Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

25 травня 2020 року позивач Дніпровська міська рада звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кобельницький Сергій Іванович, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, в якій просив: визнати недійсним договір дарування нежитлового приміщення II, загальною площею 157,8 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницьким С. І. 11 вересня 2017 за реєстровим № 263; припинити право власності на нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення II, загальною площею 157,8 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , та скасувати записи про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно за наступними особами: [PERSON] , номер запису про право власності 22162863 від 31.08.2017 року, внесений державним реєстратором Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, а також [PERSON] , номер запису про право власності 22261451 від 11.09.2017 року, внесений державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницьким С.І. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що Дніпровська міська рада відповідно до ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є представницьким органом місцевого самоврядування. Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. У реєстрі об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Дніпра за адресою: [ADDRESS] є запис про об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення № II на цокольному поверсі в житловому будинку літ. А-5, яке перебуває на балансі Комунального підприємства «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпровської міської ради. Підставою виникнення права власності на зазначений об`єкт нерухомості є рішення міської ради від 19.11.2003 № 11/13 «Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста обласних житлово-комунальних підприємств «Південне», «Центральний», «Лівобережжя». Департамент по роботі з активами Дніпровської міської ради звернувся до департаменту адміністративних та дозвільних процедур ДМР з питань реєстрації права власності за Дніпровською міською радою на об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , приміщення ІІ, але отримав відмову в такій реєстрації. Відповідно до листа департаменту від 11.01.2020 № 4/4-123, рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 27.12.2019 № 50503635 грунтується на наявності реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна за зазначеною адресою за іншою особою, відмінною від заявника. Згідно з наявною в департаменті по роботі з активами ДМР інформацією відчуження даного об`єкта нерухомого майна не відбувалось. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , приміщення II, державним реєстратором Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області було прийнято рішення про державну реєстрацію прав № 36904582, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності номер 22162863 від 31.08.2017 року за [PERSON] на нежитлове приміщення № II у цокольному поверсі житлового будинку літ. А-5, загальною площею 157,8 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1342633012101. Підставою реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості відповідно до інформації з Реєстру є декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ДП142161251297, яка видана 05.12.2011 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Листом департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області від 20.03.2020 № 1004-1.14/726 повідомлено, що згідно з даними єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, ведення якого розпочато з 20.05.2011 року, відсутня інформація щодо реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації № ДП142161251297 від 05.12.2011 року по спірному об`єкту нерухомого майна. Таким чином, документ, на підставі якого за відповідачем [PERSON] було зареєстровано право власності на спірний об`єкт нерухомого майна, уповноваженим органом не видавався. Отже, декларація про готовність об`єкта до експлуатації не може бути підставою виникнення права власності на спірний об`єкт нерухомого майна за відповідачем [PERSON] . Як наслідок, право на спірний об`єкт нерухомого майна має бути припиненим, а його державна реєстрація - скасованою. Власником спірного об`єкту нерухомого майна, як частини житлового будинку [ADDRESS] особі Дніпровської міської ради на підставі рішення Дніпровської міської ради від 19 листопада 2003 року № 11/13. Оскільки спірний об`єкт нерухомого майна не був в установленому законом порядку введений в експлуатацію, відсутні правові підстави вважати, що відповідач [PERSON] набув право власності на нього. Однак, всупереч відсутності правових підстав вважати, що відповідач [PERSON] набув право власності на спірний об`єкт нерухомого майна, остання здійснила розпорядження майном шляхом укладення договору дарування спірного об`єкта нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницьким С.І. 11.09.2017 року за реєстровим № 263, на користь [PERSON] . Договір від 11.09.2017 року порушує права та інтереси територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради, суперечить вимогам чинного законодавства України і підлягає визнанню його недійсним. Договір від 11.09.2017 року був вчинений з порушенням норм чинного законодавства та є недійсним з моменту його вчинення, оскільки договір суперечить вимогам ст.ст. 203, 215 ЦК України. Здійснення відповідачем [PERSON] дій щодо оформлення за ним права власності на спірний об`єкт нерухомого майна та подальше укладення договору від 11.09.2017 року не створюють у обдарованого - відповідача [PERSON] прав та обов`язків щодо цього майна. У зв`язку з викладеним, позивач звернувся до суду з даним позовом. 07 липня 2020 року від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено наступне. В провадженні Господарського суду Дніпропетровської області перебувала справа № 904/5937/18 за позовом Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради до Дніпропетровської обласної громадської організації «Ліга азербайджанців Дніпропетровщини», треті особи - Комунальне підприємство «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради, [PERSON] про повернення нерухомого майна та стягнення заборгованості за договором оренди нерухомого майна № 256-ДКП/12. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 05.09.2019 року встановлено той факт, що нежитлове приміщення 1 в житловому будинку літ. А-5 в цокольному поверсі будинку [ADDRESS] належить територіальній громаді м. Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради та є комунальної власністю. В той час, як нежитлове приміщення 2 в житловому будинку літ. А-5 в цокольному поверсі будинку [ADDRESS] належить [PERSON] та є приватною власністю. Таким чином, постановою Центрального апеляційного господарського суду від 05.09.2019 року встановлено факт наявності двох нежитлових приміщень за вказаною адресою. Звертає увагу, що на підтвердження права власності на нежитлове приміщення 1 в житловому будинку літ. А-5 в цокольному поверсі будинку [ADDRESS] , позивачем надано рішення міської ради від 19.11.2003 року №11/13 «Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста обласних, житлово-комунальних підприємства «Південне», «Центральний», «Лівобережжя». Тобто, позивачем надається одне й те ж саме рішення міської ради, яке підтверджує права власності на два різних нежитлових приміщення за вказаною адресою. З огляду на викладене, позивачем не надано належних, достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували право власності на нежитлове приміщення № ІІ на цокольному поверсі в житловому будинку [ADDRESS] , а відтак у позивача відсутнє право на захист свого цивільного права, внаслідок його порушення шляхом звернення до суду із даним позовом. Вважає, що копії декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 05.12.2011 року та договору дарування нежитлового приміщення від 11.09.2017 року не можуть бути допустимими та достовірними доказами по справі, оскільки дані документи надано в копіях, які позивач не має права засвідчувати своїм підписом з огляду на відсутність у нього оригіналів зазначених документів, при цьому в позовній заяві не зазначено про наявність оригіналів документів у іншої особи. Технічний паспорт на нежитлове приміщення № ІІ на цокольному поверсі в житловому будинку [ADDRESS] , копія якого додається позивачем до позовної заяви, виготовлено 14.02.2018 року. Відповідно до договору дарування [PERSON] є власником нежитлового приміщення з 11.09.2017 року. Тобто, виникає питання фактичного проведення технічної інвентаризації за замовленням позивача на зазначене нежитлове приміщення 14.02.2018 року, коли власником приміщення вже був відповідач [PERSON] . З огляду на викладене технічний паспорт від 14.02.2018 року є недопустимим доказом по справі. Позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Крім того зазначив, що враховуючи, що єдиною підставою для реєстрації права власності за відповідачем [PERSON] слугувала саме декларація №ДП142161251297 від 05.12.2011 року, яка була передана попереднім власником реєстратору для реєстрації права власності, підстави вважати, що реєстратором були порушені вимоги щодо належного виконання своїх обов`язків при реєстрації права власності за відповідачем [PERSON] відсутні, як і не прийнято з цього приводу жодних рішень. А тому вважати, що Декларація не видавалася лише на підставі відповіді ДАБК - підстав немає. Підстави для відмови у проведені державної реєстрації прав, передбачені ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», були відсутні, а відтак відсутні підстави для скасування запису про право власності відповідача [PERSON] , а відповідно запису про право власності відповідача [PERSON] . Також, позивачем не доведено, що визнання нікчемного правочину недійсним, всупереч ч. 2 ст. 215 ЦК України, є єдиним способом захисту порушеного права та жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним. Обраний позивачем спосіб захисту не відповідає змісту порушеного права, а відтак позовні вимоги не підлягають задоволенню. У зв`язку з викладеним просив відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. 16 липня 2020 року від представника позивача - [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено наступне. Відповідно до п. 1 рішення міської ради від 19.11.2003 року № 11/13 прийнято у комунальну власність територіальної громади міста обласні житлово-комунальні підприємства «Південне», «Центральний», «Лівобережжя» з майном, будівлями і спорудами, що перебувають на їх балансі, відповідно до актів приймання-передачі, зокрема, від 10.09.2003 року. Згідно з даним актом до комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська на 01.08.2003 року передається, зокрема, будинок по [ADDRESS] , складовими частинами якого є нежитлові приміщення як І, так і II у цокольному поверсі. Отже, жодної невідповідності в доводах позовної заяви та матеріалах справи № 904/5937/18, на яку посилається відповідач [PERSON] , немає. Звертає також увагу, що справа № 904/5937/18 не має жодного відношення до предмету даного спору та стосується зовсім іншого об`єкта нерухомого майна. Всупереч твердженню відповідача [PERSON] завірені належним чином копії декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 05.12.2011 року та договору дарування нежитлового приміщення від 11.09.2017 року є у позивача, а в позовній заяві зазначено про наявність оригіналів документів у іншої особи. Зазначення відповідачем [PERSON] про порушення порядку проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна у зв`язку з датою виготовлення технічного паспорту на нежитлове приміщення II на цокольному поверсі житлового будинку [ADDRESS] - 14.02.2018 року, коли власником зазначеного об`єкту нерухомого майна відповідно до договору дарування від 11.09.2017 року вже був [PERSON] , також є недоречним, так як відповідач [PERSON] замовчує, що паспорт виготовлено 14.02.2018 року за матеріалами інвентаризації станом на 12.12.1996 року, про що вказано на обкладинці наданого технічного паспорта. Як наслідок, цей документ є належним та допустимим доказом. Договір дарування від 11 вересня 2017 року є оспорюваним правочином. Доводи відповідача [PERSON] не спростовують жодної підстави позовної заяви, а всі аргументи відзиву є необґрунтованими та недоречними. 25 серпня 2020 року від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] до суду надійшло письмове заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначено наступне. Предметом договору оренди нерухомого майна № 256-ДКП/12 від 12.06.2012 року, що також встановлено рішеннями першої та апеляційної інстанцій господарського суду по справі № 904/5937/18, було нежитлове приміщення, загальною площею 150,4 кв.м., розташоване в будинку [ADDRESS] . Згідно акту приймання-передачі від 10.09.2003 року до комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська передається, зокрема, нежитлове приміщення загальною площею 150,0 кв.м. та нежитлове приміщення загальною площею 86,5 кв.м. Таким чином, хибним є твердження позивача, що рішення міської ради від 19.11.2003 року №11/13 «Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста обласних, житлово-комунальних підприємства «Південне». «Центральний», «Лівобережжя» та акт приймання-передачі від 10.09.2003 року свідчить про належність територіальній громаді міста Дніпропетровська, як нежитлового приміщення, що було предметом договору оренди нерухомого майна №256-ДКП/12 від 12.06.2012 року, так й предмету розгляду даної цивільної справи. Позовні вимоги щодо припинення права власності на нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення II, загальною площею 157.8 кв.м., що розташоване в будинку [ADDRESS] не підлягають задоволенню, оскільки не містять підстав, передбачених ст. 346 ЦК України. Ухвалою суду від 15 вересня 2020 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, було залучено [PERSON] (а.с. 126). Представник позивача - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву та у письмовому запереченні на відповідь на відзив. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Треті особи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 197215220 від 22 січня 2020 року вбачається, що 31 серпня 2017 року державним реєстратором Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Моренко К.С. за [PERSON] було зареєстровано право власності на нежитлове приміщення ІІ, загальною площею 157,8 кв.м, в житловому будинку літ. А-5 у цокольному поверсі, розташоване за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1342633012101, номер запису про право власності - 22162863 (а.с. 8-10). Підставою виникнення права власності [PERSON] на вищевказане нежитлове приміщення зазначено Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації ДП142161251297, видану 05 грудня 2011 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області. Копія вищевказаної Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області за № ДП142161251297, міститься в матеріалах справи (а.с. 11-16) та у ній зазначено, що замовником є [PERSON] , об`єктом є нежитлове приміщення № ІІ в цокольному поверсі в житловому будинку літ. А-5, що розташований за адресою: [ADDRESS] , дата початку будівництва - 05 вересня 2007 року, дата закінчення будівництва - 10 квітня 2001 року, категорія складності - ІІ, загальна площа 157,8 кв.м. Відповідно до ч. 1 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. У частині 5 статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування. Згідно з ч. 1 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», що діяла в редакції станом на дату видачі Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, тобто станом на 05 грудня 2011 року, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до I-III категорій складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. У позовній заяві позивач посилається на те, що Декларація про готовність об`єкта до експлуатації ДП142161251297, на підставі якої за [PERSON] було зареєстровано право власності на вищезазначене нежитлове приміщення, уповноваженим органом не видавалась, посилаючись при цьому на лист Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області від 20 березня 2020 року № 1004-1.14/726, а тому ця декларація не може бути підставою для виникнення права власності [PERSON] на даний об`єкт нерухомого майна. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, у листі Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області № 1004-1.14/726 від 20 березня 2020 року зазначено, що відповідно до частини 3 статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, веде єдиний реєстр документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів (далі - реєстр). Внесення даних до реєстру з присвоєнням реєстраційного номера здійснюється на підставі інформації, наданої органами державного архітектурно-будівельного контролю, протягом одного робочого дня з дня її отримання. Доступ користувачів до даних Єдиного реєстру здійснюється через офіційний веб-сайт Державної архітектурно-будівельної інспекції України (www.dabi.gov.ua, розділ «Реєстр дозвільних документів»). Згідно з даними реєстру, ведення якого розпочато з 20 травня 2011 року, станом на час надання відповіді відсутня інформація щодо реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації № ДП 142161251297 від 05 грудня 2011 року по об`єкту «нежитлове приміщення № ІІ по [ADDRESS] » (а.с. 19). Однак, оцінюючи зміст вказаного листа суд звертає увагу, що у ньому не зазначено про те, що уповноваженим органом не видавалась Декларація про готовність об`єкта до експлуатації, на підставі якої за [PERSON] в подальшому було зареєстровано право власності на спірне нежитлове приміщення, а зазначено лише, що згідно з даними реєстру, ведення якого розпочато з 20 травня 2011 року, відсутня інформація щодо реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації № ДП 142161251297 від 05 грудня 2011 року по об`єкту «нежитлове приміщення [ADDRESS] ». Суд зазначає, що відсутність у відповідному реєстрі запису про видачу декларації про готовність об`єкта до експлуатації не може достовірно та беззаперечно підтверджувати той факт, що декларація насправді не видавалась, оскільки будь-яка особа не повинна нести негативних наслідки у вигляді втрати права власності на майно за неналежне виконання посадовими особами обов`язків щодо внесення до реєстру відповідних записів. З наведеного слід дійти висновку, що той факт, що подія видачі декларації про готовність об`єкта до експлуатації не була зареєстрована у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено законодавством, сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такої видачі і про те, що право власності зареєстровано у подальшому на підставі такої декларації виникло у відповідача незаконно. На переконання суду, факт відсутності видачі декларації (у випадку наявності такого факту) повинен бути підтверджений відповідним доказами, до яких можуть належати зокрема: судові рішення, які вступили у законну силу; акти перевірок контролюючих органів; результати відповідних внутрішньовідомчих перевірок щодо допущених порушень у ведені реєстру; матеріали органів досудового розслідування, тощо. Однак, стороною позивача не надано суду будь-яких належних, допустимих, достовірних, переконливих, беззаперечних та достатніх доказів на підтвердження того, що декларація про готовність об`єкта до експлуатації № ДП 142161251297 від 05 грудня 2011 року дійсно не видавалась відповідачу [PERSON] , а усі доводи позивача з цього приводу зводяться лише до його припущень, які не можуть бути покладені в основу законного та обґрунтованого судового рішення у зв`язку з недопустимістю доказування, яке б ґрунтувалося на припущеннях. За таких обставин твердження сторони позивача про те, що уповноваженим органом не видавалась Декларація про готовність об`єкта до експлуатації, на підставі якої за [PERSON] в подальшому було зареєстровано право власності на спірне нежитлове приміщення, суд до уваги не приймає, оскільки вони є недоведеними, не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами у розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України. У позовній заяві позивачем зазначено, що відповідач [PERSON] набула право власності на спірний об`єкт нерухомого майна незаконно, тобто без відповідних правових підстав, а отже не може вважатись його власником. Право власності на нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його виникнення. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням державною такого права, а не підставою його виникнення. Підставою виникнення права власності [PERSON] на нежитлове приміщення ІІ, загальною площею 157,8 кв.м, в житловому будинку літ. А-5 у цокольному поверсі, розташоване за адресою: [ADDRESS] , у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зазначено Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації ДП142161251297, видану 05 грудня 2011 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області. Відповідно до статті 2Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень визначається як - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Суд вважає за необхідне звернути увагу, що відсутність у реєстрі інформації щодо реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації № ДП 142161251297 не є доказом того, що така декларація не була зареєстрована в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області. Відсутність такої інформації у реєстрі також не свідчить про недійсність декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Крім того, факт відсутності в реєстрі запису про реєстрації декларації також повинен доводитися відповідними належними та допустимими доказами, а саме витягом з такого реєстру, який в матеріалах справи відсутній. Враховуючи викладене, твердження сторони позивача про те, що відсутність у реєстрі інформації щодо реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації № ДП 142161251297 від 05 грудня 2011 року свідчить про відсутність відповідних правових підстав для набуття [PERSON] права власності на спірне нежитлове приміщення, є необґрунтованими, помилковими, ґрунтуються лише на припущеннях позивача а тому судом до уваги не беруться. Більш того, Декларація про готовність об`єкта до експлуатації ДП142161251297, на підставі якої за [PERSON] було зареєстровано право власності на спірне нежитлове приміщення, у встановленому законом порядку недійсною не визнавалась. За загальним правилом, закріпленим у статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Незаконність набуття [PERSON] права власності на нежитлове приміщення ІІ, загальною площею 157,8 кв.м, в житловому будинку літ. А-5 у цокольному поверсі, розташоване за адресою: [ADDRESS] , під час розгляду справи судом не встановлена. Доказів, які б доводили незаконність набуття відповідачем [PERSON] права власності на спірний об`єкт матеріали справи також не містять. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України). Судом також встановлено, що 11 вересня 2017 року між [PERSON] як дарувальником та [PERSON] як обдаровуваним було укладено Договір дарування нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кобельницьким С.І., зареєстрований в реєстрі за № 263, згідно якого [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] нежитлове приміщення № ІІ, загальною площею 157,8 кв.м, в житловому будинку літ. А-5 у цокольному поверсі, розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17-18). Того ж дня, тобто 11 вересня 2017 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено відомості про право власності [PERSON] на нежитлове приміщення № ІІ, загальною площею 157,8 кв.м, в житловому будинку літ. А-5 у цокольному поверсі, розташоване за адресою: [ADDRESS] , номер запису про право власності - 22261451, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 197215220 від 22 січня 2020 року (а.с. 8-10). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач Дніпровська міська рада просив визнати недійсним договір дарування нежитлового приміщення II, загальною площею 157,8 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницьким С. І. 11 вересня 2017 за реєстровим № 263, посилаючись на те, що вказаний договір був укладений всупереч нормам ч. 1 ст. 203 ЦК України, відповідач [PERSON] набула право власності на спірне нежитлове приміщення протиправним шляхом та спірний об`єкт нерухомого майна належить до комунальної власності. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як вже було зазначено вище, незаконність набуття [PERSON] права власності на нежитлове приміщення ІІ, загальною площею 157,8 кв.м, в житловому будинку літ. А-5 у цокольному поверсі, розташоване за адресою: [ADDRESS] , під час розгляду справи судом не встановлена, Декларація про готовність об`єкта до експлуатації ДП142161251297, на підставі якої за [PERSON] було зареєстровано право власності на спірне нежитлове приміщення, у встановленому законом порядку недійсною не визнавалась. Щодо тверджень позивача про те, що нежитлове приміщення № ІІ, загальною площею 157,8 кв.м, в житловому будинку літ. А-5 у цокольному поверсі, розташоване за адресою: [ADDRESS] , належить до комунальної власності, його власником є територіальна громада міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради на підставі рішення Дніпровської міської ради від 19 листопада 2003 року № 11/13, то такі твердження сторони позивача суд вважає недоведеними належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами з огляду на наступне. Так, рішенням Дніпропетровської міської ради від 19 листопада 2003 року № 11/13 було прийнято у комунальну власність територіальної громади міста обласні житлово-комунальні підприємства «Південне», «Центральний», «Лівобережжя» з майном, будівлями і спорудами, що перебувають на їх балансі, відповідно до актів приймання-передачі від 18.08.2003, від 10.09.2003 та від 12.09.2003 (а.с. 24). У Переліку будинків житлового фонду ОЖКП «Південне», що передаються до комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська станом на 01.08.2003 року, зазначено, що, серед іншого, передається майно за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 5 422,90 м2 (а.с. 26). У Відомостях про будівлю (приміщення), затверджених рішенням виконкому міської ради № 959 від 22.08.2012 року, зазначено, що на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 19 листопада 2003 року № 11/13 та рішення Дніпропетровської міської ради від 02 грудня 2009 року № 52/52 у комунальну власність було прийнято нежитлове приміщення № ІІ на цокольному поверсі житлового будинку літ. А-5 по [ADDRESS] , площа будівлі (приміщення) - 150,4 кв.м. (а.с. 29). Також, стороною позивача було надано копію Технічного паспорта на нежитлове приміщення № ІІ на цокольному поверсі житлового будинку літ. А-5 по [ADDRESS] , де загальна площа вказаного приміщення зазначена - 150,4 кв.м. (а.с. 31-33) та акт приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів, де загальна площа нежитлового приміщення, розташованого на 1-му поверсі 9-ти поверхового житлового будинку [ADDRESS] , зазначена - 150,4 кв.м. (а.с. 35-36). У листі Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради № 4/5-796 від 05 лютого 2020 року зазначено, що у Реєстрі об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Дніпра за адресою: [ADDRESS] , є запис про об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення № ІІ на цокольному поверсі в житловому будинку літ. А-5, загальною площею 150,4 кв.м. (за інформацією балансоутримувача станом на 01.07.2019 року), яке перебуває на балансі Комунального підприємства «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради. Підставою виникнення права власності зазначеного об`єкта нерухомості є рішення міської ради від 19.11.2003 року № 11/13 «Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста обласних житлово-комунальних підприємств «Південне», «Центральний», «Лівобережжя» (а.с. 23). При цьому, загальна площа спірного нежитлового приміщення по [ADDRESS] у вказаній справі складає 157,8 кв.м. Саме на об`єкт нерухомого майна з такою загальною площею 157,8 кв.м. було зареєстроване право власності і за відповідачами по справі. Отже, проаналізувавши наявні у справі докази вбачається, що площа спірного нежитлового приміщення по [ADDRESS] та площа нежитлового приміщення по [ADDRESS] , яке за твердженнями позивача перебуває у комунальній власності, є різними, а саме: 157,8 кв.м. та 150,4 кв.м. Жодних достовірних, достатніх та переконливих доказів того, що нежитлове приміщення ІІ, загальною площею 157,8 кв.м, в житловому будинку літ. А-5 у цокольному поверсі, розташоване за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1342633012101 та приміщення площею 150,4 кв.м., яке було прийнято у комунальну власність територіальної громади на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 19 листопада 2003 року № 11/13, є одним і тим самим приміщенням, стороною позивача суду не надано, що в свою чергу позбавляє суд можливості беззаперечно встановити факт тотожності обох приміщень. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Рішення Дніпропетровської міської ради № 12/62 від 22 жовтня 2010 року «Про внесення доповнень до рішення міської ради від 02.12.09 № 52/52 «Про передачу на баланс» КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» об`єктів нерухомого майна» (а.с. 27) суд до уваги в якості доказу по вказаній справі не приймає, оскільки зі змісту вказаного рішення неможливо встановити чи має воно відношення до предмету спору у даній справі та до позовної заяви не було долучено рішення міської ради від 02.12.09 № 52/52, в яке рішенням Дніпропетровської міської ради № 12/62 від 22 жовтня 2010 року було внесено доповнення. Суд також не приймає до уваги в якості доказу по даній справі таблицю з переліком майна (а.с. 28), оскільки суд позбавлений можливості встановити, що саме за майно зазначено у вказаному переліку та додатком до якого саме документу є даний перелік. Судом також встановлено, що позивач звертався до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради з метою проведення державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення № ІІ, розташоване в будинку [ADDRESS] , однак рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Одринської О.В. від 27 грудня 2019 року № 50503635 у державній реєстрації права власності було відмовлено та зазначено, що виявлено відкритий розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на нежитлове приміщення в цокольному поверсі за адресою: [ADDRESS] , приміщення 2, в житловому будинку літ. А-5, загальною площею 157,8 кв.м., на вказане нежитлове приміщення зареєстровано право власності за іншими особами, відмінними від заявника (а.с. 21-22). Таким чином, суд, оцінивши наявні у справі докази та встановлені обставини, враховуючи, що Декларація про готовність об`єкта до експлуатації ДП142161251297, на підставі якої за [PERSON] було зареєстровано право власності на спірне нежитлове приміщення, у встановленому законом порядку недійсною не визнавалась, оскільки незаконність набуття [PERSON] права власності на нежитлове приміщення ІІ, загальною площею 157,8 кв.м, в житловому будинку літ. А-5 у цокольному поверсі, розташоване за адресою: [ADDRESS] , під час розгляду справи судом не встановлена, а також з урахуванням того, що позивачем не доведено, що спірне нежитлове приміщення та приміщення площею 150,4 кв.м., яке було прийнято у комунальну власність територіальної громади на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 19 листопада 2003 року № 11/13, є одним і тим самим приміщенням, а не різними приміщеннями, суд приходить до переконливого висновку, що відсутні підстави для визнання недійсним договору дарування нежитлового приміщення II, загальною площею 157,8 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницьким С. І. 11 вересня 2017, зареєстрованого в реєстрі за № 263, а отже у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради в цій частині слід відмовити. Щодо позовних вимог про припинення права власності на спірне нерухоме майно та скасування записів про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно за [PERSON] та [PERSON] , суд виходить з наступного. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 223881068 від 14 вересня 2020 року вбачається, що на теперішній час власником нежитлового приміщення ІІ, загальною площею 157,8 кв.м, в житловому будинку літ. А-5 у цокольному поверсі, розташованого за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1342633012101, є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, серія та номер НОІ 439341, НОІ 439342, реєстровий № 118, виданий 19.05.2020 року, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Сидельковська Ю.Ю, номер запису про право власності - 36564937 (а.с. 122-123). Тобто, з викладеного вбачається, що [PERSON] була власником спірного нежитлового приміщенням ще до звернення Дніпровської міської ради 25 травня 2020 року до суду з даним позовом. Отже, на момент звернення позивача до суду з даним позовом, тобто станом на 25 травня 2020 року, а також на теперішній час ні відповідач [PERSON] , ні відповідач [PERSON] не являються власниками нежитлового приміщення ІІ, загальною площею 157,8 кв.м, в житловому будинку літ. А-5 у цокольному поверсі, розташованого за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1342633012101. Підстави припинення права власності визначені у частині 1 статті 346 ЦК України. Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється, зокрема, у разі відчуження власником свого майна. Таким чином суд зазначає, що передбачені законом підстави для визнання судом припиненим права власності [PERSON] на спірне нерухоме майно відсутні, оскільки право власності [PERSON] на спірне нерухоме майно було припинено 11 вересня 2017 року, коли між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір дарування нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кобельницьким С.І., зареєстрований в реєстрі за № 263, а отже у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради в цій частині також слід відмовити. Крім того, передбачені законом підстави для визнання судом припиненим права власності [PERSON] на спірне нерухоме майно також відсутні, оскільки право власності [PERSON] на спірне нерухоме майно так само на теперішній час є припиненим, на підставі укладеного між ним та [PERSON] 19 травня 2020 року договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, серія та номер НОІ 439341, НОІ 439342, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сидельковською Ю.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 118, а отже у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради в цій частині також слід відмовити. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Враховуючи, що під час розгляду справи суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору дарування нежитлового приміщення II, загальною площею 157,8 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницьким С. І. 11 вересня 2017, зареєстрованого в реєстрі за № 263, та відсутність підстав для припинення права власності за відповідачами, та враховуючи, що позовні вимоги про скасування записів про державну реєстрацію права власності за [PERSON] та [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно є похідними він цих позовних вимог, суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги Дніпровської міської ради в цій частині також не підлягають задоволенню. Оцінюючи у сукупності усі інші аргументи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими. Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог Дніпровської міської ради слід відмовити в повному обсязі у зв`язку з їх безпідставністю та недоведеністю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки під час розгляду справи суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради, то судові витрати позивача по даній справі підлягають віднесенню за його рахунок. На підставі ст.ст. 15, 16, 203, 215, 317, 319, 328, 346 Цивільного кодексу України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та

Outcome: dismissed