Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-10 00:00:00

27 вересня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на жилий будинок, розташований за адресою: Донецька область місто Маріуполь вулиця Полєтаєва будинок 82 з належними до нього надвірними будівлями та спорудами, жилою площею 49,2 кв.м, виселення усіх зареєстрованих та проживаючих осіб у вказаному будинку, зняття заборони на відчуження будинку та виключення запису про іпотеку та заборону на відчуження з Єдиного реєстру заборон та Державного реєстру іпотек. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на те, що між ним та відповідачами 19 червня 2009 року був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 2029. Відповідно до даного договору він надав у позику відповідачам 60000 доларів США, що на момент укладення договору відповідало сумі у розмірі 457044 гривень, строком до 19 червня 2014 року. Для забезпечення виконання зобовязань по вищевказаному договору позики між ним та відповідачами було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] 19 червня 2009 року за реєстровим № 2031. Предметом договору іпотеки є жилий будинок № 82 по вулиці Полетаєва в місті Маріуполі, який належить на праві власності відповідачам в наступних частках: [PERSON] належить 3/4 частини на підставі свідоцтва про право власності на частку в майні подружжя, посвідченого Четвертою Маріупольською державною нотаріальною конторою 16 червня 2009 року за реєстрованим № 1-1303 та свідоцтва про право на спадщину, посвідченого Четвертою Маріупольською державною нотаріальною конторою 16 червня 2009 року за реєстровим № 1-1304, зареєстрованих в БТІ міста Маріуполя 17 червня 2009 року за реєстраційним № 27518595; [PERSON] належить 1/4 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого Четвертою Маріупольською державною нотаріальною конторою 16 червня 2009 року за реєстровим № 1-1305, зареєстрованого Маріупольським БТІ 17 червня 2009 року за реєстраційним № 27518595. Оскільки станом на 19 червня 2014 року сума позики у розмірі 457044 гривень повернута не була, ним неодноразово були предявлені вимоги до відповідачів як в усній, так і в письмовій формі, а 19 вересня 2014 року нотаріусом направлено заяву з вимогою провести розрахунок за договором позики, вказана заява відповідачами отримана 26 вересня 2014 року. Однак до цього часу грошові кошти за договором позики відповідачами не повернуті. У судове засідання позивач не зявився, надав заяву з проханням розглядати справу в його відсутності за участю представника адвоката [PERSON] Зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник позивача адвокат [PERSON] у судовому засіданні змінив позовні вимоги в частині виселення усіх зареєстрованих та фактично проживаючих осіб у жилому будинку № 82 по вулиці Полетаєва в місті Маріуполі, а саме просив виселити із зазначеного жилого будинку [PERSON] та [PERSON]. В решті частині підтримав позовні вимоги та надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Додатково зазначив, що відповідачі на зв'язок з позивачем не виходять, вирішити спір мирним шляхом не надається можливим. Виконавчий напис нотаріус не може зробити у відсутності відповідачів. Коли укладалися договори позики та іпотеки, відповідачі пояснювали, що в разі звернення стягнення на предмет іпотеки, вони мають інше житло, куди їм переїхати. Відповідачі отримували гроші не на придбання предмету іпотеки, а для інших цілей. Просив позовні вимоги задовольнити. Відповідачі у судове засідання не зявилися, про день та час розгляду справи неодноразово повідомлялися належним чином за адресою їх реєстрації, про причини неявки суд не повідомили, у звязку з чим суд розглядає справу у відсутності відповідачів. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, за наступних підстав. Як вбачається із договору позики, укладеного 19 червня 2009 року між [PERSON], з одного боку, та [PERSON] та [PERSON], з іншого боку, [PERSON] надав у позику [PERSON] та [PERSON] грошову суму у розмірі 457044 гривень, що є еквівалентом 60000 доларів станом на момент підписання договору, в строк до 19 червня 2014 року включно. Для забезпечення виконання зобовязань по поверненню грошових коштів у розмірі 457044 гривень, між [PERSON], з одного боку, та [PERSON] та [PERSON], з іншого боку, 19 червня 2009 року було укладеного договір іпотеки, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] передали в іпотеку Іпотекодержателю жилий будинок № 82 по вулиці Полетаєва в місті Маріуполі, який належить їм у наступних частках: - [PERSON] належить 3/4 частини на підставі свідоцтва про право власності на частку в майні подружжя, посвідченого Четвертою Маріупольською державною нотаріальною конторою 16 червня 2009 року за реєстрованим № 1-1303 та свідоцтва про право на спадщину, посвідченого Четвертою Маріупольською державною нотаріальною конторою 16 червня 2009 року за реєстровим № 1-1304, зареєстрованих в БТІ міста Маріуполя 17 червня 2009 року за реєстраційним № 27518595; - [PERSON] належить 1/4 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого Четвертою Маріупольською державною нотаріальною конторою 16 червня 2009 року за реєстровим № 1-1305, зареєстрованого Маріупольським БТІ 17 червня 2009 року за реєстраційним № 27518595. Судом встановлено, що позивач свої зобовязання виконав в повному обсязі, та передав відповідачам у борг 457044 гривень. Факт отримання відповідачами вказаних коштів підтверджується пунктом 2 Договору позики, де зазначено, що грошові кошти отримані позичальником від позикодавця до підписання цього Договору. Як вбачається з п.6 вищезазначеного договору позики, укладеного між сторонами, позика вважається повернутою у випадку наявності на примірнику цього договору відмітки позикодавця про одержання грошей, або наявності розписки позикодавця про повний розрахунок, або після зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця. Як зазначає позивач, до теперішнього часу сума боргу у розмірі 457044 гривень, йому відповідачами не повернута. Відповідачами доказів на підтвердження повернення боргу позивачу, суду не надано. Для досудового урегулювання спірного питання, відповідно до вимог ст.35 ЗУ «Про іпотеку» 19 вересня 2014 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] надсилалася заява [PERSON] з вимогою сплатити протягом 30 календарних днів з моменту одержання копії даної заяви суму боргу у розмірі 457044 гривень, та зазначено, що у разі неповернення вказаної суми боргу, договір позики буде предявлено до стягнення в примусовому порядку відповідно до п.11 договору іпотеки на розсуд [PERSON] одним з наступних шляхів: - вчинення виконавчого напису нотаріуса; - передача йому права власності на житловий будинок; - продаж від його імені третій особі вказаного будинку. Проте станом на теперішній час відповідачі жодних дій з повернення позики не вчинили. Відповідно до п.3 договору іпотеки узгоджена сторонами вартість предмету іпотеки, тобто жилого будинку, розташованого за адресою: Донецька область місто Маріуполь вулиця Полєтаєва будинок 82 з належними до нього надвірними будівлями та спорудами, жилою площею 49,2 кв.м., становить 457044 гривень, що дорівнює сумі боргу за договором позики. Як вбачається з п. 8.4.7. вказаного договору у разі виникнення права звернення стягнення на предмет іпотеки, Іпотекодержатель має право реалізувати його відповідно до умов цього договору. П.п. 10 та 11 встановлено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за вибором Іпотекодержателя : - за рішенням суду; - у безспірному порядку на підставі виконавчого надпису нотаріусу; - згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя: шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у порядку, встановленому ст.. 37 Закону України «Про іпотеку» або продаж Іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-0продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» та з дотриманням інших вимог чинного законодавства. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобовязання виникають з договорів та інших правочинів. Відповідно до вимог статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За статтею 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання зобовязання. Згідно зі статтею 530 цього Кодексу, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Згідно ч.2 ст.16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У частинах першій, третій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). Позивачем було дотримано вимогу ст.35 ЗУ «Про іпотеку» відповідно до якої у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України (узагальнення) та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (п. 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5 від 30.03.2012 р.), якщо в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або у відповідному застереженні в іпотечному договорі передбачений такий спосіб звернення стягнення, як набуття права власності на предмет іпотеки, іпотекодержатель на підставі ст. 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Ця позиція підтримується практикою Верховного Суду України (постанови: від 26 грудня 2011 р. у справі № 3-139гс11/33/14 та від 11 грудня 2013 р. у справі № 6-124цс13). Таким чином, аналізуючи вище наведене, суд вважає, що у зв`язку з невиконанням відповідачами зобов`язань за договором позики, необхідно звернути стягнення на предмет іпотеки, передати предмет іпотеки у власність іпотекодержателю, як це передбачає договір іпотеки та Закон України "Про іпотеку", а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Водночас, статтею 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року передбачено, що протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України (у тому числі фізичним особам - підприємцям) або юридичним особам - субєктам малого і середнього підприємництва та перебуває в іпотеці, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі обєкти), статей 41, 43-47 (у частині реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах)Закону України«Про іпотеку». Відповідно до розпорядження КМ України за № 1275-р від 02 грудня 2015 року, пункт 20, місто Маріуполь віднесено до зони проведення АТО. Отже предмет іпотеки знаходиться в зоні проведення АТО. Згідно з ч.ч.1-3 ст.11 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, і втрачає чинність через шість місяців з дня завершення антитерористичної операції, крім пункту 4 статті 11 "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. Дія цього Закону поширюється на період проведення антитерористичної операції та на шість місяців після дня її завершення. Закони та інші нормативно-правові акти України діють у частині, що не суперечить цьому Закону. Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року набрав чинності 15 жовтня 2014 року та діє станом на момент винесення рішення по справі. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобовязань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Також зупиняється реалізація права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки. Рішення суду в частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року не підлягає виконанню. Відповідно до ст.217 Цивільного процесуального кодексу України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Відтак, суд приходить до висновку, що з урахуванням зазначених вимог чинного законодавства України, з метою збереження майна, що перебуває в іпотеці та знаходиться у зоні проведення антитерористичної операції, виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки слід зупинити до припинення дії положень Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року №1669-VII, що стосуються зупинення дії статті 37 Закону України «Про іпотеку» від 5 червня 2003 року (в частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки). Правильність вказівки у резолютивній частині рішення суду на зупинення його виконання підтверджується, зокрема, правовою позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною в ухвалі від 22 липня 2015 року по справі №6-10371св15. Щодо позовних вимог [PERSON] про виселення відповідачів з жилого будинку № 82 по вулиці Полєтаєва в місті Маріуполі, суд вважає, що вони не підлягають задоволенню, за наступних підстав. Згідно із частинами першою, другою статті 39 Закону «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 цього Кодексу регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, частина друга статті 109 цього Кодексу встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку», підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом цих норм, особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Зазначені правові позиції викладені у листі Верховного Суду України від 01 липня 2015 року «Висновки Верховного Суду України, викладені в постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1,2 ч.1 ст.355 ЦПК України за 1 півріччя 2015 року». Оскільки по справі встановлено, що в іпотеку передано жилий будинок, який придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд приходить до висновку щодо відмови у задоволені позовних вимог в частині виселення відповідачів без надання їм іншого постійного житла. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині зняття заборони на відчуження будинку та виключення запису про іпотеку та заборону на відчуження з Єдиного реєстру заборон та Державного реєстру іпотек, тому як, на думку суду, вони є передчасними. Крім того, даних про порушення прав позивача діями відповідачів в частині зазначених позовних вимог, суду не надано. Відповідно до ст.88 ЦПК України пропорційно задоволеним позовним вимогам суд стягує в дольовому порядку з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] витрати, повязані із сплатою судового збору у розмірі 4570 гривень, по 2285 гривень з кожного.

Outcome: partial