Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-25 00:00:00

18.07.2014 року до Бориспільського міськрайонного суду Київської області поштою надійшла позовна заява [PERSON] та [PERSON] до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух), в якій позивачі просять стягнути з відповідача на користь [PERSON] матеріальну допомогу в розмірі 245000 гривень та середній заробіток за час затримки розрахунку, а також на користь [PERSON] матеріальну допомогу в розмірі 234900гривень та середній заробіток за час затримки розрахунку. Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовують наступним. Починаючи з 10.02.1993 року позивач [PERSON] працював на посаді керівника польотів аеродрому в Державному підприємстві обслуговування повітряного руху України (Регіональний структурний підрозділ «КРИМАЕРОРУХ») та стаж його роботи становить 21 рік. 24 березня 2014 року позивачем [PERSON] була подана заява про звільнення з роботи за власним бажанням в зв'язку з виходом на пенсію, та наказом відповідача «З особового складу» від 25 березня 2014 року №70/о позивач з 25.03.2014 року був звільнений з роботи за власним бажанням в зв'язку з виходом на пенсію на підставі ст.38 КЗпП України. Позивач [PERSON] працювала на посаді інженер-електронік - керівник оперативної зміни в Державному підприємстві обслуговування повітряного руху України (Регіональний структурний підрозділ «КРИМАЕРОРУХ») та стаж її роботи становить 21 рік. 20 березня 2014 року позивачем [PERSON] була подана заява про звільнення з роботи за власним бажанням в зв'язку з виходом на пенсію, та наказом відповідача «З особового складу» від 20 березня 2014 року №67/о позивач з 20.03.2014 року була звільнена з роботи за власним бажанням в зв'язку з виходом на пенсію на підставі ст.38 КЗпП України. Позивачі стверджують, що відповідно до п.п. 6.25.2 п.6.25 Колективного договору, у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію відповідач мав виплатити їм гарантовану матеріальну допомогу у розмірі: при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 5 років - 6 посадових окладів, за кожний повний рік роботи понад 5 років - по 2 посадових окладів за кожний рік, але не більше 20 посадових окладів. А саме, позивачу [PERSON] мала бути виплачена матеріальна допомога в розмірі 20 посадових окладів, що становить 245000гривень, і позивачу [PERSON] мала бути виплачена матеріальна допомога в розмірі 20 посадових окладів, що становить 234900гривень, про що було зазначено в наказах про їх звільнення. Позивачі стверджують, що в порушення вимог ст..116 КЗпП України щодо проведення повного розрахунку з працівником в день звільнення, відповідач не здійснив виплату матеріальної допомоги позивачам, в зв'язку з чим згідно з ст.117 КЗпП України суд має стягнути їх користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, в разі його не проведення до розгляду справи - по день постановлення рішення,при цьому середній заробіток позивача [PERSON] становить 29763 гривні 89 копійок в місяць, а середній заробіток позивача [PERSON] становить 21909 гривень 02 копійки за місяць (т.1 а.с.1-4). Після відкриття провадження в цивільній справі представник позивача доповнив позовні вимоги клопотанням про уточнення позовних вимог від 02.09.2014 року, відповідно до якого просить також «Спільне рішення Адміністрації Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та Профспілок» від 14.03.20014 року, згідно якого з 01.03.2014 року для працівників РСП «Кримаерорух» призупинено усі виплати, обумовлені Колективним договором та встановлено, що виплата цих коштів буде здійснена на підставі окремого рішення до 01.06.2014 року, визнати недійсним (т.1 а.с.107-108). Свої доповнені позовні вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що 08.08.2014 року представником відповідача в ході своїх пояснень у справі було надано зазначене «Спільне рішення Адміністрації Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та Профспілок» згідно якого з 01.03.2014 року для працівників РСП «Кримаерорух» призупинено усі виплати, обумовлені Колективним договором та встановлено, що виплата цих коштів буде здійснена на підставі окремого рішення до 01.06.2014 року, про яке позивачам не було відомо та яке носить дискримінаційний характер, а тому відповідно до ст..24 Конституції України, ст.ст.203,215 ЦК України та ст.ст.2-1, 16 КЗпП України є недійсним. В зв'язку з цим ухвалою суду від 02.09.2014 року в якості співвідповідачів у даній цивільній справі було залучено Всеукраїнську профспілку «Федерація профспілок авіадиспетчерів України» (ВП «ФПАД України»), Всеукраїнську профспілку «Федерація профспілок авіапрацівників радіолокації, радіонавігації і зв'язку України» (ВП «ФПАРРіЗ України») та Первинну профспілкову організацію авіапрацівників РСП «Київцентравіа» (т.1 а.с.109-110). В судовому засіданні представник позивачів повністю підтримав доповнені позовні вимоги, просив суд їх задовольнити. Представники відповідача Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух) проти задоволення позову заперечували, підтримали надані до суду письмові заперечення. Свої письмові заперечення відповідач обґрунтовує тим, 28.02.2014 року керівним і технічним персоналом Федеративного державного підприємства «Госкорпорация по ОрВД» Російської Федерації за підтримки військових формувань Російської Федерації було незаконно захоплено режимну територію Центр ОПР регіонального структурного підрозділу «Кримаерорух» Украероруху і до цього часу незаконно використовується обладнання, будівлі та приміщення, що належать відповідачу. 13.03.2014 року представники нелегітимної кримської влади за підтримки Російської Федерації зібрали всіх працівників даного РСП та повідомили про зміну керівництва шляхом представлення нового директора даного РСП Шапки. Після цього рішенням президії ГС РК «О государственном предприятии «Крымаэронавигация» від 21.03.2014 №1773-6/14 самопроголошеною владою АР Крим було встановлено, що майно РСП «Кримаерорух» є власністю РК та утворено ДП «Кримаеронавігація», якому у незаконний спосіб було передано усе майно «Кримаероруху», що було розміщено на офіційному сайті президії ГС РК. Обставини військового захоплення РСП «Кримаерорух» зумовили прийняття спільного рішення генерального директора Украероруху, президента ВП «ФПАД України», президента ВП «ФПАРРІЗ України» та голови профкому авіапрацівників РСП «Київцентраеро» про зупинення усіх виплат, обумовлених Колективним договором (за виключенням пов'язаних із заробітною платою), з 01 березня 2014 року. З метою захисту майнових інтересів підприємства відповідачем було вчинено ряд заходів, зокрема направлено відповідні звернення до Служби безпеки України та Генеральної прокуратури України, надіслано претензію генеральному директору ФГУП «Государственная корпорація по организации воздушного движения в Росийской Федерации». Зазначені обставини на думку відповідача свідчать про те, що усі рішення, які приймались в цей час на рівні адміністрації РСП «Кримаерорух» мають нелегітимний характер, в тому числі надані позивачами витяги з наказів РСП «Кримаерорух» від 24.03.2014 року №70/о та від 20.03.2014 року №67/о. Наказом Украероруху від 21.03.2014 року №152/о «Про організацію роботи РСП «Кримаерорух» пунктом 3 визначено вважати недійсними штампи та печатку РСП «Кримаерорух», в зв'язку з цим відповідач вважає неправомірним застосуванням печатки РСП «Кримаерорух» на наданих позивачами витягах з наказів про їх звільнення. Відповідач звертає увагу, що в порушення вимог п.77 та 40 «Типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади» на витягах з наказів відсутні відбитки оригіналу печатки Украероруху, натомість поставлено печатки, які наказом Украероруху визнані такими, що не застосовуються, а також на заявах позивачів відсутні резолюції керівника РСП «Кримаерорух», в зв'язку з чим неможливо ідентифікувати посадову особу, яка прийняла заяви до розгляду та сам факт розгляду цих заяв. Представники відповідача звертають увагу, що відповідно до витягів з наказів вбачається, що позивачів було звільнено з роботи 20 та 24 березня 2014 року директором РСП «Кримаерорух» [PERSON], проте відповідно до наказу Украероруху від 19.03.2014 року №71/в він був відряджений до Запорізької служби ОПР Дніпропетровського РСП з 19 по 20 березня 2014 року, що свідчить про неможливість підписання ним відповідних документів 20 березня 2014 року. Окрім цього, відповідно до пункту 1 наказу Украероруху від 21.03.2014 року №152/л «Про організацію роботи РСП «Кримаерорух» забезпечення безпосереднього управління виробничою та фінансово-господарською діяльністю РСП «Кримаерорух» було покладено на директора РСП «Кримаерорух» [PERSON] безпосередньо з робочого місця в апараті управління Украероруху, за адресою аеропорт «Бориспіль», а тому наказ від 24.03.2014 року №70/о не міг бути підписаний [PERSON], оскільки він не перебував в цей час на території Автономної Республіки Крим. Представники відповідача вважають, що зазначені обставини не дозволяють встановити факт звільнення позивачів з РСП «Кримаерорух» уповноваженою на це особою із дотримання трудового законодавства, оскільки додані до позовної заяви копії документів не можуть мати характер доказів по справі. Відповідач також вважає, що відповідно до вимог частини 3 та 6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію, як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права; відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об'єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію, як на державу, що здійснює окупацію ( т.1 а.с.67-70, т.2 а.с.29-37) Представник відповідача - голова первинної профспілкової організації авіаперевізників РСП «Київцентравіа» Стебко А.І. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що спільне рішення адміністрації та профспілкових організацій приймалось з метою захисту прав та законних інтересів підприємства та працівників РСП «Кримаерорух», в умовах військового захоплення зазначеного структурного підрозділу та окупації Автономної Республіки Крим Російською Федерацією. Він вважає, що позивачі з метою приховати факт свого неналежного звільнення, не звернулись до адміністрації підприємства з відповідною заявою про звільнення та виплату матеріальної допомоги, а залишились працювати в новоствореному підприємстві «Кримаеронавігація». У разі звернення позивачів за виплатою матеріальної допомоги та їх належного звільнення, щодо них могло бути ухвалено спільне рішення адміністрації та профспілкових організацій щодо виплати допомоги. Представник відповідача - голова Всеукраїнської профспілки «Федерація профспілок авіапрацівників радіолокації, радіонавігації і зв'язку України» (ВП «ФПАРРіЗ України») Смольський О.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив наступне. 20 березня 2014 року він знаходився в Криму, був на території РСП «Кримаерорух», де до нього звернулась позивач [PERSON], яка повідомила, що хоче звільнитися та просила допомоги, щоб її заяву підписав виконуючий обов'язки директора [PERSON], який в той день не був допущений на територію РСП «Кримаерорух». Він особисто телефонував [PERSON] з цього приводу, але той не міг потрапити на підприємство. Наступного тижня в телефонній розмові позивач [PERSON] повідомила йому, що її плани щодо звільнення змінились. Він стверджує, що оскаржуване позивачами спільне рішення від 14.03.2014 року ухвалено з дотриманням вимог п.10.2 Колективного договору та в межах їх повноважень з метою захисту прав працівників підприємства, що залишились на окупованій території. Йому відомо, що в подальшому виплати двом іншим колишнім працівникам РСП «Кримаерорух» за їх зверненнями були здійснені на підставі окремого спільного рішення адміністрації та профспілкових організацій. Позивачі, на його думку не дотримались встановленого порядку звільнення, а тому не можливо задовольнити їх вимоги щодо виплати матеріальної допомоги. Представник відповідача Всеукраїнської профспілки «Федерація профспілок авіадиспетчерів України» (ВП «ФПАД України») в судове засіданні не з'явився, заперечень не подав, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений за адресою реєстрації профспілкової, та вважається таким, що належним чином повідомлений. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до вимог ч.1.ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч.3, 4 ст.10ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Зазначені вимоги чинного законодавства були неодноразово роз'яснені сторонам у справі. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON],[INFO], починаючи з 10.02.1993 року працював у Кримському філіалі державного підприємства з обслуговування повітряного руху України «Кримаерорух» на різних посадах, в тому числі з 31.03.2011 року на посаді диспетчера управління повітряним рухом АДВ служби аеронавігаційного обслуговування, стаж його роботи на підприємстві станом на 24.03.2014 року становив повний 21 рік, що підтверджується даними його трудової книжки [NUMBER] (т.1 а.с.12-17). Позивач [PERSON],[INFO], з 11.02.1993 року працювала у Кримському філіалі державного підприємства з обслуговування повітряного руху України «Кримаерорух» на різних посадах, в тому числі з 26.04.2012 року на посаді провідного інженера з радіонавігації та радіолокації групи керівників чергових змін ЗНС служби зв'язку, навігації та спостереження, стаж її роботи на підприємстві станом на 20.03.2014 року становив повний 21 рік, що підтверджується даними її трудової книжки [NUMBER] (т.1 а.с.21-28). Крім того, ця обставина визнана представниками відповідача Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух) в судовому засіданні та в письмових запереченнях від 26.09.2014 року (т.2 а.с.31). Відповідно до п.5.1.5 Статуту Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух), затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв'язку України №443 від 23.05.2007 року, та п.1.3 «Положення про Регіональний структурний підрозділ «Примерорух» Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух)», затвердженого наказом Украероруху №266 від 08 серпня 2013 року, РСП «Кримаерорух» Украероруху є відокремленим структурним підрозділом без права юридичної особи (т.1 а.с.71-76, 77-88). За змістом підпункту 3.5.6 п.3.5 зазначеного Положення, директор РСП відповідно до штатного розпису приймає на роботу та звільняє осіб, які працюють за трудовими договорами. Відповідно до підпункту 6.25.2 п.6.25 Колективного договору Державного підприємства обслуговування повітряного руху України,зареєстрованого управління соціального захисту населення Бориспільської міської ради, реєстраційний №98 від 26 грудня 2013 року, у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі: при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 5 років - 6 посадових окладів, за кожний повний рік роботи понад 5 років - по 2 посадових окладів за кожний рік, але не більше 20 посадових окладів (т.1 а.с.116-136). 20.03.2014 року позивачем [PERSON] була написана заява на ім'я т.в.о директора регіонального структурного підрозділу «Кримаерорух» [PERSON] про звільнення з роботи за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію з 20.03.2014 року (т.1 а.с.20). 24.03.2014 року позивачем [PERSON] була написана заява на ім'я директора регіонального структурного підрозділу «Кримаерорух» [PERSON] про звільнення з роботи за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію з 24.03.2014 року (т.1 а.с.11). За змістом ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, в тому числі у зв'язку з виходом на пенсію, власник, або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Відповідно до вимог ч.1 та 2 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. При цьому за змістом ч.1, 4 та 5 ст.48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Так, відповідно до вимог п.2.4 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 року №301 «Про трудові книжки», спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110, - усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). При цьому, відповідно до вимог п. 4.1 Інструкції, у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Крім того, відповідно до вимог п. 2.30 Інструкції, у разі призначення пенсії за віком, пенсії за вислугу років, у трудовій книжці органами соціального забезпечення ставиться штамп "Пенсію призначено". Штамп ставиться у розділі "Відомості про призначення пенсії". У трудових книжках раніше встановленого зразка (1938 року) зазначений штамп ставиться на першій сторінці. З доданих до позовної заяви фотокопій трудових книжок позивачів встановлено наступне. В трудовій книжці позивача [PERSON] зроблений запис порядковий №18 від 20.03.2014 року наступного змісту: «звільнено за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію, ст.38 КЗпП України начальник відділу кадрів [PERSON]»; підстава внесення запису - наказ №67/о від 20.03.2014 року. Запис, засвідчений печаткою відділу кадрів Регіонального структурного підрозділу «Кримаерорух» Державного підприємства обслуговування повітряного руху України №20719006 (т.1 а.с.28). При цьому відомості про призначення пенсії відсутні, також на фотокопії відсутнє зображення нижньої частин сторінок 14,15, в зв'язку з чим встановити зміст наступних записів в трудовій книжці неможливо. В трудовій книжці позивача [PERSON] зроблений запис порядковий №20 від 24.03.2014 року наступного змісту: «звільнено з роботи за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію, ст.38 КЗпП України, провідний інженер з кадрів [PERSON]»; підстава внесення запису - наказ №70/о від 24.03.2014 року. Запис, засвідчений печаткою відділу кадрів Регіонального структурного підрозділу «Кримаерорух» Державного підприємства обслуговування повітряного руху України №20719006 (т.1 а.с.17). При цьому відомості про призначення пенсії відсутні, також на фотокопії відсутнє зображення нижньої частин сторінок 10,11, в зв'язку з чим встановити зміст наступних записів в трудовій книжці неможливо. Згідно з поясненнями представника позивачів в судовому засіданні 26.09.2014 року позивачі не мають можливості подати оригінали трудових книжок, які зберігаються за новим місцем роботи (т.2 а.с.38-43) Будь-яких належних і допустимих доказів про те, що вищезазначені записи про звільнення позивачів в їх трудових книжках визнано недійсними в порядку, визначеному «Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників», або в судовому порядку, суду не надано та не зазначено джерел їх здобуття. З урахуванням положень ст.38 КЗпП України суд прийшов до висновку, що відповідач Державне підприємство обслуговування повітряного руху України (Украерорух), в особі його уповноваженого органу директора Регіонального структурного підрозділу «Кримаерорух» було зобов'язано розірвати трудовий договір у строк, про який просили позивачі. Проте, з наданих сторонами письмових доказів встановлено, що додані до позовної заяви витяги з наказів Регіонального структурного підрозділу «Кримаерорух» Державного підприємства обслуговування повітряного руху України Міністерства інфраструктури України «З особового складу» від 20 березня 2014 року №67/о та від 24 березня 2014 року №70/о (т.1 а.с.19,30) не можуть бути визнані належними та допустимими доказами у справі. Так, відповідно до вимог ч.1, 2 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч.3 вказаної статті суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до вимог ч.1, 2 ст.59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, відповідно до наказу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України Міністерства інфраструктури України №65/в від 14 березня 2014 року вирішено відрядити до Дніпропетровського РСП (м.Дніпропетровськ) та Одеського РСП (м.Одеса, м.Скадовськ) з 13 по 18 березня 2014 року представника підприємства [PERSON], директора РСП «Кримаерорух», тимчасово виконуючим обов'язки директора РСП «Кримаерорух» на період відрядження призначити [PERSON], заступника директора з УПР (т.1 а.с.103). Наказом №71/в від 19 березня 2014 року по Украероруху вирішено відрядити до Запорізької служби ОПР Дніпропетровського РСП (м.Запоріжжя) та РСП «Кримаерорух» (м.Сімферополь), в тому числі Смольського Олексія Володимировича, провідного інженера з АС КПР відділу розвитку засобів ЗНС, представника відповідача ВП «ФПАРРіЗ України» у даній справі (т.1 а.с.104). Відповідно до наказу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України Міністерства інфраструктури України №152/о від 21 березня 2014 року у зв'язку з ситуацією, яка склалась в Автономній Республіці Крим та з метою забезпечення належної роботи РСП «Кримаерорух», дотримання норм трудового законодавства, забезпечення соціального захисту працівників підрозділу, - наказано директору РСП «Кримаерорух» [PERSON] забезпечити безпосереднє управління виробничою та фінансово-господарською діяльність РСП з робочого місця в апараті управління Украероруху, печатку РСП «Кримаероруху» та штампи вважати недійсними; начальнику відділу кадрів РСП «Кримаерорух» [PERSON] забезпечити надання заяв працівниками РСП «Кримаерорух» до апарату Украероруху з відмітками про наявну заборгованість по відпустках, стаж роботи та інші дані, необхідні для встановленні пільг і компенсацій; видати працівникам РСП «Кримаероруху», які виявлять бажання, трудові крижки та особові справи (т.1 а.с.105). З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що додані позивачами до позовної заяви витяги з наказів Регіонального структурного підрозділу «Кримаерорух» Державного підприємства обслуговування повітряного руху України Міністерства інфраструктури України «З особового складу» від 20 березня 2014 року №67/о та від 24 березня 2014 року №70/о (т.1 а.с.19,30), які не засвідчені підписом уповноваженої власником особи, крім того містять інформацію, що не відповідає встановленим обставинам справи, оскільки жоден з цих наказів не міг бути виданий та підписаний директором РСП «Кримаерорух» [PERSON], який з 14 березня 2014 року по 20 березня 2014 року включно перебував у відрядженні в Дніпропетровській та Одеській області, а з 21 березня 2014 року знаходився в апараті управління Украерорух м.Бориспіль Київської області,- не можуть бути визнані належними та допустимими доказами у справі. Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до витягу з наказу Регіонального структурного підрозділу «Кримаерорух» Державного підприємства обслуговування повітряного руху України Міністерства інфраструктури України «З особового складу» від 24 березня 2014 року №70/о, значиться про те, що [PERSON], диспетчера управління повітряним рухом АДВ служби аеронавігаційного обслуговування, з 02.04.2014 року звільнити з роботи за власним бажанням, у зв'язку з виходом на пенсію (т.1 а.с.19), Проте, згідно з записом в трудовій книжці [PERSON] значиться про те, що він звільнений з 24.03.2014 року (т.1 а.с.17). Крім того, в судовому засіданні встановлено, що усі надані позивачами документи, в тому числі з датами видачі пізніше за 20.03.2014 року засвідчені печаткою відділу кадрів відділу кадрів Регіонального структурного підрозділу «Кримаерорух» Державного підприємства обслуговування повітряного руху України №20719006, яка відповідно наказу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України Міністерства інфраструктури України №152/о від 21 березня 2014 року, вважається недійсною. З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що позивачі, дійсно, відповідно до наказу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України Міністерства інфраструктури України №152/о від 21 березня 2014 року могли за їх бажанням отримати трудові книжки, в тому числі з відповідними записами щодо їх звільнення, які не були визнані в судовому порядку недійними, проте, будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачем, або його уповноваженим органом, було прийнято рішення про виплату їм матеріальної допомоги у розмірі 20 посадових окладів згідно п.6.35.2 Колективного договору, тому числі позивачу [PERSON] у розмірі 245000 гривень, позивачу [PERSON] в розмірі 234900 гривень, суду не надано та не зазначено джерел їх здобуття. Так, Спільним рішенням Адміністрації Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та Профспілок» від 14.03.20014 року за №5, призупинено для працівників РСП «Кримаерорух» усі виплати, обумовлені Колективним договором (за виключенням пов'язаних із заробітною платою), з 01.03.2014 року та встановлено виплату цих коштів здійснити на підставі окремого рішення до 01.06.2014 року (т.1 а.с.106). Відповідно до вимог ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Відповідно до абзацу четвертого ч.2 ст.7 вказаного Закону у колективному договорі встановлюються взаємні зобов'язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: нормування і оплата праці, встановлення форми, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та інше). За змістом ч.1,3 ст.9 Закону положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов'язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства. Колективний договір, угода набирають чинності з дня їх підписання представниками сторін або з дня, зазначеного у колективному договорі, угоді. Після закінчення строку дії колективний договір продовжує діяти до того часу, поки сторони не укладуть новий або не переглянуть чинний, якщо інше не передбачено договором. Відповідно до вимог ст. 14 Закону зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою. З дослідженого в судовому засіданні Колективного договору Державного підприємства обслуговування повітряного руху України,зареєстрованого управління соціального захисту населення Бориспільської міської ради, реєстраційний №98 від 26 грудня 2013 року, встановлено, що згідно абзацу другого п.10.2 - зміни і доповнення до Договору протягом строку його дії розглядаються робочою комісією з представників Адміністрації та Профспілок та оформлюються спільним рішенням (т.1 а.с.136). Оспорюване позивачами «Спільне рішення Адміністрації Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та Профспілок» від 14.03.20014 року за №5, ухвалене уповноваженими особами, що мають право підпису Колективного договору та змін до нього, якими відповідно до п.1.4 Колективного договору є від власника підприємства - генеральний директор підприємства, уповноважений міністерством інфраструктури України; від трудового колективу: президент Всеукраїнської профспілки «Федерація профспілок авіаційних диспетчерів України», президент Всеукраїнської профспілки «Федерація профспілок авіапрацівників радіолокації, радіонавігації і зв'язку України», голова профкому авіапрацівників РСП «Київцентравіа» (т. а.с.121). Отже, з урахуванням наведених обставин, доповнення до Колективного договору Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, ухвалені рішенням Адміністрації Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та Профспілок» від 14.03.20014 року за №5, внесені з дотриманням вищенаведених вимог ст.14 Закону України «Про колективні договори і угоди» та в порядку, визначеному п.10.2 Колективного договору. Щодо тверджень представника позивачів про дискримінаційний характер оспорюваного Спільного рішення та порушення вимог ст.2-1 КЗпП України та ст.24 Конституції України, які забезпечують усім громадянам рівні конституційні, трудові права, суд вважає їх необґрунтованими та безпідставними, виходячи з наступного. Як зазначено в оспорюваному «Спільному рішенні Адміністрації Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та Профспілок» від 14.03.20014 року за №5 , воно було ухвалено у зв'язку з тим, що керівний та технічний персонал Федеративного державного унітарного підприємства «Госкорпорация по ОрВД» Російської Федерації за підтримки військових формувань з 28 лютого 2014 року незаконно захопила режимну території Центру ОПР РСП «Кримаерорух» та незаконним шляхом використовує на свій розсуд обладнання, будівлі та приміщення, не дає можливості виконувати завдання, які покладені на РСП «Кримаерорух». Суд прийшов до переконання, що наведені в Спільному рішенні фактичні обставини, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, в тому числі загальновідомими фактами: - проголошення Декларації про незалежність Республіки Крим, ухвалену на позачерговому пленарному засіданні ВР Автономної Республіки Крим 11 березня 2014 року та постановою Севастопольської міської ради на позачерговому пленарному засіданні 11 березня 2014 року; - проведення «референдуму» щодо статусу Автономної Республіки Крим 16 березня 2014 року, який висновком Венеціанської комісії за демократію через право (Венеціанська комісія) визнано таким, що суперечить Конституції України, Конституції Криму, а також визнано, що обставини в Криму не дозволяли провести референдум у відповідності до європейських демократичних стандартів; - ухвалення постанови «Про незалежність Криму» на позачерговому пленарному засіданні Верховної Ради Автономної Республіки Крим від 17 березня 2014 року, в п.2 якого зазначено про те, що на території Республіки Крим не застосовується законодавство України, в п.5 зазначено про те, що усі установи, підприємства та інші організації, засновані Україною, або за її участі на території Криму, стають установами, підприємствами та іншими організаціями, заснованими Республікою Крим; - підписання федерального конституційного закону «Про прийняття до Російської Федерації Республіку Крим та утворення у складі РФ нових суб'єктів - Республіки Крим та міста федерального значення Севастополя»; - ухвалення рішення Президії Державної Ради Республіки Крим «Про Державне підприємство «Кримаеронавігація» від 21 березня 2014 року №1773-6/16, відповідно до п.1 якого встановлено, що майно регіонального структурного підрозділу «Кримаерорух» Державного підприємства обслуговування повітряного руху України («Украерорух»), територіально розміщене в Республіці Крим, є власністю Республіки Крим, а також п.8 якого зазначено, що працівники, які раніше виконували трудові функції в регіональному структурному підрозділі «Кримаерорух» Державного підприємства обслуговування повітряного руху України («Украерорух»), переводяться на роботу в Державне підприємство «Кримаеронавігація», за виключенням випадків волевиявлення працівників (т.1 а.с.62); - інформацією, поширеною в засобах масової інформації щодо блокування роботи РСП «Кримаерорух» озброєними військовими (т.1 а.с.63). Крім того, факт тимчасової окупації сухопутної території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя внаслідок збройної агресії Російської Федерації встановлений відповідно до змісту ст.ст.2,3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року. Відповідно до ч.1 ст.5 вказаного Закону Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Одночасно відповідно до змісту ч.3 та 6 ст.5 Закону відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію, як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права; відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об'єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію, як на державу, що здійснює окупацію. З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що призупинення для працівників РСП «Кримаерорух» виплат, обумовлених Колективним договором відповідно до оспорюваного Спільного рішення від 14.03.2014 року за №5 у світлі подій, що відбулись в Автономній Республіці Крим в лютому-березня 2014 року, а також з урахуванням положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не можна вважати порушенням конституційних прав позивачів з боку відповідачів, оскільки зазначеним Законом відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Крім того, як зазначено в Спільному рішенні, що знайшло своє підтвердження в поясненнях представників профспілкових організації, виплата коштів (обумовлених Колективним договором працівникам РСП «Кримаерорух») має бути здійснена на підставі окремого рішення до 01.06.2014 року (т.1 а.с.106). Проте позивачами та їх представником не надано будь-яких належних доказів та не зазначено джерел їх здобуття, що позивачам за їх зверненням було відмовлено у виплаті коштів Спільним рішенням адміністрації підприємства та профспілкових організацій з дискримінаційних підстав. З урахуванням вищенаведених встановлених в судовому засіданні обставин справи та даючи оцінку дослідженим доказам, в тому числі, враховуючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд прийшов до переконання, що у зв'язку з відсутністю у справі достовірних та допустимих доказів та неможливістю їх забезпечення, які б підтверджували, що при звільненні позивачів був дотриманий порядок, встановлений ст.ст.38,47,48,116 КЗпП України, а також щодо розміру посадового окладу позивачів та також розміру належної позивачам при звільненні матеріальної допомоги, та враховуючи, що позивачами заявлено вимогу про стягнення матеріальної допомоги, яка їм не була нарахована в силу наведених в рішенні обставин, і позивачами відповідні позовні вимоги заявлені не були, суд прийшов до переконання, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають. В тому числі не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки в силу встановлених в судовому засіданні вищенаведених обставин тимчасової окупації території Автономної Республіки Крим внаслідок збройної агресії Російської Федерації, а також незаконного захоплення та націоналізації майна РСП «Кримаерорух» відсутня вина відповідачів у невиплаті належних позивачам сум при їх звільненні. В зв'язку з тим, що позивачі звільнені від сплати судового збору, судові витрати по оплаті судового збору в зв'язку з відмовою в позові слід прийняти на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed