Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

[PERSON] (надалі "Позивач") звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] ( надалі "Відповідач") про стягнення іфляційних нарахувань та 3% річних, в якому просить стягнути з Відповідача на користь [PERSON] за індексом інфляції додаткові нарахування в сумі 146417 грн. 52 коп., стягнути додатково на користь [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) 3% річних в сумі нарахування 14812 грн. 18 коп. Позивачем подано заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце і час розгляду справи повідомлявся належним чином. Відзиву на позов до суду не надходило. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, про причини своєї неявки в судове засідання не повідомив, відзиву не подав, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі ст. 280 ЦПК України на місці ухвалив про заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушеного права на належне виконання умов договору позики, внаслідок чого позикодавець позивається про його відновлення шляхом стягнення заборгованості за договором позики з позичальника. Статтею 1046 Цивільного Кодексу України визначено зміст договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. З позовної заяви вбачається, що судовим рішенням по справі №344/11259/14 від 24.10.2014 року стягнуто з боржника [PERSON] на користь [PERSON] боргу в розмірі 117245,60 грн. та 5000 грн. моральної шкоди. В листопаді 2014 року відкрито виконавче провадження Івано-Франківським міським ВДВС Івано-Франківського ГТУЮ у Івано-Франківській області. Станом на 15.12.2019 року з боржника не стягнуто жодної копійки на користь стягувача боргу [PERSON] . Боржник від сплати боргу ухиляється. За відповідями Івано-Франківського ГТУЮ за №04-17/5117 та №04-17/1800 виконання виконавчого провадження зупинено у зв`язку з розшуком транспортних засобів боржника. Стягувань немає. Стягувач листом-заявою від 15.12.2019 року оскаржує цю бездіяльність ВДВС Івано-Франківського ГТУЮ в Івано-Франківській області. Постановою Верховного суду України від 23.10.2019 року №61-20697 св18 по справі №344/5385/16-ц позивачу [PERSON] касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Позивачем в позовній заяві зазначено, що станом на даний час загальна сума заборгованості Відповідача за борговим зобов`язанням складає 117245 грн. 60 коп. За підсумками Позивача, здійсненими в позовній заяві, загальна сума інфляційних збитків складає 146417,52 грн.; 3% річних - 14812, 18 грн. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства, в даному випадку - договору позики від 29 червня 2016 року. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. В силу ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як зазначено в матеріалах позовної заяви, станом на час розгляду даної справи, існує непогашена заборгованість Відповідача перед Позивачем в розмірі 117 245,60 грн. Вказана обставина не спростована належними засобами доказування. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В той же час, відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у встановлений договором строк. Стаття 625 ЦК України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти річних, так само як і інфляційні втрати на суму боргу, входять до складу грошового зобов`язання і, на відміну від пені, не є санкцією за порушення грошового зобов`язання, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процентів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання. Таким чином, три проценти річних є наслідком невиконання грошового зобов`язання. Однак у встановлений в договорі строк позичені кошти відповідачем повернуті не були. Будь-яких доказів на спростування проведеного позивачем розрахунку відповідачем суду не надано. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, аналогічне визначення міститься також в ст. 81 ЦПК України. В ст. 13 ЦПК України зазначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань та 3% річних є обґрунтованими та підлягають задоволенню. За розрахунками суду належні Позивачу до стягнення суми становлять наступне. Розрахунок інфляційних збитків: 1)листопад, грудень 2014 р. сукупний індекс інфляції 104,96. Розрахунок: 117245,6 х 104,96/100% - 117245,6=5815,38 грн. 01.01.2015 - 31.12.2018 р.р. сукупний індекс інфляції 200,94. Розрахунок: 117245,6 х 200,94/100% - 117245,6=118347, 70 грн. 01.01.2019 - 17.12.2019 р.р. сукупний індекс інфляції 104,05 Розрахунок: 117245,60х104,05/100%-117245,6=4748,45 грн. Інфляція: 5815,38 грн. +118 347, 70 грн.+4748,45 грн.= 128911, 53 грн. 2)3% річних (2015-2019=5 років х3%=15%). 15% від суми боргу 117245,6 грн. =17586,84 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 526, 527 ч.1, 612, 625, 1046, 1048, 1049 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88 ч.1 ЦПК України,

Outcome: approved