Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про зменшення розміру аліментів. В судове засідання позивач по справі [PERSON] не прибув, однак від нього поступила заява в якій проосить справу слухати в його відсутність, позов підтримує та не заперечує проти заочного рішення по справі. Відповідач по справі [PERSON] в судове засідання не прибула, однак про час і місце розгляду справи повідомлена вчано належним чином рекомендованою кореспонденцією. А тому, суд, зі згоди позивача ухвалює заочне рішення по справі, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК УКраїни(постановляє заочне рішенн). Суд, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.60 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обгрунтування і заперечення своїх позовних вимог та зясувавши фактичні обставини справи, прийшов до висновку про задоволення позову виходячи з наступних підстав: Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому зазначеним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню всіх обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Зі змісту ст. 60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, а також доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.07.1997 року. Рішенням Надвірнянського районного суду від 14.04.2015 року шлюб між ними розірвано. У шлюбі народилось двоє дітей- дочок :[PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO](ас.6-8). Рішенням Надвірнянського районного суду від 20.08.2014 року позивача зобов"язано сплачувати аліменти в користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей: дочки [PERSON], [INFO] та дочки [PERSON], [INFO] в розмірі 1\\3 частини всіх видів його доходів щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття.(ас.17-18, 22-23,35). З часу постановлення вказаного рішення змінився матеріальний стан позивача, а також погіршився його стан здоров"я: йому в терміновому порядку необхідно пройти обстеження та лікування, з ним проживає старша дочка [PERSON] і розмір його доходів після сплати аліментів відповідачу не забезпечує його та старшій дочці прожиткового мінімуму доходів, що впливає на його можливості стягнення з нього коштів у рахунок аліментів за рішенням суду. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 8 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини. Згідно із ч.1 ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального,культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 вересня 1991 року, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Відповідно до ст.ст.180, 181 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька, і (або) у твердій грошовій сумі. Також відповідно до ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Суд, вирішуючи питання про зміну розміру аліментів, керується загальними принципами, за якими стягнення аліментів на користь одного з подружжя не повинно погіршувати становище іншого порівняно із становищем одержувача аліментів. Таким чином, судом встановлено в якості підстави, згідно ч.1 ст. 192 СК України для зміни розміру аліментів - зміна матеріального стану відповідача. Аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обгрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. На підставі ст.ст.84,180,181,182,183 , 197 СК України та

Outcome: approved