Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-27 00:00:00

11 квітня 2017 року представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Сеньківської сільської ради Купянського району Харківської області, третя особа: Управління Держгеокадастру у Купянському районі Харківської області, про визнання державного акту на землю та рішення сільської ради недійсними, про визнання права власності на земельну ділянку, вказавши наступне. Позивачці [PERSON] на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: Харківська область, Купянський район., с. Сенькове, вул. Набережна, буд. 24,на підставі свідоцтва про право на спадщину № 2286 від 09 жовтня 2013 року, який належав її чоловікові [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого виконкомом Сеньківської сільської ради Купянського району Харківської області 27 серпня 1992 року, зареєстрованого в Купянському БТІ в кн..33 за № 5179. Вищевказаний житловий будинок з надвірними будівлями розташований на приватизованій земельній ділянці, яка належала [PERSON] на підставі державного акту про право власності на землю серії ХР № 58520-58569, виданого 05 березня 1997 року на підставі рішення Сеньківської сільської ради 30 березня 1994 року за № 95, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності, виданого на землю за 1997 р. № 462 на земельну ділянку загальною площею 0,37 га, з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства, яка відповідно до цього державного акту знаходиться на території Сеньківської сільської ради. Позивачка, маючи намір здійснити державну реєстрацію вищевказаної земельної ділянки на своє імя, звернулась до ТОВ «Земельно-кадастрове бюро м. Купянська» для виготовлення відповідної документації, проте їй було відмовлено, у звязку з тим, що підставою для розробки відповідної документації буде держаний акт серії ХР № 58520-58569 від 05 березня 1997 року, а в ньому вказано цільове призначення земельної ділянки, яке не відповідає діючому на сьогоднішній день земельному законодавству, а саме: особисте підсобне господарство, а також розміри земельної ділянки, які вказані в цьому акті не відповідають вимогам ст. 121 ЗК України. Таким чином, невідповідність діючому законодавству правовстановлюючого документу на землю порушують права позивача, як власника будинку і є перепонами для повної реєстрації земельної ділянки в державному реєстрі речових прав та отримання кадастрового номеру на цю ділянку, у звязку з чим позивачка просить визнати державний акт на землю недійсним, скасувати його реєстрацію, визнати недійсним рішення сільської ради та визнати право власності на вказану земельну ділянку. Представник позивача - в судове засідання не зявився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність, вимоги позову підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Просить не фіксувати судовий процес технічними засобами. Представник відповідача - Сеньківської сільської ради Купянського району Харківської області в судове засідання не зявився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність, заперечень проти позову не мають. Представник 3-ї особи Управління Держгеокадастру у Купянському районі Харківської області в судове засідання не зявився, надавши заяву про розгляд справи без його участі, заперечень не мають. Суд, дослідивши надані докази і матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 09 жовтня 2013 року державним нотаріусом Купянської державної нотаріальної контори за реєстровим № 1-2286, [PERSON] являється власником житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: Харківська область, Купянський район, с. Сенькове, вул. Набережна, буд. № 24, що розташований на земельній ділянці, належній спадкодавцю [PERSON] на праві власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХР № 58520-58569, виданого на його імя Сеньківською сільською радою Купянського району Харківської області 05 травня 1997 року,цільове призначення якої для ведення особистого підсобного господарства (а.с. 8). Згідно державного акту серії ХР № 58520-58569, виданого 05 травня 1997 року на імя [PERSON] на підставі рішення Сеньківської сільської Ради народних депутатів від 30 березня 1994 року № 95, йому передавалась у приватну власність земельна ділянка площею 0, 37 га, яка розташована на території Сеньківської сільської ради. Землю передано для ведення особистого підсобного господарства. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1997 р. № 462 (а.с. 7). Згідно архівного витягу від 27 квітня 2017 року, виданого архівним відділом Купянської районної державної адміністрації рішенням Сеньківської сільської ради народних депутатів від 30 березня 1994 року [PERSON] передано в приватну власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку і ведення особистого підсобного господарства площею 0, 41 га (а.с. 24). Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких припинення правовідношення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження його майна. В силу ст. 21 Земельного Кодексу України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, визнання недійсними угод, щодо земельної ділянки. Чинним земельним законодавством України передачі землі громадянам для ведення особистого підсобного господарства не передбачено. Ст. 121 ЗК України передбачені норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Згідно вимог ст. 152 Земельного кодексу України землекористувач може вимагати усунення будь яких порушень його права на землю, а тому у звязку з порушеннями вимог Земельного кодексу позивач, як власник житлового будинку має можливість вирішити питання відносно земельної ділянки, на якій знаходиться забудова, цільове призначення якої згідно ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). В силу ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. астиною першою статті 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ст.158 Земельного Кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Отже, державний акт на право власності на земельну ділянку є документом, що посвідчує право власності й видається на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Згідно з нормами чинного законодавства, зокрема положеннями статей 182, 331, 334 ЦК України, основною умовою для визначення статусу нерухомого майна будь-якого об'єкта нерухомості (у тому числі й тих об'єктів, правовий статус яких законодавчими актами не визначений: асфальтовані чи бетонні площадки, під'їзні колії, автомобільна дорога, автомобільні платформи, спортивні споруди тощо) є державна реєстрація прав на нього. Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ст. 2). Ч. 1 ст. 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до роз'яснень, наданих Верховним Судом України в постанові Пленуму від 6 листопада 2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. № 9), вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін (п. 13). Виходячи з цього, державна реєстрація є необхідною умовою чинності тих правочинів, обовязковість державної реєстрації яких встановлена законом. Вказівка закону на обовязковість державної реєстрації правочину має на увазі презумпцію: немає державної реєстрації немає і правочину. Так, виходячи з комплексного аналізу норм Цивільного кодексу України, державній реєстрації підлягають правочини предметом яких є нерухоме майно (земельні ділянки, а також обєкт розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення). З наданих до суду документів, вбачається, що спірна земельна ділянка на підставі рішення Сеньківської сільської ради від 30 березня 1994 року була передана у власність із невірно вказаним цільовим призначенням. Крім того, ділянці не було присвоєно відповідний кадастровий номер та не вказано точна адреса розташування. У такому випадку, позивач не може скористатися у повній мірі своїми правами на земельну ділянку, так як Державний акт на право власності на землю фактично не відповідає діючому законодавству. На підставі викладеного враховуючи, що право власності на земельну ділянку не було зареєстровано, оскільки потрібна держреєстрація договору, саме з моменту її вчинення виникає право власності, а держреєстрацію не можливо зробити, оскільки Державний акт на право власності на землю фактично не відповідає діючому законодавству, тому суд вважає, що права позивача на вільне розпорядження земельною ділянкою були порушенні, у звязку з чим визнає вищевказаний державний акт не дійсним, та скасовує його реєстрацію. Стосовно визнання права власності на земельну ділянку судом встановлено наступне. Відповідно до Цивільного кодексу України власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, володіння, користування і розпорядження - це невід'ємні складові одного права - права власності. Основна суть кожного із цих правомочностей являється спільною для всіх видів майна, а отже, і для майна земельного. Земельне законодавство ввело норми, що визначають специфіку реалізації цих правомочностей в земельних відносинах. Право власності на землю гарантується Конституцією України і захищається способами, встановленими законодавством. Захист порушених прав власності на землю здійснює суд. Цивільним кодексом України встановлюються, зокрема, такі способи захисту права власності: визнання права; поновлення порушеного права та присікання діянь, що порушують дане право; визнання угоди недійсною; визнання недійсним акта державного органу чи органу місцевого самоврядування; відшкодування збитків; відшкодування моральної шкоди тощо. Так встановлено, що позивач позбавлений можливості скористатися своїми майновими правами та на власний розсуд розпорядитися нерухомим майном, так як Земельним Кодексом України не передбачено внесення будь-яких змін або уточнень до Державного акту. Тому враховуючи той факт, що позивач не може внести виправлення у Державний акт про право власності на земельну ділянку, у звязку з невірно вказаним цільовим призначенням земельної ділянки в державному акті та рішенні Сеньківської сільської ради від 30 березня 1994 року, суд приходить до висновку, що права позивача порушені та потребують захисту. У звязку з викладеним, суд вважає, що позов є обґрунтованим та таким, що знайшов своє підтвердження у судовому засіданні та підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved