Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-05 00:00:00

27.09.2013 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що йому на праві власності належав житловий будинок [ADDRESS]. 12.02.2010 року між ним та відповідачем було укладено нотаріально посвідчений договір дарування вказаного житлового будинку, однак, підписуючи договір, він вважав, що укладає договір довічного утримання, оскільки за віком та станом здоров'я потребував догляду, а відповідач як донька запропонувала свої послуги по забезпеченню його доглядом, харчуванням, утриманням його житлового будинку та присадибної ділянки в належному стані та взамін цього просила передати їй у власність належний позивачу житловий будинок. Про те, що ним було укладено договір дарування, а не договір довічного утримання, він дізнався влітку 2013 року, коли відносини з відповідачем погіршилися. Донька стала його зі своїм співмешканцем ображати, завдала тілесні ушкодження, погрожувала виселити з будинку. Звернувшись влітку 2013року за юридичною допомогою, він взнав, що у 2010 році між ними був укладений договір дарування житлового будинку, який є безоплатним та умов утримання позивача не містить. Наміру дарувати своє єдине житло доньці він не мав. Укладаючи договір дарування, він помилявся щодо природи правочину, оскільки мав на меті укладання договору довічного утримання, а не договору дарування. Просив визнати недійсним договір дарування житлового будинку [ADDRESS], укладений 12.02.2010 року між ним та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером № 232. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві, а також стягнути з відповідача понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 114,70 грн. Додатково пояснили на час укладання оспорюваного договору позивачу виповнилося 68 років, він один проживав та був зареєстрований у своєму будинку, хворів, за станом здоров'я і віком не міг забезпечити себе належним доглядом, купувати ліки та продукти. Маючи домовленість з дочкою [PERSON] про забезпечення нею його необхідним доглядом, утриманням житлового будинку та присадибної ділянки в належному стані, про сплату нею комунальних послуг взамін на отримання у власність будинку, позивач, укладаючи договір дарування, помилявся щодо природи правочину, його правових наслідків, оскільки мав на меті тільки укладення договору довічного утримання, а не договору дарування. Це є обставиною, що має істотне значення, тому наявні підстави для визнання правочину недійсним. Під час підписання договору у нотаріуса та після цього позивач ключі від будинку та будинок відповідачу не передавав, відповідач не вселялася в будинок до літа 2013 року, не несла витрат по його утриманню. Комунальні послуги та роботи по ремонту, обладнанню будинку здійснюються тільки за його кошти. Влітку 2013 року відповідач на літній період вселилася до літньої кухні з співмешканцем, стала його ображати, завдала йому тілесних ушкоджень, догляд за ним як обіцяла не здійснює. В ході конфліктів відповідач погрожувала його виселенням, зазначаючи, що вона є хазяйкою будинку і обов'язків щодо утримання позивача не має. Вважали, що позивачем не пропущений строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх інтересів, оскільки перебіг позовної давності починається з серпня 2013 року, з часу коли позивач довідався про порушення свого права. Відповідач та її представники в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні у зв'язку зі спливом строку позовної давності в три роки. Крім того, зазначили, що при укладанні договору дарування нотаріусом сторонам було роз'яснено суть договору, його наслідки, права та обов'язки сторін, сторони підтвердили, що укладають договір за добровільною волею. Вважали, що зазначені стороною позивача обставини не відповідають дійсності та не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Відповідач додатково зазначила, що батько безоплатно подарував її житловий будинок, так як це було волею її матері, яка померла у 2008 році, тому інтереси її брата, сина позивача, при укладанні договору не враховувалися. Вона за рахунок коштів батька доглядала за ним, готувала йому їжу, купувала продукти, здійснювала ремонтні роботи в житловому будинку. Витрат по утриманню житлового будинку та батька особисто не несла. Влітку 2013 року між ними стали виникати конфлікти, вважає, що це сусіди налаштовують батька на конфлікти з метою заволодіти його майном. Третя особа в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку. Надала заяву про розгляд справи у її відсутність, при вирішенні спору покладається на розсуд суду. Судом встановлені наступні обставини. Житловий будинок [ADDRESS], належав позивачу на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Першою Херсонською державною нотаріальною конторою 06.05.1977 року, зареєстровано у реєстрі за №3-1285; зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 14.12.2009 року, реєстраційний номер 29170073. Зазначена обставина підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно та договором дарування від 12.02.2010 року ( а.с.5,6). 12.02.2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, відповідно до якого [PERSON] подарував [PERSON] належний йому на праві власності житловий будинок [ADDRESS], а [PERSON] прийняла цей житловий будинок у дар безоплатно. Зазначена обставина підтверджується договором дарування від12.02.2010 року (а.с.5). Позивач на момент підписання договору знаходився у похилому віці 68 років, не мав та не має іншого житла, крім будинку, який став об'єктом дарування, за віком та станом здоров'я потребував стороннього догляду. В зазначеному житловому будинку позивач проживає та зареєстрований з 1970 року, з 2008 року проживає в будинку один, що вбачається з записів домової книги ( а.с.9-12). Після підписання оспорюваного договору з житлового будинку не виселявся. Відповідач [PERSON] зареєстрована та проживає у квартирі [ADDRESS] та є співвласником зазначеної квартири. У літній період 2013 року тимчасово проживала в житловому будинку [ADDRESS]. Сторони зазначені обставини не спростовували. Крім того, факт відсутності іншого житла у позивача підтверджується довідкою ХДБТІ від 29.01.2014 року ( а.с.53). Фактично житловий будинок позивачем відповідачу не передавався, прийняття обдарованим дарунку не відбулося. Ключі від будинку, передача яких дарувальником зазначена у п.9 оспорюваного договору як факт прийняття дарувальником дарунку, між сторонами не відбулася ні під час підписання договору, а ні після цього. Особові рахунки на підприємствах, які надають комунальні послуги, крім «Херсонгаз», на відповідача після підписання договору не переоформлювалися. Переоформлений був тільки особовий рахунок за послуги газопостачання, так як це потребувало встановлення нового газового обладнання у будинку. Комунальні послуги після укладання договору сплачувалися позивачем за рахунок його коштів. Зазначені обставини сторонами також не спростовувалися. Крім того, зазначені обставини підтверджуються розрахунковими книжками (а.с.14-18,59) та поясненнями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] Відомостей щодо утримання відповідачем будинку, сплати комунальних послуг стороною відповідача суду не надано. З весни 2013 року між сторонами стали виникати конфлікти та позивачу тільки влітку 2013 року стало відомо, що укладений договір не містить зобов'язань відповідача щодо його утримання, що підтверджується поясненнями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] З поясненнями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні вбачається, що у 2010 році стан здоров'я [PERSON] погіршився, він хворів, за його проханням вони на його кошти купували йому продукти, ліки, сплачували його комунальні послуги за користування житловим будинком, викликали йому карету швидкої допомоги. З його слів їм стало відомо, що він домовився з дочкою [PERSON] що вона буде піклуватись про нього, забезпечить йому догляд, буде утримувати ж/будинок та присадибну ділянку, а він оформить на неї житловий будинок. Через деякий час свідкам стало відомо що позивач уклав з дочкою угоду. Після підписання [PERSON] угоди з дочкою вони на прохання позивача продовжували сплачувати комунальні витрати за рахунок його коштів. Після підписання угоди відповідачка приходила до батька, приводила до порядку земельну ділянку, за рахунок батька здійснила деякі ремонтні роботи в житловому будинку. Влітку 2013 року були свідками того, що відповідачка безпричинно ображала батька та завдала йому тілесних ушкоджень, погрожувала йому, що вона власник цього будинку та він жити в ньому не буде. Після цього, оскільки відповідачка не виконувала своїх обов'язків щодо утримання батька, позивач звернувся за правовою допомогою та взнав, що укладена ним з дочкою угода не має зобов'язань щодо його утримання, тому і звернувся до суду. З пояснень свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні вбачається, що їм відомо, що позивач у 2010 році переоформив свій житловий будинок на дочку [PERSON] Зі слів позивача їм відомо, що таке рішення позивача відповідало волі його померлої у 2008 році дружини. Відповідач з 2010 по 2013 роки приходила за місцем проживання батька, доглядала за земельною ділянкою, здійснювала ремонтні роботи в житловому будинку, доглядала за батьком, готувала йому їжу та ін. Потім відносини між ними погіршилися та вона припинила догляд у 2013 році. На яких умовах відбулося підписання угоди їм не відомо. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. За правилами ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною 5 цієї статті передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як визначено у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, також, що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Неправильне сприйняття може бути викликане найрізноманітнішими обставинами. Для визначення правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Враховуючи, що позивач на момент укладання договору дарування, маючи похилий вік, вади здоров'я, будучи одинокою особою, потребуючи постійного стороннього догляду, та, отримавши згоду відповідачки на надання такого догляду взамін на перехід права власності на належне йому майно, не мав наміру безоплатно передати у власність свій будинок, об'єктивно помилявся щодо правової природи договору дарування, прав та обов'язків сторін, після укладення договору дарування у 2010 році позивач продовжував проживати у своєму житловому будинку та нести тягар його утримання, суд вважає доведеними юридичні факти, які дають підстави для висновку про укладення [PERSON] договору дарування житлового будинку з [PERSON] під впливом помилки. Тому оспорюваний позивачем договір дарування від 12.02.2010 року слід визнати недійсним на підставі ст. 229 ЦК України. Крім того, суд вважає, що [PERSON] не пропущено трирічний строк позовної давності щодо захисту своїх інтересів згідно вимог ст.257, ч.1 ст.261ЦК України, оскільки встановлено, що про порушення свого права останній дізнався влітку 2013 року, а перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася про порушення свого права. Доводи сторони відповідача про те, що відповідно до умов договору дарування будинку сторони усвідомлювали, що договір дарування не носить характеру мнимого або удаваного правочину, дарувальник стверджував, що дарування здійснено без будь-якого насильства погроз та примусу, за добровільною волею, а сторонам роз'яснено зміст статей Цивільного кодексу України, суд до уваги не приймає, так як зазначене не може свідчити про те, що під час укладання договору позивач не помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, а саме природи правочину, прав та обов'язків сторін. Ці доводи сторони спростовуються дослідженими судом доказами. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з [PERSON] на користь позивача судовий збір в розмірі 114,70 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved