Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-11 00:00:00

27 грудня 2018 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просила стягнути з відповідачів суму грошових коштів у розмірі 32 100 грн в якості набутих без достатньої правової підстави та 5000 грн , сплачених за надання правової допомоги адвокатом Гусаровим В.М., та судового збору у розмірі 736,40 грн. В обгрунтування позову посилалася на те, між нею, та [PERSON] , яка діяла в інтересах [PERSON] , було укладено 04.12.2018 року договір про надання завдатку в приміщенні агенства нерухомості [INFO] ПП [PERSON] Договір було укладено на підтвердження забезпечення та виконання у майбутньому за договром купівлі-продажу двокімнатної квратири , житловою площею 26,7 кв.м., загальною площею 41,8 кв.м., за адресою [ADDRESS] . Відповідно до п.1 договору [PERSON] , та [PERSON] дійшли згоди в тому, що грошова сума у розмірі 32 100 грн , що еквівалентно 1000 євро, сплачено позивачем у рахунок належних з нею за основним договором платежів, є завдатком. Отже, відповідачка [PERSON] , яка діяла від імені та в інтересах відповідачки [PERSON] на підставі довіреності № ННР 853146 від 26 жовтня 2018 року, отримала від позивачки 32 100 грн . Позивач не має намір укладати договір купівлі-продажу квартири, тому грошові кошти, передані нею відповідачам у якості завдатку підлягають поверненню. Так, основний договір куупівлі-продажу нерухомого майна підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, а відтак і зобов`язання між сторонами, які притаманні правовій природі завдатку , не виникли. Як правову підставу позову посилалася на на положення ст.ст. 509, 546, 570, 626, 657, 1212 ЦК України. 07 лютого 2019 року відповідачка [PERSON] в особі свого повноважного представника адвоката Ткаченко Я.О. подала відзив на позов, в якому визнала повернення коштів у сумі 21 078 грн, просила про розстрочку виконання рішення суду частинами. Заперечувала проти того, що отримані нею від позивача кошти є безпідставно отриманими, адже між сторонами був укладений належним чином оформлений письмовий договрі. 16 грудня 2018 року їй зателефонували з агенства нерухомості "[INFO]"та повідомили, що позивачка відмовляється від купівлі вказаної квартири , яка належала донці [PERSON] , - [PERSON] , при цьому позивачка не повідомила жодних поважних причин відмови та не виказала ніяких вимог в агенстві нерухомості. При підписанні договру завдатку позивачка наполягала, що основний договрі вона буде укладати виключно з влав звзяку саме з такою вимогою позивача [PERSON] , купувала авіаквитки на 16.12.2018 року в Україну та на 19.12.2018 року з України та мала намір особисто підписувати договрі купівлі-продажу квартири. Вартість придбаних авіаквитків складає еквівалент 9822 грн, які неможливо повернути. Крім того, нею на виконання п.13.1 Договру понесені витрати, повязані з формленням усіх необхідних документів для продажу квартири, а саме 1200 грн оцінка, реєстрація та звірка лічильників. Також в звязку з розумінням наміру позивача реклама щодо прожажу квартири була припинена, тобто майно знято з продажу . За такого, за вирахуванням понесених збитків на придбання авіаквитків та оцінку квартири відповідач не зарперечує проти повернення 21078 грн. Також відповідач заперечує проти необгрунгтованих витрат позивача на правову допомогу , адже нею не було вжито жодних заходів щодо досудового врегулювання спору , адже лист-вимогу формального характеру вона отримала вже після зверненян пощивачки до суду з цим позовом. 12 лютого 2019 року представником третьої особи ПП [PERSON], адвокатом Долговою Л.В, надано письмові пояснення на позовну заяву , в якій вона просить розглянути позов у відсутніості третьої особи за наявними матеріалами справи. повністю погоджується та підтверджує викладені у відзиві осбтавини дійсних правовідносин сторін. 14 березня 2019 року представником позивача надано відповідь на відзив , в якому вважає викладені у відзиві твердження необгрунтованими та просить суд не приймати їх до уваги. В судове засідання представник позивача надав заяву про розгляд справи у його відсутність, просив про задоволення позову в повному обсязі. В судове засідання з розгляду справи по суті відповідачі та їх представники не з`явилися, повідомлялися судм належним чином, причини неявки суду не повідомили. Дослідивши заяви сторін по суті справи, наявін в матеріалах справи докази , суд доходить до наступного. Як підтверджується матеріалами справи, 04 грудня 2018 року між [PERSON] 9 надалі- покупець) та [PERSON] , яка діє по довіреності від [PERSON] № ННР 853146 22.10.2018 року( надалі- продавець) уклади ЖДоговрі про надання завдатку у відповідності із параграфом 5 глави 49 Цивільного кодексу україни з метою підтвердження укладення сторонами Договру купівлі-продажу двокімнатної квратири , житловою площею 26,7 кв.м., загальною площею 41,8 кв.м., за адресою [ADDRESS] та забезпечення його виконання , про наступне: - загальна вартість майна складає 537 675 грн, еквіваалент 16 750 євро по курсу валют на момент підпису цього договру . Сторони дійшли згоди, що грошова сума у розмірі 32 100 грн, еквівалент 1000 євро, сплчена покупцем у рахунок належних з нього за основним договром, є завдатком. У разі порушення договору з вини покупця відповідно до ст. 571 ЦК України завдаток залишається у продавця, у разі порушення договору з вини продавця відповідно до ст. 571 ЦК України проадвець зобовязаний повернути покупцеві завдаток та додтаково сплатити суму у розмірі завдатку. Цей договрі набуває чинності з моменту його підписання , діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань. Підписання основного договру та кінцевий розрахунок повинні бути виконані в строк до 20 грудня 2018 року включно. Продавець при підписанні даного Договору підтверджує, що завдаток отримав в повному обсязі та претензій не має. Договір укладено в присутності директора агенства нерухомості "[INFO]" ПП [PERSON] та підписано особисто позивачкою як покупцем та [PERSON] , як продавцем. Як слідує з пояснень сторін основний договір купівлі-продажу спірної квартири між сторонами укладено не було. Згідно з ч.1 ст.546 ЦК України завдаток є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання. Поняття завдатку визначено у статті 570 ЦК України, відповідно до положень якої завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовFязання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом (ст.570 ЦК України). У розумінні поняття завдатку, такий виконує наступні функції: 1) платіжну, яка полягає у тому, що завдаток видається у рахунок належних з боржника за договором платежів (тобто, завдаток є частиною суми, яку боржник зобовFязаний сплатити кредитору за основним договором; 2) забезпечувальну, яка проявляється в тому, що видача завдатку стимулює боржника до належного виконання основного зобовFязання, оскільки у разі порушення забезпеченого завдатком зобовFязання з вини боржника завдаток залишається у кредитора (абз.1 ч.1 ст.571 ЦК); водночас стимулююча дія завдатку певною мірою спрямована і на кредитора, який у разі порушення основного зобовFязання з його вини повинен повернути боржникові завдаток і додатково сплатити суму у розмірі завдатку чи його вартості (абз.2 ч.1 ст.571 ЦК); 3) підтверджувальну, суть якої зводиться до того, що видача завдатку засвідчує факт укладення основного договору. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу нерухомості. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Частина 2 ст. 570 ЦК України встановлює презумпцію авансу, так як на відміну від завдатку аванс це лише спосіб платежу, він не виконує забезпечувальної функції за правилами ч.1 ст. 546 ЦК України, а виконує функцію попередньої оплати. З цього випливає, що коли сторони хочуть визначити, що сплачена сума є завдатком, вони мають здійснити наступне. По-перше, між сторонами має бути укладений договір, яким передбачаються зобов`язання сторін (сплата коштів боржником, та передання майна, надання послуг, тощо кредитором). Тобто це не може бути попередній договір, про укладення у майбутньому основного договору. Це має бути саме основний договір. В інакшому випадку сплачена сума коштів вважатиметься авансом. По-друге, форма домовленості про сплату завдатку має бути письмова. Сторони можуть укласти окремо договір завдатку або передбачити його умови в основному договорі. По-третє, сторони мають прямо зазначити, що сума грошей, що сплачується боржником у рахунок майбутніх платежів є завдатком. Таким чином, за умови відсутності хоча б одного з трьох вищенаведених критеріїв відмінності передані однією стороною другій стороні грошові суми у рахунок належних за договором платежів є не завдатком, а авансом. Договір купівлі-продажу житлового будинку та змеленої ділянки між сторонами укладено не було, доказів ухилення відповідача від укладання договору суду не надано, тому передані позивачем грошові кошти не можуть вважатись завдатком, вони є авансом, який підлягає поверненню у зв`язку із не укладенням договору купівлі-продажу незалежно від того, з чиєї вини він не був укладений. Суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов`язання незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов`язання, той хто отримав аванс, повинен його повернути. Отже, передані позивачем кошти є авансом, сторони не уклали та не оформили договір чи попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна за формою, передбаченою ст. 657 ЦК України; одна сторона відмовилися від майбутнього укладення договору, однак особа, що отримала грошову суму, відмовляється від повернення безпідставно отриманого, а тому такі кошти, незалежно від поведінки та вини будь-якої зі сторін, повинні бути повернуті власнику в тому розмірі, в якому вони надавались.Оскільки договір купівлі-продажу квартири, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, тому передані позивачем відповідачу гроші є авансом, який підлягає поверненню позивачу. Суд вважає, що позивачем було передано відповідачу [PERSON] грошові кошти у сумі 32 100 грн саме в якості авансу за продаж квартири. Оскільки договір між сторонами не укладався, продаж квартири не відбувся, договір щодо завдатку у належній формі не оформлено, відповідно, передані кошти не виконують забезпечувальну функцію, правові наслідки статті 571 ЦК України в даному випадку не застосовуються - а відтак сума отриманого відповідачем авансу підлягає поверненню. Будь-яких заперечень від відповідача на адресу суду щодо протилежного , а саме не отримання цих коштів, отримання їх в меншій сумі чи за іншою правовою природою - не надходило. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, належні докази виконання відповідачами свого зобов`язання перед позивачем відсутні, а відтак позивачу необхідно повернути суму авансу у розмірі 32 100 грн. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Так, ВС неодноразово розяснював, що зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. ВС дійшов висновку, що для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Суд касаційної інстанції зазначив, що у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі. За такого, отримані від позивачки кошти за договром завдатку не були безпідставно набутим майном відповідачами. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За такого, суд вважає за можливе застосувати до вирішення заявлених позовних вимог належну правову підставу , яка відповідає дійсним правовідносинам сторін, тим більше, що позовна заява все ж таки містить посилання на положення цивільного законодавства щодо правової природи завдатку та авансу. При цьому, посилання представника позивача на положення ст. 1212 ЦК України як на правову підставу позову є наслідком невірного тлумачення ним норм права , проте таке не спростовує висновків суду про наявність підстав для часткового задоволення позову. На підтвердження своїх заперечень відповідачка надал авіаквитки на ім`я [PERSON] на виліт з м. Дюссельдорфа, Німеччина до м.Одеса на 16 грудня 2018 року та виліт з м.Одесса до Німеччини на 19 грудня 2018 року загальною вартістю 306,16 євро. Що стосується заперечень відповідача, викладених у відзиві, то суд не може прийняти їх до уваги - оскільки, по-перше, не надано доказів витрат у сумі 1200 грн взагалі, по друге не надано достемених доказів того , що придбання квитків [PERSON] безпосередньо та виключно було пов`язано з укладанням основного договору - отже вони не можуть бути розцінені судом як збитки сторони договору. Крім того, відповідачкою [PERSON] , до свого відзиву не надано жодного доказу на підтвердження того, що вищевказана квартира дійсно належить її доньці, що [PERSON] та [PERSON] є одніє та тією самою особою, і що укладаючи Договір завдатку вона діяла на підставі доручення від власника квартири ( не надана копія довіреності тощо). За такого, оскільки відповідачка [PERSON] визнала , що кошти від позивачки отримувала саме вона і частково визнає саме свій обов`язок їх повернути, атакож відсутність будь яких доказів, що ці кошти були передані іншій відповідаці та взагалі узгоджувалися такі дії ( щодо отримання авансу) з нею - то суд вважає за обгрунтоване стягнути суму авансу лише з відповідачки [PERSON] у повному обсязі. Також позивач просить суд про стягнення з відповідачів на свою користь витрати на правничу допомогу адвоката у сумі 5000 грн. Відповідно до частин 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу стороною позивача надано суду письмові докази. 12.12.2018 року між адвокатом Гусаровим В.М. та [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги, за умовами якого адвокат зобов`язався надавати правову допомогу щодо стягнення з [PERSON] та [PERSON] грошових коштів сплачених на підставі договру від 04.12.2018 року про надання завдатку, в тому числі здійснювати представництво інтересів клієнта в суді тз у сіма процесуальнитми правами без обмежень. Гусаров В.М. здійснює адвокатську діяльність на підставі Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 01.12.2017 року , також надано Ордер на представництво інтересів позивача від 20.12.2018 року. № МК 98019. Згідно Додатку № 1 до вказаного договору уклали цей Акт про те, що клієнт сплачує адвокату за надання правової допомоги грошові кошти у розмірі 5000 грншляхом передачі готівки цілою сумою або частинами на протязі пяти календарних дня підписання договору . Адвокат після отримання від клієнта грощових коштів видає йому квитанцію до прибуткового касового ордеру із своїм власним підписом та печаткою адвоката. Однак, докази на підтвердження сплати судових витрат на правову допомогу суду не надані ( відповідна квитанція) , а причини неподання таких доказів не наведені. За таких обставин, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідачів на користь [PERSON] витрат на правничу допомогу адвоката у сумі 5000 грн. В порядку п. 3 ч. 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 736 грн. 40 коп.

Outcome: partial