Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 16 червня 1980 року. У 1986 році, у зв'язку з гострою необхідністю в житлі, оскільки на той час у них було двоє малолітніх дітей, порадившись у сім'ї, вони разом з відповідачем вирішили про вступ в кооператив ЖБК "Комунальник-2" з метою отримати квартиру, узгодивши при цьому, що внески за кооперативну квартиру вони зможуть спільно виплатити завдяки коштам сторін та заручившись матеріальною підтримкою матері позивача - [PERSON], яка надала 3000 крб. (три тисячі) для оплати першого внеску за квартиру. Крім того, вони дійшли згоди, що займатись усіма питаннями з даного приводу, а також робити офіційні внески їх спільних коштів за кооперативну квартиру буде відповідач. 28 квітня 1988 року сторони разом з двома малолітніми дітьми були прописані в кооперативній квартирі [ADDRESS]. Станом на 12 січня 1992 року, за рахунок спільних з відповідачем та матері позивача коштів, вартість кооперативної квартири [ADDRESS] на той час становила 9766 крб. 67 коп., була виплачена повністю ЖБК "Комунальник-2". 17 грудня 2007 року шлюб між сторонами було розірвано. Після розлучення вони продовжували проживати разом у їх спільній квартирі в будинку [ADDRESS]. Нещодавно відповідач став прикладати всі можливі зусилля психологічного тиску, щоб позивач виселилася з квартири. В зв'язку з неможливістю подальшого спільного проживання в квартирі вона запропонувала відповідачу добровільно розділити квартиру як спільно набуту під час шлюбу, на що отримала від нього відповідь, що вона не має жодних прав на вказану квартиру, оскільки він є одноособовим власником, і усі документи по даній квартирі та з приводу реєстрації права власності на дану квартиру знаходяться у нього. Для захисту своїх прав в серпні 2014 року вона звернулась за наданням правової допомоги до адвоката. 26 серпня 2014 року на адвокатський запит з КП «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» отримано відповідь, згідно якої їй стало відомо, що на підставі Розпорядження Рівненського міського голови №243-р від 20.02.2007 року за відповідачем - [PERSON], зареєстровано право власності на нерухоме майно, а саме на квартиру [ADDRESS], тобто на 1 цілу частку, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 21.02.2007 року, тобто в період шлюбу і до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства. Крім того вказала, що строк позовної давності не вважається нею пропущеним, оскільки відповідності до вимог ч.2 ст. 72 СК України, позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Про даний факт їй стало відомо лише 26 серпня 2014 року після отримання інформації з КП РМБТІ на адвокатський запит представника. Просить суд визнати квартиру [ADDRESS] - спільним сумісним майном подружжя, а також визнання права власності на частку даного нерухомого майна за нею та зобов'язати Реєстраційну службу Рівненського міського управління юстиції здійснити реєстрацію права власності за нею на дану частку, стягнути судові витрати по справі. В судовому засіданні позивач підтримала позов та пояснила суду про обставини, що описані вище. Крім того, надала суду документи, що стосуються квартири в [ADDRESS] та зазначила, що дана квартира була придбана нею після розірвання шлюбу за проханням доньки на отримані кредитні кошти, яка згодом була продана і за рахунок продажу квартири було погашено кредит. Заперечувала факт отримання від відповідача компенсації у розмірі 20000 доларів США за частку у спірній квартирі. Вказала суду, що підставою для подання позову стало неможливість спільного проживання з відповідачем влітку 2014 року. Просила позов задовольнити. Представник позивача додатково суду вказав, що у даній справі строк позовної давності не вважається пропущений позивачем, оскільки про факт одноосібного права власності відповідача на спірну квартиру, став відомий позивачці лише 26 серпня 2014 року після отримання інформації з КП РМБТІ, що підтверджується як офіційним листом від 26 серпня 2014 року, так і поясненнями самої позивачки. До того часу вона вважала, що набута під час шлюбу кооперативна квартира належить їй разом з відповідачем та двома дітьми у рівних частках. Додатково вказав, що відповідачем у справі не подано суду жодного доказу, який би підтвердив, що саме на вимогу позивачки, він 31 грудня 2006 року заключив договір з Рівненським міським БТІ про виготовлення того ж пакету документів на нерухоме майно. Відповідач також не підтвердив належними та допустимими доказами того факту, що з 1992 року позивачці відомо, що спірне майно було зареєстроване за ним. Крім того, відповідачем не підтверджено жодним доказом, що позивач не має право на оспорюване майно. Відповідач не надав доказів, що позивач не здійснювала оплату комунальних послуг та інших платежів по квартирі, того що він звертався до суду з питань відшкодування витрат на утримання майна. Просив відмовити у задоволенні заяви відповідача про застосування строку позовної давності та задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач позов не визнав, надав суду заяву про застосування строку позовної давності, згідно якої зазначив, що у шлюбі із позивачкою він перебував у період з 16 червня 1980 року по 17 грудня 2007 року. 17 грудня 2007 року за заявою позивачки шлюб між ними було розірвано і з того часу пройшло сім років. Позивачка знала про розірвання шлюбу. Ні відразу після розірвання шлюбу, ні протягом трьох років (період позовної давності ст.72 СК України, ст.256 ЦК України) після розірвання шлюбу, позивачка не ставила питання про розподіл майна, про визнання майна спільним сумісним майном подружжя, визнання права власності на нерухоме майно. В позовній заяві позивачка стверджує, що факт реєстрації права власності на нерухоме майно, а саме на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] став відомий 26 серпня 2014 року та посилається на Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 21.02.2007 року. В дійсності факт реєстрації права власності на вищезгадане нерухоме майно відбувся 20.03.1992 року, про що засвідчує Реєстраційне Посвідчення 20.03.1992 року за № 67-303. В технічному паспорті виданим 20.03.1992 року Рівненським обласним БТІ інвентарний № 9987 реєстровий № 48-67-307 зазначено що ідеальна частка «ціла». На вимогу позивачки, він 31.12.2006 року заключив договір з Рівненським міським БТІ про виготовлення такого ж пакету документів на нерухоме майно. Його доводи про те, що у них і так є всі документи на житло не переконали позивачку. Простіше зробити так, як цього хоче жінка. В результаті цих дій він отримав Свідоцтво про право власності на нерухоме майно № 243-р від 20.02.2007 року який ще раз посвідчив право власності на вищезгадане майно. Після розлучення всі квартирні платежі він здійснює одноособово. На пропозицію поділити суму оплати порівну - позивачка заявила: «твоя квартира ти і плати». Ч.2 ст. 72 СК України чітко встановлює трирічний термін позовної давності про поділ майна після розірвання шлюбу. Позивачка дізналася про розірвання шлюбу 04.03.2008 року. В даному випадку позивачка мала можливість в межах трирічного строку позовної давності звернутись до суду про поділ майна та довідатись про порушення, або не порушення її права власності на спірну квартиру. Однак вона цього не зробила без поважних причин. Як зазначено вище, позивачці з 1992 року було відомо, що спірне майно зареєстроване за ним. Однак, [PERSON] не скористалася своїм правом звернутися до суду у межах встановлено законом строку такого звернення. Позивачка звернулася до суду з позовною заявою 08.10.2014 року пропустивши трирічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Додатково в судовому засіданні відповідач вказав, що він передав позивачці 20000 доларів США за компенсацію її частки у квартирі. Дані кошти ним були позичені у батьків. За ці кошти позивачкою було придбано однокімнатну квартиру в [ADDRESS]. Просив суд відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає до задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 16 червня 1980 року. Шлюб між сторонами був розірваний рішенням Рівненського міського суду від 02 листопада 2007 року, про що здійснено актовий запис № 868 17 грудня 2007 року (а.с. 6). Під час шлюбу сторони набули майно, в тому числі квартиру [ADDRESS], 20 березня 1992 року, що підтверджується реєстраційним посвідченням Рівненського обласного бюро технічної інвентаризації на підставі довідки ЖБК «Комунальник-2» від 19 січня 1992 року № 15 (а.с. 20, 19), тобто під час зареєстрованого шлюбу. Повторно квартира була перереєстрована 21 лютого 2007 року на підставі Розпорядження міського голови від 20 лютого 2007 року № 243-р за [PERSON] (а.с. 16) та 23 листопада 2006 року виготовлено новий технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] (а.с. 17-18), тобто також у період шлюбу. Відповідач дані факти не заперечує, як і не заперечував факту придбання квартири за спільні кошти сторін та надані кошти матір'ю позивача. Вказівка відповідача, що повторна реєстрації права власності на спірну квартиру за ним особисто була проведене за вказівкою (вимогою) позивачки не підтверджується жодним доказом, тому суд не приймає її до уваги. Посилання відповідачем на те, що він одноособово здійснює оплату за комунальні послуги після розірвання шлюбу не впливає на відносини у даному спорі з приводу поділу майна подружжя. Дане твердження відповідача не підтверджено належними та допустимими доказами. Надані ним платіжні доручення не підтверджують факту, що він особисто несе витрати по оплаті за комунальні послуги, за особисті кошти, а не за спільні кошти сторін. Подана відповідачем заява про підтвердження отримання [PERSON] коштів від [PERSON] за продаж квартири [ADDRESS] (а.с. 72), як на підтвердження купівлі позивачкою даної квартири за надані кошти відповідачем у сумі 20000 доларів США, як компенсації за частку у спірній квартирі, не може бути взята судом до уваги, так як це є недопустимий доказ на підтвердження даної обставини. Сторонами суду не надано доказів того, що вони добровільно вирішували питання поділу спільної квартири і ставилося питання про будь-яку компенсацію на будь-чию сторону. Крім того, позивачем на спростування доводів відповідача з цього приводу надано письмові докази (а.с. 77-89), що підтверджують факт отримання позивачкою кредитних коштів для придбання вищевказаної квартири в іпотеку, продаж даної квартири та повернення кредиту. У відповідності до ч. 1 ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. У відповідності з положеннями ст. 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Пленум Верховного Суду України в постанові № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» від 18 вересня 1987 року (зі змінами та доповненнями) роз'яснив, що відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім»ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю квартира є спільною сумісною власністю членів сім»ї, якщо інше не було встановлено письмової угодою між ними. Таким чином, придбавши кооперативну спірну квартиру в 1992 році під час перебування у шлюбі, позивачка [PERSON] та її чоловік [PERSON] набули права спільної сумісної власності на спірне нерухоме майно відповідно до зазначених положень закону. Згідно зі ст.ст. 69 і 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи, що частки подружжя в даному майні є рівними, та становлять 1/2 частини, таким чином позовні вимоги про визнання за позивачем в порядку поділу права власності на 1/2 частину вищевказаного майна підлягають до задоволення. Вимога позивача про зобов'язати Реєстраційну службу Рівненського міського управління юстиції здійснити реєстрацію права власності за нею на дану частку у квартирі не підлягає до задоволення. Реєстраційна служба Рівненського міського управління юстиції не була залучена до участі у даній справі як відповідач, позивачем не обґрунтована дана позовна вимога. Питання про реєстрацію 1/2 частки квартири за позивачкою взаємопов'язане і залежить від вирішення питання про визнання права власності за нею на дану частку, що є підставою для здійснення реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і прийняття додаткового рішення з даного приводу законодавством не вимагається, тому в задоволенні даної вимоги слід відмовити. Суд вважає, що позивачем не були пропущені строки звернення до суду. Так, до часу звернення до суду між сторонами не існувала спору щодо даного майна. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). Отже, такий строк слід обчислювати з того часу, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. В даному випадку позивач дізналася про порушення свого права в 2014 році, після отримання інформації з КП РМБТІ в серпні 2014 року. Дані твердження позивача відповідачем належними та допустимими доказами не спростовані. Тому, строк позовної давності позивачем не пропущено, а заява про застосування строку позовної давності відповідача до задоволення не підлягає. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial