Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-18 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до виконавчого комітету Чорнотисянської сільської ради, Рахівського району, Закарпатської області, треті особи без самостійних вимог: Рахівська державна нотаріальна контора, реєстраційна служба Рахівського районного управління юстиції в Закарпатській області, [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 07 вересня 2000 року, помер її дідусь - Спасюк [PERSON] його смерті відкрилася спадщина на все належне йому спадкове майно, в тому числі, на житловий будинок № 281, що розташований в с. Чорна Тиса по вул. Центральній, а також дві земельні ділянки площею 0,15 га. для ведення особистого селянського господарства та 0,15 га. для обслуговування житлового будинку. 17 грудня 1997 року [PERSON], на випадок своєї смерті зробив заповітне розпорядження, за якими все належне майно заповів позивачці [PERSON] (дошлюбне прізвище (Романюк) Мар'яні Михайлівні а також [PERSON]. На даний час зазначений заповіт є чинними, ніким не змінені та не скасований. Отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті дідуся позивач не зміг, оскільки державним нотаріусом в цьому було відмовлено, через те, що відсутня реєстрація спадкового будинку за спадкодавцем, тобто встановлено відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно, про що складено постанову №27 від 09 червня 2016 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Звертає увагу на те, що громадянка [PERSON], як спадкоємець іншої 1/2 частини спадкового майна, що залишилось після смерті [PERSON], реалізувала свої спадкові права шляхом оформлення права на земельну ділянку площею 0,15 га. виділену для ведення особистого селянського господарства. На підставі наведеного, просила визнати за нею, право власності на все спадкове майно, в тому числі на 1/2 частину житлового будинку №281 по вул. Центральній в с. Чорна Тиса, Рахівського району, Закарпатської області та на земельну ділянку розміром 0,15 га. виділену для обслуговування житлового будинку. У письмовому клопотанні від 30.11.2016 представник позивачки [PERSON] - [PERSON], відмовився від позовних вимог до третьої особи без самостійних вимог: Реєстраційної служби Рахівського районного управління юстиції в Закарпатській області. Ухвалою суду від 16.12.2016 замінено процесуальне становище третьої особи без самостійних вимог: [PERSON], залучивши її до участі у даній справі в якості співвідповідача. Залучено до участі у справі за даним позовом в якості співвідповідачів: [PERSON] та [PERSON], та в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачки: [PERSON]. 25.10.2016 [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], виконавчого комітету Чорнотисянської сільської ради, Рахівського району, треті особи з самостійними вимогами: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа без самостійних вимог: Рахівська державна нотаріальна контора про визнання права власності на нерухоме майно. Позовну заяву мотивує тим, що 07 вересня 2000 року помер її батько [PERSON]. Маючи намір реалізувати свої спадкові права та переоформити спадкове права на майно на себе, вона звернулася до нотаріальної контори із відповідною заявою, однак їй було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів. Раніше, її батько [PERSON], все своє майно, в тому числі, житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в с.Чорна Тиса, по вул. леніна (Центральна) №281, заповів тільки їй, своїм заповітом від 26 березня 1996 року. Звертає увагу на те, що у її батька та матері [PERSON] крім неї, під час спільного проживання народилося ще три доньки - [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які за законом є спадкоємцями першої черги спадкування після смерті батьків. Їх батьки одружилися 20 червня 1954 року. Спірний житловий будинок побудували спільно, таким чином даний будинок слід вважати спільною сумісною власністю. Отже, батько [PERSON] своїм заповітом міг заповідати тільки 1/2 частину житлового будинку їй та [PERSON], а інша половина що належала їх матері, повинна успадковуватись за законом нею та іншими сестрами. Тому вважає, що відповідно до заповіту від 17.12.1997 [PERSON] може претендувати лише на 1/4 частину житлового будинку та на відповідну частину земельної ділянки на якій розташований даний будинок. Щодо іншої земельної ділянки площею 0,15 га., яка була виділена її батькам під сінокіс, то ця земельна ділянка не являється предметом спадкування, оскільки батьки не оформили прав на цю земельну ділянку. Договір №26 від 16 грудня 1993 року на цю земельну ділянку на право довгострокового користування землею втратив чинність в десь смерті батька. [PERSON] власності на земельну ділянку площею 0,15 га. за Державним актом №602238 від 25.10.2012 року вона оформила на підставі рішення 8 сесії 6 скликання Чорнотисянської сільської ради №98 від 13.09.2011 року, не в порядку спадкування в загальному порядку. Тому просила суд винести рішення, яким визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме на 3/4 частини житлового будинку №281, по вул. Центральній в селі Чорна Тиса, Рахівського району, Закарпатської області, та на 3/4 частини земельної ділянки розміром 0,15 га. виділену для обслуговування житлового будинку. Ухвалою суду від 16.12.2016 обидва позови об'єднані в одне провадження. 29.12.2016 [PERSON] подано заяву про збільшення позовних вимог,, та зміст позовних вимог виклав в наступній редакції: "Визнати за [PERSON], право власності на все спадкове майно, що залишилося після смерті [PERSON], в тому числі, в цілій частині на житловий будинок №281 по вул. Центральній в с.Чорна Тиса, Рахівського району, Закарпатської області та на земельну ділянку розміром 0,15 га, виділену для обслуговування житлового будинку". 04 січня 2017 заяву про збільшення позовних вимог подав представник позивачки за первинним позовом [PERSON] - [PERSON]. Збільшені позовні вимоги, виклав у наступній редакції: " Визнати за [PERSON], [INFO], уродженкою та мешканкою села Чорна Тиса, вулиця Центральна, будинок №281, Рахівського району, Закарпатської області, право власності на все спадкове майно, що залишилося після смерті [PERSON], в тому числі, в цілій частині на житловий будинок № 281 (двісті вісімдесят один) разом з надвірними спорудами та господарськими будівлями, загальна площа якого становить 78,01 метрів квадратних, житловою площею 37,96 метрів квадратних та на земельну ділянку площею 0,15 (нуль цілих пятнадцять сотих гектара), які розташовуються по вулиці Центральній у селі Чорна Тиса, Рахівського району, Закарпатської області. Вирішити питання розподілу судових витрат." Позивачка за первинним позовом [PERSON] в судове засідання не з'явилася, її представник за Угодою - [PERSON] надав суду клопотання, в якому просить дану справу розглянути у їх відсутності, первісний позов громадянки [PERSON] зі збільшеними позовними вимогами підтримує, просить такі задовольнити, від стягнення судових витрат відмовляється. Зустрічний позов [PERSON] зі збільшеними вимогами не визнає, в його задоволенні просить відмовити в цілому з підстав недоведеності. . Позивачка за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання не з'явилася, її представник [PERSON] надав суду заяву, в якій просить дану справу розглянути у його відсутності та у відсутності [PERSON], вважає, що спірний будинок та прилеглу до нього земельну ділянку слід поділити між [PERSON] та [PERSON] порівну, як вказано в останньому заповіті. Представник Чорнотисянської сільської ради, Рахівського району в судове засідання не з'явився, сільський голова [PERSON] надав суду заяву, в якій просить дану справу розглянути у відсутності представника сільської ради, рішення по даній справі залишають на розсуд суду. [PERSON] як відповідач по первинному позову та третя особи по об'єднаному позову, повторно, в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень, причини їх неявки суду невідомі. [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, в якій просить справу розглянути у її відсутності, вирішення даного спору залишає на розсуд суду. Третя особа по об'єднаному позову [PERSON] також в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень, причини її неявки суду не відомі. Третя особа [PERSON] також в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, в якій просить дану справу розглянути у її відсутності, позовні вимоги [PERSON] визнає та просить такі задовольнити, позовні вимоги [PERSON] не визнає. Представник Рахівської держнотконтори в судове засідання не з'явився, державний нотаріус [PERSON] надала суду заяву, в якій просить дану справу розглянути у її відсутності. Дослідивши матеріали справи, перевіривши їх доказами, суд прийшов до наступного висновку.\~ У відповідності до положень частини 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідачем у справі являється особа, діями якої порушуються права та інтереси відповідача. Щодо первинних збільшених позовних вимог [PERSON], то такі підлягають до задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що 07 вересня 2000 року помер громадянин [PERSON], про що складено відповідний актовий запис №19 та виконкомом Чорнотисянської сільської ради, Рахівського району, Закарпатської області видано свідоцтво про смерть серії І-ФМ №014164 від 08 вересня 2000 року. [PERSON] його смерті відкрилася спадщина на все належне йому майно, в тому числі на житловий будинок №281 з надвірними спорудами, що розташований по вул. Леніна в с. Чорна Тиса, Рахівського району, Закарпатської області, на прилеглу до нього земельну ділянку площею 0,15 га. а також на земельну ділянку площею 0,15 га. для ведення особистого селянського господарства. Заповітом №14 від 17 грудня 1997 року [PERSON], на випадок своєї смерті, заповів все належне йому майно, в тому числі й житловий будинок №281 по вул. Центральна в с.Чорна Тиса, Рахівського району, [PERSON] та Романюк (прізвище після укладення шлюбу [PERSON]) Мар'яні Михайлівні. Звернення позивачки до суду з вимогою визнання права власності на спадкове майно зумовлене порушенням її права на отримання власності в порядку спадкування згідно відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом в її користь, в зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на право власності на житловий будинок. Спадщина на все спадкове майно, що належало Спадкодавцю, [PERSON], відкрилася 07 вересня 2000 року, у звязку із чим дані цивільно-правові відносини слід врегульовувати положеннями Розділу VII «Спадкове право) Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року)(надалі Кодексу). Згідно статті 524 Кодексу, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до статті 534 цього ж Кодексу, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Як встановлено вище, предметом судового розгляду являється житловий будинок №281 по вул. Центральній (Леніна) в с.Чорна Тиса, Рахівського району, Закарпатської області та прилегла до нього земельна ділянка. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Якщо право власності на житловий будинок, споруду підтверджується належними правовстановлюючими документами на час виникнення права власності на будівлі, споруди, органи місцевого самоврядування зобов'язані видати довідку про належність житлового будинку на праві приватної власності спадкодавцеві, оскільки до компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Країні (УРСР) із 1979 року, в яких при визначення року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку, тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. З довідки №321 від 29.07.2016 виданої Чорнотисянською сільської радою, вбачається, що згідно книги погосподарського обліку №4 від 01.01.1996 року, що дворогосподарство №281 по вул. Леніна (теперішня Центральна) в с. Чорна Тиса, Рахівського району, належало [PERSON], а також земельна ділянка площею 0,15 га. для його обслуговування, отже вказаний житловий будинок не слід розцінювати як самочинне будівництво.. Положеннями статей 548-549 Кодексу визначений порядок та умови прийняття спадщини.Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Як убачається із матеріалів обєднаної справи, спадкоємцями всього спадкового майна, що належало спадкодавцю, [PERSON], в рівних частках відповідно до заповіту, складеного 17 грудня 1997 року від імені останнього, являються громадянка [PERSON] та Романюк (прізвище в шлюбі [PERSON]) Маряна Михайлівна. Заповіт останній, чинний, не скасований та не визнаний недійсним, підтвердженням чому являється Інформаційна довідка зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), сформована 09 червня 2016 року Державним нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори Закарпатської області. Разом з тим, положеннями статті 549 ЦК УРСР визначений порядок та умови прийняття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Однак, з матеріалів позовної заяви [PERSON] та додатків до неї, не вбачається обставин та фактів прийняття останньою спадщини ні за заповітом, ні за законом після її відкриття протягом строку, визначеного частиною 2 статті 549 ЦК УРСР (Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини). На час відкриття спадщини 07 вересня 2000 року, громадянка [PERSON], як спадкоємець за заповітом, постійно проживала в [INFO], а заяви про прийняття спадщини протягом шестимісячного строку після її відкриття до нотаріальної контори за місцем розташування спадкового нерухомого майна не подавала. Таким чином, громадянка [PERSON] набула правового статусу особи, яка цю спадщину не прийняла. В такому випадку до цивільно-правових відносин, що є предметом судового розгляду, слід застосувати положення частини 2 статті 554 ЦК УРСР, згідно якої, якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках. [PERSON], спадщину прийняла шляхом вступу в оперативне управління та володіння спадковим майном, оскільки постійно проживала разом з своєю матір'ю в спадковому будинку, про що свідчить копія будинкової книги додана до матеріалів справи. Отже, суд вважає, що до [PERSON] переходить частина спадкового майна за заповітом і спадкоємця [PERSON], яка відпала при процедурі прийняття спадщини, оскільки таку не прийняла. Щодо змінених вимог [PERSON], то в задоволенні таких слід відмовити виходячи з наступного. У відповідності до статті 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.59 ЦПК України). Спадщина на все спадкове майно, що належало Спадкодавцю, [PERSON], відкрилася 07 вересня 2000 року, у звязку із чим відносини також слід врегульовувати положеннями Розділу VII «Спадкове право» Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року). Остаточними вимогами [PERSON], являється визнання за нею право власності на 1/2 частину спадкового будинку №281 по вул. Центральній в с.Чорна Тиса, Рахівського району, Закарпатської області та на 1/2 частину прилеглої до нього земельної ділянки, згідно заповіту вчиненого [PERSON] 17 грудня 1997 року на її користь та на користь [PERSON]. Так, згідно статті 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до статті 534 цього ж Кодексу, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Положеннями статей 548-549 ЦК УРСР визначений порядок та умови прийняття спадщини. Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Як убачається із матеріалів цивільної справи за позовом [PERSON], спадкоємцями всього спадкового майна, що належало Спадкодавцю, [PERSON], в рівних частках відповідно до заповіту, складеного 17 грудня 1997 року від імені останнього, являються громадянка [PERSON] та Романюк (прізвище в шлюбі [PERSON]) Маряна Михайлівна. Заповіт останній, чинний, не скасований та не визнаний судом недійсним, підтвердженням чому являється Інформаційна довідка зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), сформована 09 червня 2016 року Державним нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори Закарпатської області. Разом з тим, положеннями статті 549 Кодексу визначений порядок та умови прийняття спадщини. Однак, з матеріалів позовної заяви [PERSON] та додатків до неї, не вбачається обставин та фактів прийняття останньою спадщини ні за заповітом, ні за законом після її відкриття протягом строку, визначеного частиною 2 статті 549 Кодексу (Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.) На час відкриття спадщини 07 вересня 2000 року, громадянка [PERSON], як Спадкоємець, постійно проживала в [INFO], заяви про прийняття спадщини протягом шестимісячного строку після її відкриття до нотаріальної контори за місцем розташування спадкового нерухомого майна не подавала. Таким чином, громадянка [PERSON] набула правового статусу особи, яка цю спадщину не прийняла. Окрім того, суд звертає увагу на наявність у матеріалах справи за об'єднаним позовом [PERSON], обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Позивачкою, додано до матеріалів справи постанову нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], якою відмовлялося у видачі свідоцтва [PERSON], а не їй. У разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові, згідно [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13. Також, в ході судового розгляду, не знайшло свого підтвердження посилання [PERSON] на ті обставини, що крім неї спадкоємцями першої черги спадкоємців за законом являються її сестри [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які, крім того, відмовилися від прийняття цієї спадщини на її користь. В даному випадку спадкування здійснюється за заповітом. Відмовитися від прийняття спадщини спадкоємець має право протягом строку, визначеного законодавцем на прийняття такої спадщини. Ці спадкоємці спадщини не прийняли, тому їхня уявна відмова від її прийняття не має жодної юридичної сили. Окрім того, вони були зазначені у позові [PERSON] як треті особи з самостійними вимогами, однак жодних самостійних вимог під час судового розгляду не пред'являли. Також, з матеріалів цивільної справи за позовом [PERSON] вбачається про наявність заповіту, складеного 26 березня 1996 року від імені її батька, [PERSON], щодо того ж самого спадкового майна на її користь. Тобто, знаючи про смерть свого батька, в тому числі, про відкриття спадщини, Спадкоємець за заповітом чи за законом, [PERSON], мала обєктивну можливість реалізувати своє право відносно спадкового майна незалежно від того, чи воно успадковується за заповітом чи за законом. Непідтверджені нічим обставини незнання [PERSON] щодо наявності заповіту від 17 грудня 1997 року не спростовують та не виправдовують її бездіяльність щодо неприйняття нею спадщини за заповітом від 26 березня 1996 року чи неприйняття спадщини за законом протягом шестимісячного строку після відкриття цієї спадщини. Однак, незважаючи на існування двох заповітів від імені [PERSON], суд констатує факт дійсності заповіту, складеного 17 грудня 1997 року від імені останнього, за яким спадкоємцями являються громадянка [PERSON] та Романюк (прізвище в шлюбі [PERSON]) Маряна Михайлівна. Заповіт останній, чинний, не скасований та не визнаний недійсним, підтвердженням чому являється Інформаційна довідка зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), сформована 09 червня 2016 року Державним нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори Закарпатської області. Отже, позов [PERSON], до задоволення не підлягає у звязку із необґрунтованістю та недоведеністю матеріалами справи позовних вимог. У відповідності до ст. 88 ЦПК України судові витрати слід залишити за сторонами.

Outcome: approved