Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-13 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах з 01.08.2009р. Під час спільного проживання в них народив син - [PERSON], [INFO]., що підтверджується актовим записом №624 від 06.07.2010р., зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану у приморському районі Одеського міського районного управління юстиції Тривалий час між сторонами відбувались сварки, в тому числі щодо місця проживання дитини. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 31.01.2017р. по справі №523/6096/16-ц, яке набуло чинності 13.02.2017р. визначено місце проживання малолітньої, дитини - [PERSON], [INFO]. спільно з матір'ю [PERSON], [INFO] Після встановлення місця проживання дитини з матір'ю, сторони відносини не підтримують та відповідач не приймає участі в утриманні свого малолітнього сина [PERSON], [INFO] Більш того, відповідач дуже рідко проводить час з дитиною, фактично не приймає участі у вихованні свого сина. Неодноразово в розмовах з позивачкою, відповідач зазначав, що дозвіл на виїзд дитини за межі України забудь-яких обставин не дасть. Відповідач обізнаний, що матір позички [PERSON] - бабуся дитини, проживає тривалий час в Італії, яку бажає відвідати її онук з матір'ю. Відповідно до довідки КП "Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я" від 23.06.2016р. №87/2 відповідач з 20.05.2002р. знаходиться в Центрі на обліку у лікаря- нарколога Суворовського району з діагнозом: "Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів. Синдром залежності". Неодноразово відповідач притягався до кримінальної відповідальності, що підтверджується листом ГУНП в Одеській області від 05.07.2016р. №13/1076. В зв'язку з чим, позивачка не має можливості отримати дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька. На підставі викладеного, позивачка просить надати дозвіл на оформлення усіх необхідних проїзних документів та на тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Італії строком на 5 (п'ять) місяців, з моменту набрання рішенням законної сили, малолітнього [PERSON][INFO], разом з матір'ю [PERSON] ,[INFO]., без дозволу та супроводу батька дитини - [PERSON] [INFO]. В процесі розгляду справи представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі. В останнє судове засідання не з'явився, згідно поданої заяви просив справу розглянути у його відсутність. Відповідач в судове засідання не з'явився, про розгляд справи неодноразово повідомлявся за місцем реєстрації, проте за вищевказаною адресою судові повістки не отримує, у зв'язку з чим, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 131 ЦПК України вважається повідомленим про розгляд справи. Суд вважає можливим, розглянути справу у порядку заочного провадження, відповідно до вимог ст.ст. 280-281 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини, а також відповідні правовідносини. Так судом встановлено, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах з 01.08.2009р. Під час спільного проживання у них народив син - [PERSON], [INFO], що підтверджується актовим записом №624 від 06.07.2010р., зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського районного управління юстиції Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 31.01.2017р. по справі №523/6096/16-ц, яке набуло чинності 13.02.2017р. визначено місце проживання малолітньої, дитини - [PERSON], [INFO]. спільно з матір'ю [PERSON], [INFO] Після встановлення місця проживання дитини з матір'ю, сторони відносини не підтримують та відповідач не приймає участі в утриманні свого малолітнього сина [PERSON], [INFO] Позивачка стверджує, що відповідач зазначав, що дозвіл на виїзд дитини за межі України забудь-яких обставин не дасть, при цьому, відповідач обізнаний, що матір позички [PERSON] - бабуся дитини, проживає тривалий час в Італії, яку бажає відвідати її онук з матір'ю. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно ч.1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч.7 ст.7 СК України Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини , іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959р., дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які би дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Частиною першою статті 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини схваленою резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995р., ратифікованою ВР України 27,02.1991р., (далі скорочено - Конвенція про права дитини) у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питання соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ч.2 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Вищевказані правовідносини регулюються наступними нормами законодавства. Відповідно до пп. 4 п. 2 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57 перетинання громадянами України (далі - громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну: проїзний документ дитини. Частиною 3 «Правил» встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Згідно п. 4 «Правил» виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Суд вважає, що виїзд дитини спільно з матір'ю за межи України з метою відпочинку та здійснення туристичних поїздок не позбавляє права відповідача на здійснення своїх батьківських прав щодо спілкування та виховання дитини. При цьому, суд не надає права на виїзд на постійне місце проживання дитині, а тому в даній частині позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved