`єкти нерухомого майна на підставі договорів не залежало від державної реєстрації. В свою чергу ч. 1 ст. 112 ЦК УРСР встановлювала, що майно може належати на праві спільної власності двом чи кільком громадянам. При цьому відповідно до ст. 16 Закону №697-ХІІ від 07.02.1991 майно, нажите подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюються цим законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України (далі КпШС України). Відповідно до ст. 22 КпШС України, який був чинним до 01.01.2004, майно нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Виходячи з аналізу наведених норм законодавства, представник позивача зазначає, що спірний житловий будинок, який було нажито сторонами в період перебування в шлюбі, є спільною сумісною власністю подружжя, а той факт, що саме відповідач був зазначений стороною договору купівлі-продажу, не позбавляє позивача права на частку в такому майні. Конструкція норми ст. 22 КпШС України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. У свою чергу тягар доказування обставин, необхідних для спростування цієї презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Оскільки добровільної згоди між сторонами щодо поділу спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами не досягнуто, представник позивача вважає, що за сторонами має бути визнано право власності по Ѕ ідеальній частці житлового будинку за кожним. Враховуючи зазначені обставини, посилаючись на ст.ст. 112, 128, 227 ЦК УРСР, ст.ст. 22, 24, 28 КпШС України, ст.ст. 12, 16 Закону №697-ХІІ від 07.02.1991, представник позивача з урахуванням уточненої позовної заяви, поданої до відкриття провадження у справі 15.02.2019, просить визнати за позивачем право власності на Ѕ частину будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] ; стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати. Ухвалою суду від 07.02.2019 позовна заява була залишена без руху, оскільки була подана з порушенням ст. 177 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), а саме не сплачено судовий збір. В порядку ч. 2 ст. 176 ЦПК України судом визначено розмір судового збору в сумі 768 грн. 40 коп. 11 лютого 2019 року представник позивача усунув недоліки позовної заяви, сплативши судовий збір та подавши до суду документ про його сплату. Ухвалою суду від 25.02.2019 в даній справі відкрито провадження, визначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено до підготовчого засідання. Представник відповідача [PERSON] 18.03.2019 подав до суду відзив (а.с. 44-55), в якому вказав, що позовні вимоги в даній справі аналогічні позовним вимогам у позові по справі №386/41/18, який за ініціативою позивача був залишений без розгляду, а тому представник позивача вводить суд в оману. В позові, що розглядається представник позивача посилається на норми КпШС України та в той же час використав термінологію діючого СК України, а саме норми ст.ст. 69, 70, 71 цього Кодексу, які й повинні бути застосовані при розгляді справи. Представник відповідача вказує, що спірний житловий будинок належить відповідачу на праві особистої приватної власності, оскільки був придбаний 20.11.1996 у [PERSON] його батьком [PERSON] за свої особисті кошти в розмірі 1000 грн. Таким чином, батько відповідача придбавши спірний будинок, подарував відповідачу зазначені кошти і в той же час, батько відповідача оплатив покупку спірного будинку. Крім того, ще раніше (в квітні 1996 року) [PERSON] купував для відповідача житловий будинок [ADDRESS] та оформлював на своє ім`я. Представник відповідача вказує на те, що вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому ст. 24 КпШС України не містила тверджень про те, що майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, є власністю кожного із них, яке з`явилось в ст. 57 СК України. Позиція про те, що конструкція ст. 22 КпШС України свідчить про презумпцію спільного права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, спростовується нормами ст. 24 цього Кодексу. Таким чином, джерелом придбання спірного будинку відповідачем були не кошти подружжя, а кошти батька відповідача, який у такий спосіб подарував їх відповідачу. Представник відповідача зазначає, що в позовній заяві наявні твердження про те, що рухоме майно між сторонами розділено, однак позивач в жовтні 2016 року забрала спільно нажите майно на загальну суму 93650 грн., яке вивезла до житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] , та який купила після розірвання шлюбу за їх спільні кошти, які також забрала в сумі приблизно 100 тис. грн. Про те, що позивач вивезла спільне рухоме майно, відповідач дізнався лише в жовтні 2016 року, коли приїхав з роботи з м. Києва, і тоді позивач повідомила йому про те, що придбане ними у шлюбі рухоме майно вона забирає собі, а відповідачу залишає спірний житловий будинок, заощадженні кошти в сумі 100 тис. грн. пообіцяла віддати їхній спільній дочці - [PERSON] . Також позивач забрала собі золоту обручку відповідача та його жилетку вартістю 1000 грн. Крім того, позивач з метою таємного заволодіння спільним рухомим майном, приховала від відповідача факт звернення 19.09.2016 до суду з позовом про розірвання шлюбу, при цьому ні судові повідомлення, ні судові виклики відповідачу не надходили, і ніякі заяви до суду він не подавав. Представник відповідача вважає, що позовна заява подана без дотримання вимог ст. 175 ЦПК України, оскільки не містить зазначення доказів, що підтверджують викладені в ній обставини, ціну позову в даній справі не визначено, тоді як для визначення вартості спірного майна має бути проведена судова експертиза. Також вважає занадто завищеними суми витрат на правничу допомогу в розмірі 200 грн. за одне засідання. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. До відзиву додав список рухомого майна подружжя, яке було вивезене в жовтні позивачем та яке знаходилось у спірному будинку, всього 53 одиниці на загальну суму 93650 грн. 18 березня 2019 року за клопотанням представника позивача судом постановлено ухвалу про витребування доказів, якою у Комунальному підприємстві "Благовіщенське міжміське бюро технічної інвентаризації" витребувано копію інвентаризаційної справи на житловий будинок [ADDRESS] та на виконання якої, до суду 29.03.2019 надійшли витребувані докази. Також 18 березня 2019 року за клопотанням представника відповідача судом постановлено ухвалу про витребування доказів, якою у Голованівському районному суді Кіровоградської області витребувано цивільні справи №386/776/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та №386/41/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та на виконання яких, витребувані справи долучені до справи, що розглядається. 18 березня 2019 року ухвалою суду продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів. 28 березня 2019 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив (а.с. 90-93), в якому вважає обставини, викладені у відзиві такими, що не відповідають дійсності, а твердження відповідача необґрунтованими та безпідставними. Відповідач у відзиві стверджує про те, що спірний будинок було придбано його батьком [PERSON] за свої особисті кошти, а те, що відповідач вказаний у договорі купівлі-продажу, нібито свідчить про те, що таким чином, батько подарував відповідачу грошові кошти, у зв`язку з чим, спірний будинок взагалі не мав би підлягати поділу. Проте, далі по тексту відзиву, представник відповідача намагається врахувати якесь майно та грошові кошти під час поділу цього житлового будинку, тобто фактично погоджується з тим, що цей будинок є спільною сумісною власністю сторін. Твердження відповідача про те, що позивач самовільно забрала все нажите сторонами майно не відповідають дійсності, оскільки спільно набуте рухоме майно було розділено між сторонами добровільно, при цьому відповідачу дісталось майна на загальну суму приблизно 94450 грн., а позивачу - 45200 грн., отже між сторонами фактично було розділено спільно нажите рухоме майно. Твердження відповідача про те, що позивач забрала собі спільні кошти в сумі 100 тис. грн., не відповідає дійсності, оскільки таких готівкових коштів у них ніколи не було. 18 квітня 2019 року від представника відповідача до суду надійшло заперечення (а.с. 109-110), в якому зазначає, що відповідач заперечує щодо позовних вимог лише з однієї підстави - придбання спірного будинку відповідачем за кошти, подаровані йому його батьком [PERSON] , і до цих коштів позивач ніякого відношення не мала, а тому спірний будинок є особистою власністю відповідача. Джерелом придбання спірного будинку були не кошти подружжя, чи ним зароблені, а подаровані йому особисто кошти батька. Зазначив, що залишене у відповідача рухоме майно, то його об`єм та його вартість, зазначені представником позивача у відповіді на відзив, завищені, оскільки було придбано за меншою ціною та залишене в поломаному (непрацюючому) стані. 18 квітня 2019 року проведено підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, зазначених у позові та відповіді на відзив. Пояснив, що спірний будинок був придбаний під час шлюбу сторін, придбаний за спільні кошти. Відповідач не довів тих обставин, що спірний будинок куплено за його особисті кошти, при цьому ст. 22 КпШС України, не визначається за чиї конкретно кошти придбавається майно для віднесення його до спільної сумісної власності. Відповідач не довів перед судом тих обставин, що майно належить йому на праві особистої власності, як і не довів тих обставин, що відповідач отримав від батька в подарунок грошові кошти в сумі 1000 грн., оскільки в такому випадку мав би бути укладений відповідний договір дарування у письмовій формі та нотаріально посвідчений. Відповідачем не надано суду нотаріального договору, як і не надано рішення суду, яким би визнавався укладеним договір дарування. Зазначив, що позивач до купівлі спірного будинку також мала певні заощадження, на час купівлі будинку перебувала у декретній відпустці. Просив віднестись критично до показів відповідача, оскільки відповідач давав покази в якості свідка щодо обставин справи, які стосуються його інтересів. Батько відповідача свідок [PERSON] не вказав, що дарував кошти для купівлі спірного будинку конкретно відповідачу, а не подружжю сторін. Брат відповідача свідок [PERSON] в судовому засіданні неодноразово змінював покази, тобто конкретно обставини не зміг пригадати. Свідок [PERSON] повідомила, що нічого не бачила, але знає, що будинок купувався для сторін батьком відповідача. Також критично оцінює покази [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які доводяться відповідачу родичами, при цьому врахувати упередженість показів [PERSON] , яка зазначила, що позивач образила її та її племінника. Крім того, вважає, що лише покази свідків за відсутності інших доказів, не можуть свідчити про укладення договору дарування. Введення в Україні гривні в 1996 році та не внесення відповідних змін до ЦК УРСР, в тому числі на час, коли за твердженням відповідача укладався договір дарування в усній формі, не виключає обов`язковість застосування до правовідносин нотаріального посвідчення договору дарування. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Просив відмовити в їх задоволенні. Пояснив, що позивач не має права на спірний будинок, оскільки будинок був придбаний його батьком за особисті кошти, шляхом передачі коштів особисто [PERSON] . Особисто він кошти від батька не отримував. Позивач повідомила йому, що всі рухому речі з спірного будинку вона забирає собі, що нею й було здійснено 07.10.2016, а спірний будинок залишає йому, а тому спільне майно між ними було поділено. Будь-якого договору про поділ спільного майна між ними не укладалось. Представник відповідача позовні вимоги не визнав з підстав, зазначених у відзиві та запереченні. Пояснив, що кошти на придбання спірного будинку відповідачу подарував його батько, а тому спірний будинок є особистою власністю відповідача. Договір дарування не укладався між відповідачем та його батьком і такий договір не повинен був обов`язково укладатись в письмовій формі та нотаріально посвідчуватись, оскільки норми ЦК УРСР вимагали такі обов`язки щодо правочинів, які укладались у карбованцях, тоді як дарування коштів відповідачу відбувалося у гривні. При цьому, позивач не може оспорювати такий правочин, оскільки не є стороною договору. Зазначив, що позивач не довела перед судом тих обставин, що спірний будинок придбано за спільні кошти подружжя. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Заслухавши доводи учасників справи, дослідивши покази свідків та письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що сторони проживали в зареєстрованому шлюбі з 28 квітня 1990 року, який розірвано рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 25.10.2016, що набрало законної сили 04.11.2016 (а.с. 10-11). В період з 28.04.1990 до вересня 2016 року сторони проживали спільно однією сім`єю, що підтверджується зазначеним рішенням та згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України ці обставини не доказуються. За час спільного проживання відповідач в [PERSON] за 1000 грн. купив житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку від 20.11.1996, посвідченого державним нотаріусом Голованівської державної нотаріальної контори Кіровоградської області Бурдейною Г.І. (а.с. 12-13). Представники сторін в судовому засіданні визнали ту обставину, що оцінка спірного будинку на час розгляду справи в суді складає 40 тис. грн., яка згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України не доказується. Згідно копії інвентарної справи на домоволодіння [ADDRESS] , власником домоволодіння значився [PERSON] ; домоволодіння складається з житлового будинку побудованого 1930 року та сараю (а.с. 96-107). Також в судовому засіданні встановлено, що між сторонами до звернення позивача до суду було розділено спільно набуте певне рухоме майно, вартість якого сторонами оцінено по різному, однак вимог щодо розподілу рухомого майна позивачем не заявлено, як і не подано відповідачем зустрічного позову про розподіл такого майна, у зв`язку з чим, враховуючи принцип диспозитивності судового процесу, визначений ст. 13 ЦПК України, суд розглядає спір лише щодо спірного будинку. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка відповідач суду показав, що його батьку [PERSON] на праві приватної власності належав житловий будинок, який знаходиться по [ADDRESS] та який купувався батьком для проживання в ньому сторін. Батько продав зазначений будинок в жовтні 1996 року за карбованці, після чого відразу купив у [PERSON] спірний будинок йому, однак вже купував за гривні. Спірний будинок купувався за гроші, які батько особисто передав Прядуну біля нотаріуса в коридорі контори. При передачі коштів був лише він (відповідач). В нотаріуса отримав договір купівлі-продажу, який зберігався у спірному будинку. При оформленні договору купівлі-продажу його батько до кабінету до нотаріуса не заходив. Таким чином спірний будинок належить йому особисто. Зазначив, що про справу про розірвання шлюбу між ним та позивачем йому нічого відомо не було. З позивачем проживав разом однією сім`єю з 28.04.1996 до 07.10.2016, на час купівлі спірного будинку він працював на цукровому заводі, де працював з 1992 року. Також на цьому заводі працювала і позивач та отримувала заробітну плату. До вересня 1996 року він з позивачем не могли заробити кошти, за які купувався спірний будинок. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показав, що його син проживав з позивачем однією сім`єю. В 1996 році купував сину житловий будинок, який знаходиться по [ADDRESS] , за тисячу гривень, які він подарував сину та які заощаджував зі своєї пенсії. Гроші сину передавав купюрами по 100 гривень у коридорі біля нотаріуса, де поруч також був [PERSON] . Після цього, син гроші передав продавцю Прядуну, однак як передавав гроші він не бачив. При купівлю житлового будинку був присутній він, його син, [PERSON] та інші невідомі особи. В даний час між сином та невісткою виник спір. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показав, що його брат [PERSON] та позивач проживали в шлюбу, який розірвали три роки тому. Брат повідомив йому те, що між ним (братом) та дружиною є домовленість про те, що житловий будинок, який розташований по [ADDRESS] залишається йому, а все рухоме майно що було в будинку вона забирає собі. Позивач все майно вивезла до себе до нового будинку. В даний час між братом та позивачем виник спір з приводу житлового будинку, який купувався за гроші (1000 грн.), які в свою чергу були виручені за рахунок продажу іншого житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] , який належав їх батьку [PERSON] . Спірний житловий будинок купувався батьком та братом за кошти батька. Як передавались гроші продавцю спірного будинку йому не відомо та яким чином оформлювався договір купівлі-продажу він не бачив, лише чув від батька та брата про те, що гроші передавав батько. 23 роки тому, чи то навесні, чи то восени їздив разом з батьком та братом до нотаріуса для купівлі будинку, однак не пам`ятає чи заходив до нотаріуса, також не пам`ятає який конкретно будинок тоді купувався. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що відповідач доводиться їй племінником. Житловий будинок під [ADDRESS] , в листопаді 1996 року в [PERSON] купував [PERSON] за власні кошти, які заощаджував. Як проходила процедура купівлі спірного будинку вона не знає. Будинок купувався відповідачу, а позивач ніякого відношення до цього будинку не має. Кошти на купівлю спірного будинку [PERSON] отримав за продаж іншого будинку, розташованого по [ADDRESS] . Зі слів відповідача знає, що в жовтні 2016 року позивач забрала більшість спільного майна та гроші і виїхала до с. Грушка Благовіщенського району, однак спільне майно придбане за труд відповідача. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показав, що біля нього проживали позивач та відповідач. Позивач працював у м. Києві приблизно 15 років і в той час, як його не було вдома, до їх домоволодіння під`їжджав мікроавтобус який вивозив меблі. Через деякий час, у 2016 році, прийшов відповідач та повідомив, що позивач забрала все спільне їх майно і вивезла, а будинок залишила йому (відповідачу). Щодо купівлі спірного житлового будинку нічого не знає. Чув від сторін про те, що спірний будинок купував батько відповідача [PERSON] . До купівлі спірного будинку, в ньому проживав [PERSON] . Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що позивач та відповідач проживали з нею по-сусідству по [ADDRESS] . До них в цьому будинку проживав [PERSON] , який у 1996 році повідомляв їй, що житловий будинок хотів придбати [PERSON] своєму сину - відповідачу. Після смерті [PERSON] , в цьому будинку сторони проживали однією сім`єю, відповідач працював у м. Києві, позивач займалася домогосподарством. Позивач розповідала, що її чоловік заробляє великі кошти. Останнім часом, в жовтні 2016 року, до житлового будинку декілька разів приїжджав мікроавтобус. Відповідач після цього повідомляв їй про те, що позивач вибралась з спірного будинку та вивезла все майно. Яким чином купувався спірний будинок їй не відомо. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показав, що в 2016 році відповідач повідомив йому про те, що позивач з будинку в якому разом проживали вивезла все майно, тобто ограбувала його. Потім повідомив, що таким чином розділили майно, оскільки майно позивач забрала собі, а житловий будинок залишився відповідачу. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що в жовтні 2016 року її [PERSON] попрохала зустрітися та отримати ключі від спірного будинку, які передати відповідачу. Вона зустрілась з [PERSON] , яка передала ключі та повідомила про те, що позивач переїжджає в інший населений пункт та виходить заміж за [PERSON] . На слідуючі вихідні приїхав відповідач, якому вона й передала ключі. Вона особисто приходила до будинку та бачила, що майна в будинку не було. Відповідач повідомляв їй про те, що за домовленістю з позивачем житловий будинок залишається йому і спору з цього приводу у них немає. Позивач повідомляла їй про те, що житловий будинок, в якому проживала з відповідачем, купували батьки відповідача. Як проходила процедура купівлі спірного будинку їй не відомо. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання права (частина 2 статті 16 ЦК України). Нормами частин 1-3 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13\~ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (ч. 5 ст. 82 ЦПК України). Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод та Закону України\~№ 475/97-ВР\~від 17\~липня 1997\~року «Про\~ратифікацію Конвенції\~про захист\~прав людини\~і основоположних\~свобод 1950\~року,\~Першого протоколу\~та протоколів\~№ 2,\~4,\~7\~та 11\~до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, передбаченому законом. Згідно зі статтею 22 КпШС України (чинного на час набуття права власності на спірний будинок) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Аналогічні норми передбачені статтею 60 СК України, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вищезазначені положення свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначалось, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, за умовами статті 24 КпШС України є власністю кожного з них (роздільним майном). Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними. Відповідно ч. 1 ст. 63 СК України, яка кореспондується зі ст. 369 ЦК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За нормами ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (ч. 1 ст. 71 СК України). Відповідно до частин 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Пленум Верховного Суду України у пунктах 23, 24, 25, 30 постанови від\~21.12.2007\~року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69\~СК України, ч. 3 ст.\~368\~ЦК України) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. В судовому засіданні встановлено, що за час спільного проживання 20.11.1996 відповідачем в [PERSON] за 1000 грн. було придбано спірний житловий будинок. Відповідач та його представник в судовому засіданні доводили той факт, що спірний житловий будинок було придбано відповідачем за особисті кошти, які йому подарував батько того ж дня, коли укладався договір купівлі-продажу спірного будинку, з чим суд не погоджується. За нормами ст.ст. 42, 44 ЦК УРСР, (чинних на час укладення договору купівлі-продажу спірного будинку), угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, повинні укладатись у письмовій формі. Згідно до ст. 244 ЦК УРСР договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. У зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку про те, що відповідачем не доведено факт купівлі спірного житлового будинку за особисті кошти, в тому числі за кошти, які йому міг подарувати батько, оскільки такий договір мав бути укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений. При цьому, обставити дарування коштів в сумі 1000 грн. не можуть бути доведені показами свідків за відсутності укладення відповідного письмового договору, що визначено ст. 47 ЦК УРСР та ч. 2 ст. 78 ЦПК України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Також суд приходить до висновку про недоведеність відповідачем обставин передачі йому коштів в сумі 1000 грн. його батьком [PERSON] в день придбання спірного будинку, оскільки суд критично оцінює покази свідка [PERSON] про те, що останній передавав такі кошти відповідачу з рук в руки в приміщенні нотаріальної контори, оскільки він зацікавлений в розгляді справи спір в якій стосується його сина. При цьому, покази свідка [PERSON] протиріччять показам відповідача, який вказував на те, що кошти Прядуну передавав особисто його батько [PERSON] . Крім того, в своїх показах свідок [PERSON] вказував на те, що кошти в сумі 1000 грн., які передавав відповідачу він накопичував з пенсії, при цьому відповідач доводив наявність грошей у батька від продажу іншого житлового будинку по [ADDRESS] . Інші свідки не бачили таких обставин і при купівлі спірного будинку присутні не були. Про те, що спірний будинок куплено за кошти батька відповідача знають зі слів останнього, а тому такі покази не можуть визнаватись судом як допустимими доказами. В судовому засіданні сторони визнали ті обставини, що під час спільного проживання, в тому числі до купівлі спірного будинку, як позивач, так і відповідач разом проживали, вели спільне домашнє господарство, а тому суд приходить до висновку, що кошти, за які було придбано спірний будинок відносились до спільної власності сторін. Суд критично оцінює покази свідків про те, що сторони за добровільною згодою вирішили залишити житловий будинок відповідачу і таким чином розділили спільне майно, оскільки відповідач заперечував той факт, що спірний будинок належить їм спільно з позивачем. Такі ж обставини не визнаються й позивачем, у зв`язку з чим, вона звернулась до суду. Суд також не погоджується з аргументами відповідача та його представника про неможливість застосування норми ЦК УРСР до правовідносин, які склалися між відповідачем та його батьком щодо обов`язковості укладення письмового договору дарування коштів у гривнях та його нотаріального посвідчення, оскільки в цьому Кодексі застосовувалась грошова валюта у карбованцях виходячи зі слідуючого. Так, дійсно Указом Президента України від 25.08.1996 за №762/96 "Про грошову реформу в Україні", було постановлено провести, починаючи з 2 вересня, в Україні грошову реформу - введення в обіг визначеної Конституцією та іншим законодавством України національної валюти України, якою є гривня та її сота частина копійка. Разом з тим, до ЦК УРСР відповідні зміни внесені не були, однак враховуючи заявлену відповідачем суму коштів, яка складає 1000 грн. та які за його твердженням були подаровані батьком, а також за які на той час можливо було придбати житловий будинок, суд приходить до висновку про те, що така сума коштів могла бути подарована лише за письмовою угодою, оскільки законодавець в ст. 244 ЦК УРСР передбачав таку процедуру для дарування коштів у великій сумі, тобто в сумі, яка є суттєвою, значною мірою змінює матеріальне становище особи. Докази досліджені в судовому засіданні за клопотанням відповідача з матеріалів цивільної справи №386/776/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, а саме: заява [PERSON] від 28.09.2016, заява [PERSON] від 28.09.2016 та рішення Голованівського районного суду від 25.10.2016, підтверджують факт розірвання шлюбу між сторонами, факт подачі відповідних заяв сторонами до суду, при цьому обставини, встановлені в цьому рішенні доказуванню не підлягають, оскільки рішення набрало законної сили та ухвалене за участю цих же сторін. Враховуючи те, що спірний житловий будинок було придбано у період спільного проживання сторін однією сім`єю та за спільні кошти, суд відносить зазначений будинок до спільного майна подружжя. У силу частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи викладене, позовні вимоги представника позивача про поділ житлового будинку шляхом визнання права власності за позивачем на 1/2 частину підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з наданої квитанції від 11.02.2019 (а.с. 27), позивач за подання даного позову до суду, сплатила судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп., виходячи з розміру, встановленого підпунктом 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України Про судовий збір, що підлягає відшкодуванню відповідачем. Питання про судові витрати заявлені представником позивача та відповідачем в судових дебетах слід розглянути в судовому засіданні, при цьому їм необхідно встановити строк для подання доказів щодо розміру понесених позивачем та відповідачем судових витрат. Підстави для допущення до негайного виконання судового рішення та для скасування заходів забезпечення позову відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: approved