Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Голубівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, Комунального підприємства «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації», в якому з урахуванням уточнень просить скасувати запис, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно житловий будинок, розташований за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с.Миролюбоівка, вул.Садова, 20, реєстраційний номер 1200197, встановити факт належності йому правовстановлюючого документу договору дарування, а також визнати за ним право власності на зазначений житловий будинок. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 27 грудня 1993 року між ним та його матірю [PERSON] був укладений договір дарування, у відповідності до якого він набув право власності на житловий будинок, розташований за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с.Миролюбомівка, вул.Садова, 20. Договір дарування був посвідчений секретарем виконавчого комітету Голубівської сільської ради Новомосковського району, зареєстрований в реєстрі за № 149. 04 січня 1994 року договір дарування зазначеного житлового будинку був зареєстрований в Новомосковському міжрайонному бюро технічної інвентаризації, зареєстрований в реєстрову книгу за № 137-1. Позивач посилається на те, що зареєстрований в зазначеному будинку з 1989 року, а з моменту укладення договору дарування, на відповідній правовій підставі, являвся власником житлового будинку по вул.Садовій, 20 в с.Миролюбівка Новомосковського району Дніпропетровської області, однак в липні 2017 року, маючи на меті розпорядитися своє власністю, звернувся до нотаріуса, де йому стало відомо, що право власності на зазначений житловий будинок в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно 24.05.2003 року зареєстровано за совхозом Видвиженець. Такі дані у відповідний реєстр були внесені на підставі архівних даних, а документом, який посвідчує право власності зазначено - акт про демуніципалізацію 1-94 від 03.04.1991 року. Між тим, позивач зазначає, що в порушення Порядку ведення Реєстру прав власності на нерухоме майно, який був затверджений наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 28.01.2003 року, який був чинний на момент внесення запису, а також в порушення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», реєстратором Новомосковського БТІ при перенесенні даних з архіву було внесені відомості на підставі не існуючого документу, який не має жодної юридичної сили, чим порушено право позивача на вільне користування та розпорядження його власністю. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала, в подальшому надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Представник відповідача Голубівської сільської ради в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, заперечень проти позову не подав. Представник відповідача Комунального підприємства «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради в судове засідання не зявився, повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Суду інвентаризаційна справа, копія якої долучена до матеріалів справи, яка містить дані про те, що в лютому 1999 року встановлено межі земельної ділянки, що відводиться у приватну власність землекористувачу [PERSON] за адресою вул.Садова, 20 в с.Видвиженець Новомосковського району. У відповідності до Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП № Нв010996, виданого 13 квітня 1999 року Голубівською сільською радою, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 10996, [PERSON], на підставі рішення 14 сесії 21 скликання Голубівської сільської ради від 23 грудня 1993 року, набув право власності на земельну ділянку площею 0,1779 га, в межах згідно з планом, яка розташована за адресою Дніпропетровська область, Новомосковський район, с.Видвиженець, вул.Садова, 20. 27 грудня 1993 року секретарем виконавчого комітету Голубівської сільської ради було посвідчено договір дарування, у відповідності до якого [PERSON] набув право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований в селищі Видвиженець, вул.Садова, 20 Новомосковського району Дніпропетровської області. 04.01.1994 року договір дарування зареєстрований в КП «Новомосковському міжрайонному бюро технічної інвентаризації», про що внесені відомості в реєстрову книгу за № 137-1. Технічний паспорт на домоволодіння за № 20 по вул.Садовій в с. Видвиженець Новомосковського району виготовлений Новомосковським міжрайонним бюро технічної інвентаризації 30.11.1993 року також містить дані про власника [PERSON]. Позивачем надано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, сформованого станом на 15.07.2017 року, у відповідності до якого в розділі відомості про права власності 24.05.2003 року вчинено запис про те, що власником будинку за № 20 по вул.Садовій в с.Видвиженець Новомосковського району Дніпропетровської області, значиться Совхоз Видвиженець на підставі акту про демуніципалізацію 1-94 від 03.04.1991 року, виданого Голубівською сільською радою. В зазначеному розділі відсутні дані, що ідентифікують особу реєстратора, такі відомості внесені на підставі архівного запису. У відповідності до п. 1.5 Порядку ведення Реєстру прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 28.01.2003 N 7/5, що діяв на момент вчинення запису у відповідному Реєстрі прав речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, внесення записів до розділу Реєстру прав, відкритого реєстратором бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ), внесення змін та скасування записів або закриття розділу Реєстру прав проводяться реєстратором того БТІ, реєстратором якого він був відкритий. В подальшому у зазначений вище Порядок ведення Реєстру були внесені зміни, пунктом 1.6 якого передбачено, що у разі припинення БТІ діяльності або зміни території обслуговування БТІ права на ведення відповідних розділів Реєстру прав передаються адміністратором Реєстру прав до правонаступника цих прав, створеного до набрання чинності Законом України від 11.02.2010 N 1878-VI ( 1878-17 ) "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України" та підключеного до Реєстру прав. Передача права на ведення відповідних розділів Реєстру прав новоствореному БТІ здійснюється адміністратором Реєстру прав за умови, якщо таке БТІ відповідно до установчих документів є правонаступником БТІ, що припинило свою діяльність з державної реєстрації прав на відповідній території. Одночасно з передачею прав на ведення розділів Реєстру прав правонаступник отримує відповідні реєстраційні справи. В судовому засіданні встановлено, що Комунальне підприємство «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради» являється правонаступником Комунального підприємства «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», однак правонаступником реєстатора, який станом на 24.05.2003 року вносив дані про власника будинку № 20 по вул.Садовій в с.Миролюбівка Новомосковського району, на підставі архівних даних, надано до суду інвентаризаційну справу, яка сформована станом на травень 1999 року Відповідно до пункту 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності реєстрації таких прав, відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Між тим, аналіз поданих документів, що посвідчують право [PERSON] на житловий будинок за № 20 по вул.Садовій в с.Миролюбівка Новомосковського району, свідчать про помилковий запис власника зазначеного будинку - Совхоз Видвиженець на підставі акту про демуніципалізацію 1-94 від 03.04.1991 року, виданого Голубівською сільською радою. Такий архівних даних уповноваженою особою правонаступником КП «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» суду не представлено. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що позов в цій частині обґрунтований та підлягає задоволенню, а внесений запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно житловий будинок, розташований за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с.Миролюбівка, вул.Садова, 20, реєстраційний номер 1200197, підлягає скасуванню. Крім того, у відповідності до п.6 ч.1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, імя, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з імям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Досліджений в судовому засіданні договір дарування житлового будинку по вул.Садовій в с.Миролюбівка Новомосковського району, посвідчений 27 грудня 1993 року секретарем виконавчого комітету Голубівської сільської ради Новомосковського району, містить дані про обдарованого [PERSON]. Однак, в судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що зазначений правовстановлюючий документ - договір дарування належить [PERSON], а внесені відомості в імені обдарованого суд розцінює, як механічну помилку при написанні імені. У відповідності до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в зясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обовязків. Відповідно до них цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є обєкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Рішенням Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення докористування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом обєктивного і прямо не опосередкований у субєктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним обєктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа \~має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що згідно зі ст. 15 ЦПК України загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Ст. 3 ЦПК передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). ЦК та іншими законами може встановлюватися для захисту певних чи окремих категорій прав спеціальні способи захисту прав. Наприклад, земельне законодавство регулює відносини, у тому числі й цивільні, обєктом яких є земля; сімейне законодавство містить норми щодо захисту цивільних прав, повязаних з сімейними відносинами, тощо. З урахуванням наведеного суд під час розгляду і вирішенні цивільної справи визначає спосіб захисту виходячи із закону, який регулює конкретні правовідносини, і тих юридичних фактів, що обумовлюють виникнення цих правовідносин та цього спору. У тих випадках, коли спеціальна норма закону встановила інший,ніж визначений ст. 16 ЦК України, спосіб захисту, застосовується спосіб захисту, встановлений спеціальною нормою. Одночасно можуть застосовуватися положення ст. 16 ЦК України і положення спеціальної норми щодо способу захисту у випадках, коли ці способи тотожні й на них поширюється дія ЦК. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Аналізуючи викладе, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, судом встановлено, що [PERSON], уклавши договір дарування житлового будинку по вул.Садовій, 20 в с.Миролюбівка Новомосковського району та здійснивши державну реєстрацію права власності у встановленому на момент вчинення правочину, на законних підставах набув право власності на нерухоме майно. Вчинений запис на підставі архівних даних в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, порушив права власника, однак не припинив його право власності на нерухоме майно. Зазначений запис підлягає скасуванню, з підстав, зазначених вище, а право власності позивача підлягає захисту в судовому порядку. На підставі викладеного,

Outcome: approved