Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

26 березня 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Великокобелячківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Новосанжарська селищна об`єднана територіальна громада про визнання права власності на приміщення виробничого будинку (автогараж [NUMBER] (бокс [NUMBER]). Позивач мотивував свої вимоги тим, що він працював в колективному сільськогосподарському підприємстві (КСП) "Великокобелячківське" до 26 лютого 2000 року. У позові вказував, що протоколом № 1 від 20.01.2000 зборів уповноважених КСП "Великокобелячківське" визначили індивідуальні майнові паї та затвердили список громадян, які мають право на майновий пай, зазначивши розмір майнового паю. Вказував, що його майновий пай становить 1858,00 грн. В липні 2003 року він подав заяву і просив його майновий пай зарахувати в будівлі, техніку і записати в будівлю гаража. Також зазначив, що після розпаювання з 2003 року він користується гаражем [NUMBER] (бокс[NUMBER] ) площею, згідно з технічним паспортом 70,2 кв.м і вартістю відповідно до Звіту про оцінку вартості належного боксу [NUMBER] в гаражі [NUMBER] - 22 200,00 грн. Таким чином, вважав, що у нього у власності перебуває гараж [NUMBER] (бокс [NUMBER]), площею 70,2 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] і це підтверджується рішенням виконавчого комітету Великокобелячківської сільської ради Новосанжарського району від 21 жовтня 2020 року та довідкою Великокобелячківської сільської ради Новосанжарського району від 16 листопада 2020 року № 02- 22/327. Посилався на те, що рішенням виконавчого комітету Великокобелячківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області від 21.10.2020, виробничому будинку (автогараж), що належить групі співвласників, в тому числі і йому, [PERSON] , присвоєно адресу: [ADDRESS] . Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 29 березня 2021 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання (а.с.26). Ухвалою суду від 23 квітня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.33). Позивач [PERSON] та його представник адвокат Чернов С.І. в судове засідання не з`явилися, позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача Великокобелячківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Клопотань про відкладення розгляду справи та відзив на позов не надав. Представник третьої особи - Новосанжарської селищної об`єднаної територіальної громади, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. В матеріалах справи мається заява про розгляд справи у відсутності представника третьої особи, щодо задоволення позовних вимог не заперечує. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Ухвалою суду від 29.06.2021 вирішено провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. За вказаних обставин, відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Судом на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлено, що в обгрунтування позову позивач посилається на факт його членства в КСП «Великокобелячківське», внаслідок розпаювання якого позивач отримав у власність гараж [NUMBER] (бокс [NUMBER]) площею 70,2 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] . Правовою підставою звернення до суду із вказаним позовом позивачем визначено, зокрема, положення статей 15, 16, 392 ЦК України. Слід зазначити, що суд, відповідно до положень ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до статті 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтею 5 Цивільного процесуального кодексу України (далі- ЦПК України), здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Згідно зі статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно з положеннями статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою, або, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачено лише у статтях 335, 344 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо це право не визнається іншою собою, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Майном як особливим об`єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами (стаття 190 ЦК України). Отже, враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Вказані правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14, від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2124цс15. З огляду на предмет та підстави позову, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми, що врегульовують питання щодо здійснення права спільної часткової власності власниками майнових паїв колективних сільськогосподарських підприємств. Питання щодо виділення в натурі частки в майні колективного сільськогосподарського підприємства врегульовано, зокрема Законом України від 14 лютого 1992 року № 2114-XII «Про колективне сільськогосподарське підприємство», Указом Президента України від 29 січня 2001 року № 62/2009 «Про заходи щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектора економіки», постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2001 року № 177 «Про врегулювання питань щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектору економіки», та Рекомендаціями щодо порядку здійснення права спільної часткової власності власниками майнових паїв колишніх колективних сільськогосподарських підприємств, затвердженими наказом Міністерства аграрної політики України від 20 травня 2008 року № 315 (далі - Рекомендації). У статті 7 Закону № 2114-ХІІ вказано, що майно у підприємстві належить на праві спільної часткової власності його членам. Суб`єктом права власності у підприємстві є підприємство як юридична особа, а його члени - в частині майна, яке вони одержують при виході з підприємства. За змістом статті 9 вказаного Закону до пайового фонду майна членів підприємства включається вартість основних виробничих і оборотних фондів, створених за рахунок діяльності підприємства, цінні папери, акції, гроші та відповідна частка від участі в діяльності інших підприємств і організацій. Уточнення складу і вартості пайового фонду майна членів підприємств, у тому числі реорганізованих, проводиться за методикою, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Право членів підприємства на пайовий фонд майна залежить від їх трудового внеску. Пай є власністю члена підприємства. Право розпоряджатися своїм паєм за власним розсудом член підприємства набуває після припинення членства в підприємстві. У разі виходу з підприємства його члени мають право на пай натурою, грішми або цінними паперами відповідно до розміру та структури пайового фонду або в іншій, за згодою сторін, формі. Порядок прийняття співвласниками рішень про виділення майна в натурі врегульовано Рекомендаціями щодо порядку здійснення права спільної часткової власності власниками майнових паїв колишніх колективних сільськогосподарських підприємств. Пунктами 2.4, 2.5 Рекомендацій передбачено, що управління майном, що перебуває у спільній частковій власності відповідно до укладеного договору про порядок володіння та користування майном, здійснюється через загальні збори співвласників. Рішення загальних зборів співвласників приймається за згодою не менш як 2/3 співвласників, крім рішень щодо відчуження майна та виділення в натурі частки з майна, які приймаються одностайно. Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2001 року № 177 було затверджене Типове положення про комісію з вирішення майнових питань, що виникають у процесі реформування аграрного сектора економіки (далі - Типове положення). У пункті 3 Типового положення зазначено, що основним завданням комісії є уточнення складу і вартості пайових фондів майна членів підприємства, зокрема реорганізованих, де не завершено процес паювання майна і не здійснено належного оформлення та реалізації цих прав відповідно до законодавства. Пунктами 4, 5 Типового положення визначені права комісії, які зводяться до проведення розрахунків щодо пайового майна, визначення структури пайового фонду тощо. Так, комісія визначає розміри паїв колишніх членів підприємства, що не були ними одержані в натурі, грошима або цінними паперами під час припинення членства, а також виявляє осіб, які є їх власниками; розглядає заяви осіб щодо визнання за ними права на майновий пай та правильності розрахунку вартості паїв (підпункти 8, 9 пункту 4 Типового положення). Порядок виділення частки майна також визначено пунктами 4.1, 4.2, 4.3 Рекомендацій, згідно з якими, зокрема: співвласник, який виявив бажання отримати в натурі належну йому частку майна подає уповноваженій особі, а у разі її відсутності - зборам співвласників відповідну заяву; частка з майна, що перебуває у спільній частковій власності, виділяється її співвласнику в натурі; для виділення спільної частки в натурі співвласник може об`єднати свою частку з частками інших співвласників, які виявили бажання отримати їх у натурі; якщо виділення в натурі частки з майна, що перебуває у спільній часткові власності, є неможливе (неподільна річ), співвласник, який виявив бажання отримати її в натурі, має право на одержання від інших співвласників матеріальної, в тому числі грошової компенсації вартості його частки. Таким чином, співвласники розпайованого майна колективного сільськогосподарського підприємства мають право отримати свій майновий пай лише у вигляді та розмірі, визначеному рішенням зборів співвласників паїв або в порядку виділу своєї частки із спільного майна шляхом пред`явлення позову до всіх інших співвласників на підставі положень ЦК України та інших норм законодавства, які регулюють відносини між учасниками спільної часткової власності. При цьому, порядок виділення майна в натурі має бути вчинено лише з дотриманням процедури, передбаченої законом. На переконання суду позивачем не доведено обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів розподілу і закріплення за ним частки у майні колективного сільськогосподарського підприємства «Великокобелячківське» в натурі, тобто факту набуття права власності на спірне майно у встановленому законом порядку, зокрема, рішення зборів співвласників розпайованого майна колективного сільськогосподарського підприємства, майнового сертифікату. При цьому судом було надано належну оцінку доказам, на які посилався позивач на підтвердження позовної вимоги, а саме: -архівна довідка № І-01-29/4 від 20.01.2021, видана архівним сектором Новосанжарської районної державної адміністрації Полтавської області, де відображено, зокрема, список громадян, які мають право на індивідуальний майновий пай із зазначенням суми паю. Так, у вказаній архівній довідці міститься інформація про вартість майнового паю гр. [PERSON] у розмірі 1858,00 грн.; -рішення виконавчого комітету Великокобелячківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області від 21.10.2020 «Про присвоєння номера виробничому будинку», пунктом 2 якого вирішено присвоїти номер [NUMBER] виробничому будинку (автогараж), який знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; -довідка Великокобелячківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області № 02-22/327 від 16.11.2020, у якій зазначено, що гаражі для автомобілів, які належать [PERSON] розташовані за адресою; [ADDRESS] ; -копії заяви [PERSON] до зборів пайовиків ПАФ «Кобелячок», в якій він прохає його майновий пай в кількості 1613,00 грн. вписати в будівлю комора середня та техніку (а.с.10-11) - -технічний паспорт на гараж (бокс [NUMBER]) від 10.11.2020. Проте, надані позивачем докази не доводять обставини щодо факту набуття права власності на гараж [NUMBER] (бокс [NUMBER]) площею 70,2 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] на підставі та у порядку, визначеному нормами права, що врегульовують питання щодо виділення в натурі частки в майні колективного сільськогосподарського підприємства. Таким чином, з огляду на викладене, позивачем не доведено наявність передбачених законом підстав набуття права власності на спірне майно та у передбачений законом спосіб, відтак і наявність підстав для захисту права власності у порядку, визначеному ст. 392 ЦК України. Доказів на спростування зазначеного висновку суду матеріали справи не містять. При цьому, згідно з положеннями статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до частини 1 та 2 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування ; предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За змістом положень частини 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За таких обставин суд дійшов висновку про недоведеність факту набуття позивачем права власності на спірний об`єкт у порядку, визначеному законом. З огляду на це, підстави для застосування положень статті 392 ЦК України - відсутні.

Outcome: dismissed