Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним з моменту складання заповіту [PERSON] , нотаріально посвідченого 25.02.2003 року державним нотаріусом Мукачівської державної нотаріальної контори Герцускі В.Л. та зареєстрованого за реєстровим номером №Т-959 (надалі - Заповіт). Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] . На випадок своєї смерті, останній склав Заповіт , згідно з яким все своє майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, заповів [PERSON] . Просить визнати вказаний Заповіт недійсним, оскільки такий не містить необхідної інформації для ідентифікації спадкоємця та однозначного тлумачення тексту заповіту і зміст такого не відповідає волі спадкодавця. Відповідач (1) подала до суду відзив на позовну заяву, у якому висловила свою незгоду із поданим позовом, оскільки Заповіт відповідає вимогам ст. 543 Цивільного кодексу УРСР та ст. 47 Закону України «Про нотаріат» в редакції станом на 25 лютого 2003 року. Крім того, її батько [PERSON] підтримував з нею відносини, мав повну цивільну дієздатність. Доводи позивача щодо невідповідності змісту Заповіту волевиявленню [PERSON] є необґрунтованими та доказово непідтвердженими. Відповідачем (2) подано письмові пояснення, згідно з яким остання вказує, що Заповіт на ім`я [PERSON] посвідчений відповідно до вимог статті 540 Цивільного кодексу України 1693 року, Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. На час посвідчення Заповіту не передбачалося встановлення ідентифікуючих ознак для особи, на яку складався заповіт. При цьому, під час посвідчення Заповіту не було виявлено ніяких розпоряджень, що суперечать чинному законодавству, жодних сумнівів щодо дієздатності заповідача не існувало. 21 жовтня 2021 року від представника позивача надійшли письмові пояснення, згідно з якими позов просить задоволити в повному обсязі з огляду на неможливість встановлення дійсної волі відповідача через неможливість ідентифікації зазначеної у заповіті особи. Крім того, зазначає, що оскаржуваний заповіт не містить підтвердження про прочитання заповідачем [PERSON] тексту заповіту вголос. Прийнявши участь в судовому засіданні, представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задоволити з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідача (1) в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки позов є необґрунтованим та доводи позивача не підтверджені належними та допустимими доказами. Допитаний в судовому засідання свідок [PERSON] зазначила, що є дочкою заповідача [PERSON] , який на момент смерті проживав з нею та матір`ю та висловила своє припущення, що [PERSON] міг скласти за повіт на іншу особу. На підставі ухвали суду від 20.07.2021 відмовлено: - в задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів від 15 червня 2021 року; -в задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів від 20 липня 2021 року; -в задоволенні клопотання представника позивача про залучення третьої особи від 20 липня 2021 року. Відповідно до ухвали суду від 5 серпня 2021 року: -клопотання представника позивача про витребування доказів від 4 серпня 2021 року залишено без задоволення; -в задоволенні клопотання [PERSON] про вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача від 2 серпня 2021 року - відмовлено. Дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне. 1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України. Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів. В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому вимогу щодо визнання недійсним Заповіту. Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин щодо встановлення фактичної наявності підстав та умов для визнання оспорюваного за предметом позову правочину недійсним та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову. 2. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин суд наводить наступні обставини справи. 10 лютого 1962 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб (а.с. 10). Згідно з даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 20 січня 1965 року [PERSON] народилася [INFO] , батьками записано: « [PERSON] та [PERSON] ». 13 вересня 1986 року [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON] , після укладання шлюбу дружині присвоєно прізвище: « [PERSON] » (а.с. 46). [PERSON] [INFO] помер (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 19 вересня 2020 року, а.с. 11). На випадок своєї смерті [PERSON] склав 25 лютого 2003 року заповіт, згідно з яким усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право заповів [PERSON] . 3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач просить визнати недійсним Заповіт з огляду на відсутність в такому інформації для ідентифікації спадкоємця та однозначного тлумачення тексту заповіту та невідповідність змісту Заповіту волі спадкодавця [PERSON] . Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України регламентовано, що названий застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частин першої та другої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст.ст. 16, 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: - пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; - наявність підстав для оспорення правочину; - встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. Відповідно до статті 1233 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Зі змісту статті 1235 Цивільного кодексу України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Аналогічна за змістом норма викладена в частині 1 статті 534 Цивільного кодексу Української РСР, згідно з якою кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Вимоги до форми заповіту (в редакції, що діяла на момент посвідчення заповіту) встановлені статтею 541 ЦК Української РСР, відповідно до якої заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Відповідно до п. 82 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від від 18 червня 1994 р. N 18/5 (в редакції, чинній на час посвідчення оспорюваного Заповіту, надалі - Інстуркція), нотаріус посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 541, 543 Цивільного кодексу і особисто подані ними нотаріусу. Посвідчення заповітів через представників, а також заповіту від імені кількох осіб не допускається. Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі та підписаний особисто заповідачем (стаття 541 Цивільного кодексу . У заповіті зазначаються: дата і місце народження заповідача; місце і час укладення заповіту. Разом з тим, чинна на час складання оспорюваного Заповіту Інструкція (25 лютого 2003 року) не містила положень щодо обов`язкового зазначення в заповіті (у разі, якщо на прохання особи заповіт записано зі слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів), перед його підписом вказівки про прочитання його уголос та підписання заповідачем. Так само в положення ЦК Української РСР (в редакції чинній на момент посвідчення Заповіту) не містить вимог щодо зазначення в заповіті вказівки про його прочитання заповідачем. Отже, враховуючи те, що чинне на час складання заповіту (25 лютого 2003 року) законодавство не вимагало від нотаріуса, якщо останній на прохання особи записав заповіт зі слів особи заповідача власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, обов`язкового зазначення в заповіті перед його підписом про прочитання його уголос та підписання заповідачем. Аналіз спірних правовідносин свідчить про те, що [PERSON] добровільно складено нотаріально посвідчений заповіт. Приймаючи до уваги вищевказані законодавчі приписи, суд виходить з того, що відповідно до частин першої, шостої та сьомої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви в добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим кодексом. Відповідно до статей 76, 77 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. При цьому, саме на позивача покладено обов`язок довести обставини, на які вона посилається як на підставу для задоволення позову. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Судом встановлено, що спірний заповіт записаний нотаріусом за допомогою загальноприйнятих технічних засобів - з використанням комп`ютерного набору та роздруківки. У графі «підпис» міститься рукописний запис « [PERSON] ». У наступному рядку зазначені місце та дата посвідчення заповіту, а також запис «заповіт посвідчено мною, Герцускі В.Л. , державним нотаріусом Мукачівської державної нотаріальної контори. Заповіт підписаний [PERSON] в його присутності, з установленням його особи та перевіркою дієздатності. Таким чином, позивачем належними та допустимими доказами не доведено, а судом не встановлено підстав для визнання Заповіту недійсним. Твердження про відсутність у спадкодавця [PERSON] волевиявлення на складання Заповіту на ім`я своєї доньки - [PERSON] є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи. У правочині зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов`язків. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що "для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України". Фактичний аналіз змісту оспорюваного за предметом позову правочину свідчить про те, що при посвідченні Заповіту були дотримані вимоги щодо його форми - заповіт складений у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складання та посвідчений уповноваженою на це особою, Заповіт особисто підписаний [PERSON] в присутності нотаріуса, що свідчить про його обізнаність із його змістом. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що "підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами". В письмових поясненнях приватного нотаріуса зазначено, що при складанні проекту Заповіту за допомогою технічного засобу та усному спілкуванні із заповідачем [PERSON] , нею не було виявлено ніяких розпоряджень, що суперечать чинному законодавству і не було ніяких сумнівів щодо дієздатності заповідача, який чітко і ясно висловив своє волевиявлення. Крім того, зі змісту Заповіту вбачається, що позивачу було роз`яснено зміст ст. 534, 535 Цивільного кодексу України. Також, кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та у порядку, передбачених Законом України «Про психіатричну допомогу» та іншими законами України (презумпція психічного здоров`я). Аналогічні за змістом висновки викладені в постанові Верховного Суду від 18 лютого 2021 року у справі № 727/9908/17-ц. В межах судового розгляду справи, позивачем не надано, а судом не встановлено належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що [PERSON] у момент складання оспорюваного Заповіту не усвідомлював значення своїх дій, а волевиявлення останнього на складання спірного заповіту було вільним і відповідало його внутрішній волі. Надані в судовому засіданні покази свідка [PERSON] , суд у відповідності до положень частини шостої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, до уваги не приймає, оскільки такі висловлені у формі припущень. Крім того, у постанові Верховного Суд від 19 серпня 2020 року в справі 201/16327/16-ц міститься правова позиції відносного того, що усправі про визнання недійсними таких правочинів як видача довіреності і прийняття спадщини належним відповідачем є особа, яка видавала довіреність, і особа, яка прийняла спадщину, а не нотаріус чи нотаріальна контора, якщо позивач не обґрунтовує недійсність правочинів неправомірними діями нотаріуса. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 02 жовтня 2019 року прийнятій у справі № 461/6793/15-ц (провадження № 61-15551св18). Таким чином, приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Герцускі-Торжаш В.Л. є неналежними відповідачами у справі, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову по відношенню до неї. Враховуючи викладене, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати у вигляді сплаченого позивачами судового збору в сумі 908,00 гривень слід покласти на позивача. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed