Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-14 00:00:00

[PERSON] в вересні звернулась до суду з вимогами ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO], стверджуючи, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків щодо утримання неповнолітньої дитини. До судового засідання позивач надала заяву про уточнення позову і просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 2500 грн щомісяця до досягнення дитиною повноліття. Позивач з'явилась до судового засідання і позовні вимоги підтримала. Відповідач позов визнав, але просив стягнути з нього аліменти на утримання неповнолітньої дочки в розмірі 1\\4 частини від його заробітку, оскільки він має постійний заробіток - відповідач працює на посаді майстра в КП «ЖКС «Порто Франківський». Суд вислухав сторони,вивчив матеріали справи і встановив наступне: Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2006 року по 2010 рік - рішенням Київського райсуду м.Одеси від 25.11.2010 року шлюб між сторонами розірвано. Від цього шлюбу сторони мають малолітню дочку [PERSON], [INFO], актовий запис про народження №638, вчинений відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м.Одеси 17.05.2006 року. Позивачка стверджує, що після розірвання шлюбу дитина проживає з нею, що відповідач протягом 7 років не приймає участі ні у вихованні дитини ні в її утриманні. Посилаючись на відсутність у матері можливості самотужки забезпечити належне утримання дочки, її всебічний фізичний і духовний розвиток, позивач вимагає стягнути з відповідача на утримання неповнолітньої дитини аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів батька щомісяця. Відповідач, визнаючи позов в судовому засіданні пояснив, що він тривалий час не мав постійної роботи, працював періодично без укладання трудового договору, тому не мав матеріальної можливості сплачувати аліменти. При вищенаведених обставинах суд вважає позов [PERSON] про стягнення аліментів таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав: У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Стаття 12 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ, зобов'язує батьків виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Частина 2 ст.59 Закону України "Про освіту" на кожного з батьків покладає однакову відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Стаття 180 СК України визначає « батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття». Згідно ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч.2 ст.181 СК України за домовленістю між батьками дитини, той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Суд встановив, що сторони проживають окремо з 2010 року, що дитина проживає з матір'ю. Суд не отримав належних і допустимих доказів того, що батько регулярно з 2010 року сплачує аліменти на утримання дочки, тому вимоги позивача про стягнення аліментів на утримання дитини є доведеними і обґрунтованими. За рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу батька і (або) у твердій грошовій сумі, що передбачено ч.3 ст.181 СК України. В судовому засіданні відповідач надав належні докази того, що він має постійну роботу і постійний дохід, тому суд стягує з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1\\4 частини з усіх видів заробітку (доходів) відповідача з дня звернення до суду з цим позовом і до досягнення дочкою повноліття.

Outcome: approved