Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-24 00:00:00

[PERSON] , (далі - позивач), звернулась до суду із позовом до [PERSON] , (далі - відповідач), третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог: Макарівська селищна рада Київської області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та усунення перешкод у здійсненні права розпорядження майном, шляхом зняття фізичної особи з реєстрації місця проживання. В обгрунтування позову позивач вказала, що 03.03.2021 року між позивачкою, [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки у [ADDRESS] (далі Договір), зареєстрований у реєстрі за № 136. Після укладення та посвідчення договору купівлі-продажу, нотаріусом було проведено державну реєстрацію її права власності та видано відповідні витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на житловий будинок та земельну ділянку. Положеннями п. 5.2 Договору було визначено, що житловий будинок та земельну ділянку продавець [PERSON] зобов`язується звільнити продане майно від своїх речей для безперешкодного користування до 17.03.2021 року. Окрім того за іншими домовленостями продавець гарантував, що він і всі його члени сім`ї знімуться із реєстраційного обліку свого місця проживання у зазначеному будинку, що ними всіма було зроблено. При цьому продавець повідомив мене, що у його житловому будинку раніше було зареєстроване місце проживання його знайомої приятельки, відповідачки [PERSON] , яка являлася громадянкою російської федерації на момент реєстрації. Відповідачка фактично ніколи у будинку не проживала, оскільки винаймала квартиру у м. Києві, де і працювала. Трохи згодом [PERSON] виїхала за межі України до російської федерації і наданий час немає ніяких відомостей про неї. Тому забезпечити зняття із реєстрації місця проживання у будинку [PERSON] він не зміг. Макарівською селищною радою позивачці була надана довідка, що дійсно [PERSON] зареєстрована у її житловому будинку. Протягом тривалого періоду по даний час позивач намагалася відшукати відповідачку та вирішити з нею питання зняття з реєстраційного обліку у позасудовому порядку, однак встановити її місце перебування або проживання їй не вдалося. Таким чином, позивач є єдиним власником житлового будинку та земельної ділянки, ніякої угоди (договору) оренди (найму) житлової квартири щодо подальшого користування майном з відповідачем не укладали. Отже правових підстав бути зареєстрованим в житловому будинку позивача, відповідач не має, та не є членом її сім`ї. На даний час існування зареєстрованого місця проживання відповідачки у вказаному житловому будинку порушує права позивача та перешкоджає вільному володінню та розпорядженню майном. Тому позивач просила визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] , при цьому припинити її право користування та зняти зазначену особу із реєстраційного обліку її місця проживання за вказаною адресою. Ухвалою суду від 01.06.2021 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а третій особі - строк для подання письмових пояснень щодо позову або відзиву. Копія ухвали суду від 01.06.2021 року та копія позовної заяви з додатками відповідачу направлялися за адресою реєстрації: [ADDRESS] , поштове відправлення № 0800105402798 повернулося до суду 08.10.2021 р. з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що з урахуванням п. 99.1 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою КМУ №270 від 05.03.2009 року, та п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається належним повідомленням особи про час та місце розгляду справи. Відповідно у встановлений судом строк відповідач на адресу суду будь-яких клопотань та відзиву на позовну заяву не подала. Третя особа своїм правом на подачу письмових пояснень щодо позову не скористалася. У зв`язку з наведеним суд відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. [PERSON] , [INFO] з 19.07.2005 року і по теперішній час зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6). 03.03.2021 року між позивачкою, [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки у [ADDRESS] , зареєстрований у реєстрі за № 136 (а.с. 8-10). Після укладення та посвідчення договору купівлі-продажу, нотаріусом було проведено державну реєстрацію права власності позивачки на вказане майно та видано відповідні витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на житловий будинок та земельну ділянку (а.с. 11, 12). З довідки № 560 від 10.03.2021 р. Макарівської селищної ради та відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС України в м. Києві встановлено, що у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , [INFO] зареєстрована з 05.04.2011 року (а.с. 13, 17). Як вказала позивач, а відповідач не скористалась своїм правом заперечити, відповідач будучи зареєстрованою у житловому будинку, що належить позивачці на праві власності, ніколи у ньому не проживала, особистих речей у будинку також немає, жодних витрат по його утриманню не несе, членом сім`ї позивачки не являється, добровільно не знімається з реєстрації місця проживання, що чинить їй перешкоди у розпорядженні її майном, а також позбавляє права на отримання соціальної допомоги. Вирішуючи вимоги за позовом, суд керується наступним. Між сторонами склались правовідносини, які регулюються Цивільним кодексом України та Житловим кодексом УРСР. При цьому, при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла і членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Разом з тим регулювання житлових відносин здійснюється спеціальним законом яким є Житловий Кодекс Української РСР. Як зазначено у ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 156 Житлового кодексу УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ст. 158 ЖК УРСР наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Як встановлено ст. 163 ЖК УРСР у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ж ст. 72 цього ж Кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 107 ЖК УРСР та роз`яснень викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодекс) України" від 12.04.1985 року, наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. Також слід вказати, що Закон України від 11.12.2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання у Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється з-поміж іншого на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із зазначених вище вимог. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням, відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Згідно ч. 3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Тож, оцінюючи належність, допустимість та достовірність наданих позивачем доказів, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку, де зареєстрована відповідач, однак у ньому не проживає, відповідно не сплачує комунальних платежів, не несе витрат в утриманні майна, угоди (договору) оренди (найму) житлового будинку щодо користування майном з відповідачем не укладалися,та яка не являється членом її сім`ї, що порушує право позивача на отримання субсидії. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору у сумі 908,00 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved