Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

13 листопада 2013 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] 30 вересня 1982 року, та визнати право власності на нього. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 30 вересня 1982 року між ним та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] з додержанням чинного законодавства в приміщені Коларівської сільської ради та зареєстровано в книзі записів нотаріальних дій 30 вересня 1982 року. Згідно діючого на той час ЦК Української РСР (від 1 січня 1964 року) договір набрав чинності. Втім, через необізнаність зазначений договір не був зареєстрований в Бюро технічної інвентаризації. Позивач сплатив [PERSON] за будинок обумовлену суму, остання передала йому у власність вкзане майно, а він прийняв його у власність, з 1982 року по теперішній час проживає в ньому із своєю сім'єю, сплачує витрати по його утриманню, виконує поточні та капітальні ремонти. Крім того, відповідач [PERSON] за період з 30 вересня 1982 року по теперішній час претензій до позивача не пред'являла, тому він вважає, що всі свої зобов'язання відносно один одного вони виконали як сторони за договором купівлі-продажу нерухомого майна. Під час звернення до Реєстраційної служби Жовтневого районного управління юстиції з метою реєстрації права власності на житловий будинок та земельну ділянку по [ADDRESS] йому було відмовлено та роз'яснено в усному порядку, що у випадку, коли право власності по договору купівлі-продажу не було належним чином зареєстровано до 01 січня 2013 року в Бюро технічної інвентаризації, за визнанням права власності на житловий будинок потрібно звернутись до суду. Враховуючи, що право власності позивача на нерухоме майно порушено, він вимушений звернутися ло суду із даним позовом. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, направив до суду заяву, в якій просив слухати справу за його відсутності та позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та дату слухання справи повідомлена належним чином та своєчасно, заперечень проти позову не надіслала, в вз'язку з чим суд допустив заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до письмового договору купівлі-продажу, 30 вересня 1982 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], який належить [PERSON] на підставі погосподарської книги Коларівської сільської ради за №2 особовий рахунок [NUMBER]. Вказаний договір зареєстрований в книзі для записів нотаріальних дій за №130 (а.с.10). За даними довідки ММБТІ за №2-13967 від 18.02.2013 року на земельній ділянці площею 1200 кв.м по [ADDRESS] зареєстровано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за совхозом імені Коларово згідно рішення №20 від 24.01.1989 року (а.с.16). Однак, рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 20.06.2013 року визнано та скасовано рішення Жовтневої районної ради Миколаївської області (попередня назва Жовтнева районна рада народних депутатів Миколаївської області) №20 від 24.01.1989 року в частині оформлення права власності за радгоспом ім.Коларова на будинок [ADDRESS], яке набрало законної сили 02.07.2013 року (а.с.9). Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії МК № 08839 виданий 31 травня 1997 року на підставі рішення виконкому Коларівської сільської ради народних депутатів від 25 травня 1997 року за №56, згідно з яким земельна ділянка площею 0,12 га надана для будівництва та обслуговування індивідуального будинку та розташована в межах території СВТ "Коларівської", належить [PERSON] (а.с.11). Зі змісту облікової картки об'єкта погосподарського обліку на 2011-2015 р.р. головою домогосподарства за адресою: [ADDRESS], який має у власності земельну ділянку площею 0,12 га, є [PERSON] (а.с.18). Крім того, згідно довідки виконкому Коларівської сільської ради в житловому будинку [ADDRESS] з лимтопада 1982 року зареєстрований [PERSON] (а.с.12). Аналізуючи надані докази, судом встановлено, що 30 вересня 1982 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено письмовий договір купівлі-продажу будинку, умови зазначеного договору сторони виконали: покупець прийняв від продавця будинок, сплатив обумовлену суму коштів, а продавець передала його у власність відповідачу, претензій до позивача не має. Але зазначений договір не був зареєстрований в Бюро технічної інвентаризації. Відповідно до постанови Ради міністрів Української РСР від 19.01.1976 р. № 1/5 «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних і сільських Рад депутатів трудящих», що діяла на час укладення вищевказаного договору, договори купівлі-продажу будівель у сільській місцевості, де не було нотаріальних контор, посвідчували секретарі виконкому сільської ради. Отже, вказаний договір укладений та посвідчений у передбачений, на час його укладення, законом порядок. Зі змісту положень ст.ст.100, 101 ЦК Української РСР (від 01 січня 1963 року), що діяв на час придбання позивачем цього будинку, вбачається, що громадяни могли мати у власності житловий будинок. При цьому глава 10 цього кодексу не пов'язувала наявність такого права з його обов'язковою державною реєстрацією. Згідно Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь в містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31.01.1966 року, яка діяла до затвердження Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за №31/1056, реєстрації в БТІ підлягали лише будинки, які розташовані в містах та селищах міського типу. Відповідно до ст.2 Закону України від 01.07.2004 року № 1952-ІV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. На підставі ст.3 цього Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Згідно п.26 Постанови КМУ від 22.06.2011 року №703 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно», для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно та інші документи, визначені цим Порядком. Разом з тим, відповідно п.27 цього Порядку, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно, чи його дублікат тощо. Підставою реєстрації прав [PERSON] на вищевказаний житловий будинок є договір купівлі-продажу, проте, відсутність його реєстрації в Бюро технічної інвентаризації відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь в містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31.01.1966 року, не надають можливості проведення державної реєстрації заявлених прав. Втім, відповідно до п.п.10 п.27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно документом, що підтверджує виникнення права власності, також може бути рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Положення ч.1 ст.15 та ст.392 ЦК України вказують, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи викладене, судом встановлено, що позивач, відповідно до вимог ЦК Української РСР (від 01 січня 1963 року), що діяв на час придбання вищевказаного житлового будинку, набув прав на це майно, однак, документ, що посвідчує його право власності, за вищевказаних обставин не може бути підставою для державної реєстрації його прав на це майно, а отже його права як власника порушуються, тому на підставі ст.16 ЦК України, суд вважає, що цивільне право [PERSON] підлягає захисту шляхом визнання дійсним договору купівлі-продажу будинку та визнання за ним права власності на нього.

Outcome: approved