Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-29 00:00:00

22 липня 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення коштів, в обґрунтування якого посилалась на те, що між нею та відповідачами було укладено договір про надання послуг. Відповідно до умов цього договору відповідачі повинні сплатити 10000 гривень за надання послуг щодо консультацій та реєстрації права власності на нерухоме майно, а саме, квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] на ім'я відповідача [PERSON]. В установлений термін сума сплачена не була, позивач направила відповідачці лист з вимогою оплатити послуги. Відповідачка кошти не сплатила, а тому позивач вимушена звернутися до суду (а. с. 2-3). 01 серпня 2014 року [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом про визнання права власності, в обґрунтування якого посилалась на те, що дійсно між нею, [PERSON] та [PERSON] було укладено договір, але останні свої обов'язки не виконали та право власності не зареєстрували. Окрім того, через посилання позивача за первісним позовом, що реєстрація права власності не можлива через відсутність правовстановлюючих документів на майно, що є перешкодою в реєстрації права власності, позивачка за зустрічним позовом просила суд визнати за нею право власності (а.с.7-10). Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2014 року у задоволенні позовної заяви [PERSON] - відмовлено. Зустрічну позовну заяву [PERSON] - задоволено в повному обсязі. Визнано дійсною угоду купівлі-продажу квартири що розташована за адресою [ADDRESS] в житловому будинку літ.А-5, яка складається з: 1-коридору, 2-санвузлу, 3-кухні, 4-житлової кімнати, І-балкону, житловою площею 16,6 кв.м., загальною площею 32,5 кв.м, укладену 17 травня 2013 року між [PERSON] та [PERSON]. Визнано за [PERSON] право власності на квартиру, розташовану за адресою [ADDRESS] в житловому будинку літ.А-5, яка складається з: 1-коридору загальною площею 6,4 кв.м.; 2-санвузлу загальною площею 2,8 кв.м; 3-кухні загальною площею 5,8 кв.м.; 4-житлової кімнати загальною площею 16,6 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м.; І-балкону загальною площею 0,9 кв.м.; разом житловою площею 16,6 кв.м., загальною площею 32,5 кв.м. Зобов'язано Реєстраційну службу Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області зареєструвати за [PERSON] право власності на квартиру, розташовану за адресою [ADDRESS] в житловому будинку літ.А-5, яка складається з: 1-коридору загальною площею 6,4 кв.м.; 2-санвузлу загальною площею 2,8 кв.м; 3-кухні загальною площею 5,8 кв.м.; 4-житлової кімнати загальною площею 16,6 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м.; І-балкону загальною площею 0,9 кв.м.; разом житловою площею 16,6 кв.м., загальною площею 32,5 кв.м. (а.с. 37-39). В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення в частині зобов'язання Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області зареєструвати право власності на об'єкт нерухомого майна за позивачем та ухвалити нове рішення, яким відмовити в цій частині у задоволенні позову. (а.с. 44-47). Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Але згідно ч.3 ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в частині якою задоволено зустрічний позов, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в зазначеній частині слід скасувати, вийшовши за межі доводів апеляційної скарги, та у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити, виходячи з наступних підстав. Судом 1 інстанції було встановлено, що 10 травня 2013 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про надання послуг, згідно якого позивач зобов'язувалася провести відповідні консультації та здійснити реєстрацію права власності за відповідачем [PERSON] на нерухоме майно, а саме, квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], яка належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 16.11.2007 року. Однак [PERSON] свої зобов'язання не виконала та право власності за [PERSON] не зареєстровала. Для укладання договору купівлі продажу спірної квартири 17 травня 2013 року була отримана довідка з КП ЖЕП №3 про склад сім'ї [PERSON] та чоловіком [PERSON] надано нотаріально засвідчену згоду на придбання квартири. 17 травня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] була укладена угода купівлі-продажу квартири, за умовами якої [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти в розмірі 290728,00грн, про що [PERSON] видав розписку та був укладений письмово попередній договір купівлі-продажу квартири. Після укладання договору [PERSON] повідомив, що квартира знаходиться в іпотеці. 22 травня 2013 року була погашена кредиторська заборгованість у сумі 291 272,91 грн. та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» наданий лист №083-10646 про анулювання боргу. Зазначені документи надані до Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, та 29.05.2013 року отримані Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки, яким іпотеку припинено. З метою нотаріального посвідчення укладеного договору купівлі-продажу, 23.05.2013року був отриманий звіт про оцінку майна. Відповідач [PERSON] від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири ухиляється. Задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив з того, що між сторонами відбулося повне виконання договору купівлі-продажу квартири, але відповідач безпідставно ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, а тому зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню, що на думку суду 1 інстанції ґрунтується на положеннях ст.. ст.. 204, 220, 368, 362 ЦК України та ст.. 19 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». З вказаними висновками суду 1 інстанції в зазначеній частині, колегія судді не погоджується, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального та процесуального права. Відповідно до ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ст.16 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України встановлено обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За змістом ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим, правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як роз'яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ у постанові Пленуму №5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 Цивільного кодексу України). Згідно з вимогами ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України). Згідно ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства(ч.1 ст.628 ЦК України). Згідно ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до положень ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона(продавець) передає або зобов'язується передати майно(товар) у власність другій стороні(покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно(товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку(квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Також п. 3 ч.1 ст. 208 ЦК України встановлено, що в письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує у двадцять та більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. У тексті договору повинні бути вказані його сторони, предмет і зміст угоди, інші істотні умови договору. За змістом ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. В п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними" роз'яснено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач за зустрічним позовом посилався на те, що 17.05.2013 року вона та [PERSON] домовились укласти угоду про купівлю-продаж спірної квартири, на виконання умов договору вона передала [PERSON] грошові кошти в розмірі 290728,00 грн. Також для укладання договору було отримано довідку про склад сім'ї [PERSON] та чоловіком [PERSON] надано нотаріально засвідчену згоду на придбання квартири, погашено кредиторську заборгованість у сумі 291 272,91 грн. та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» надано лист №083-10646 про анулювання боргу, отримано з Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки, яким іпотеку припинено та проведено оцінку спірної квартири, про що отримано звіт про оцінку майна. Але, як вбачається з матеріалів справи належних та допустимих доказів укладання угоди щодо купівлі-продажу спірної квартири, домовленості й виконання всіх істотних його умов, в тому числі передачі грошових коштів за квартиру, відмови відповідача [PERSON] від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири матеріали справи не містять. А згідно із ст. 3 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно із ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Із матеріалів справи вбачається, що позивач за зустрічним позовом на підтвердження своїх позовних вимог не надав суду жодних доказів, а суд 1 інстанції пославшись на них, допустився припущень, виходячи лише зі змісту зустрічної позовної заяви, чим грубо порушив норми процесуального права. Крім того, колегія суддів вважає, що судом 1 інстанції, не враховано п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними", в якому роз'яснено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін, у зв'язку з чим було застосовано норми матеріального права, які не підлягали застосуванню до спірних правовідносин, що призвело до необґрунтованого задоволення зустрічних позовних вимог. Також колегія суддів зазначає, що судом 1 інстанції в порушення норм процесуального права було вирішено питання щодо зобов'язання Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, яка є третьою особою по справі, зареєструвати за [PERSON] право власності на спірну квартиру. Крім того, зазначене зобов'язання не ґрунтується на нормах Закону, в тому числі ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». З урахуванням викладеного вище, вимог ст. 303 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню в частині задоволення зустрічного позову, з ухваленням у скасованій частині нового рішення про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання права власності, з вищенаведених підстав.

Outcome: dismissed