Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-15 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з зазначеним позовом до Волинської митниці ДФС, у якому просила стягнути з останньої у її користь моральну шкоду в розмірі 20000 доларів США у гривневому еквіваленті, яка заподіяна їй неправомірними діями працівниками Волинської митниці ДФС. Заявлені вимоги обґрунтовано тим, що позивач та її чоловік - [PERSON] є внутрішньо переміщеними особами, оскільки є жителями окупованої території - м.Луганськ та 16 квітня 2014 року залишили своє помешкання, взявши з собою лише дві сумки з документами по цивільному позову в Росії. В період з 18.11.2016 року по 22.11.2016 року вони автомобілем перетинали прикордонні пости Республіки Польща та Республіки Білорусь, однак документи на автомобіль чомусь не стали актуальними для Волинської митниці ДФС, у зв'язку із чим автомобіль вони залишили в «буферній зоні», в лісі, а самі «автостопом» попрямували до керівництва митниці, що в с.Ягодин, де, прочекавши до 18:00 год., отримали відповідь, яка їх не влаштувала. З цих причин, вони були вимушені на ніч йти до пункту пропуску «Пулемець». Митна служба Республіки Білорусь при останньому перетині ними митного кордону повідомила, що сприяти їм уже не буде та їм необхідно буде позбавитись від частини речей, яких в автомобілі у них було всього 280 кг, а допускається лише по 20 кг на людину. Ці речі вони збирали від дня виїзду з окупованої території, однак вимушені були їх викинути, в тому числі продукти харчування, та у цій «суматосі» ними були втрачені трудові книжки, ключі від квартири, свідоцтво про шлюб, довідки переселенців та інші документи, які відновленню не підлягають. Внаслідок таких неправомірних дій, Волинська митниця ДФС залишила їх без засобів до існування та позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає у неспанні, голоді, витрачанні коштів на лафету для перевезення автомобіля в Республіку Польща, шкоді здоров'ю, так як вони тиждень їздили між прикордонними постами трьох держав: Польщі, Білорусії та України. Не погоджуючись із заявленим [PERSON] позовом, відповідач подав письмові заперечення, у яких вказав на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки транспортний засіб марки «Ford Mondeo», р.н.з.[NUMBER], у якому остання слідувала в якості пасажира, був не пропущений з причин відсутності у водія - [PERSON] належних документів на автомобіль, а саме, документи на право придбання та користування нотаріально не засвідчені в країні придбання автомобіля та на автомобіль відсутній технічний паспорт, що у відповідності до Правил митного контролю та митного оформлення транспортних засобів, що переміщуються громадянами через митний кордон України, затвердженими наказом Державної митної служби від 17.11.2005 року № 1118, слугувало для видачі [PERSON] картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №205140300/2016/00035. Видача [PERSON] картки відмови жодних правових наслідків для [PERSON] не несла, оскільки вона є громадянкою України та могла перетнути митний кордон України самостійно. Тому жодних фактів протиправності дій чи бездіяльності Волинської митниці ДФС, які б могли бути встановлені в порядку адміністративного судочинства, не має, а обґрунтування спричинення моральної шкоди є суб'єктивним баченням позивача, які жодним доказом не підтверджені. У позовній заяві позивач просила справу розглядати у її відсутності. У попереднє судове засідання позивач прибула, їй були вручені письмові заперечення відповідача, роз'яснено право на відвід, на що першочергово вона висловила довіру складу суду, однак в подальшому висловила головуючій - судді відвід без наведення будь-яких мотивів, що суперечить ч.3 ст.23 ЦПК України. Для підготовки позивачем письмової заяви про відвід судді в попередньому судовому засіданні оголошувалась перерва. Окрім цього, позивачу було роз'яснено її права, в тому числі право заявляти клопотання про допит її чоловіка [PERSON] в якості свідка, що буде здійснюватися (допит) на стадії судового розгляду, а не в попередньому судовому засіданні, а також роз'яснено, що представництво інтересів позивача її чоловіком можливе лише на підставі оформленої у встановленому порядку довіреності, оскільки за усною заявою представництво інтересів чинним ЦПК України не передбачено. Після оголошеної у попередньому судовому засіданні перерви позивач до зали суду не з'явилась та заяви про відвід головуючій у справі - судді в канцелярію суду не подала, у зв'язку із чим попереднє судове засідання завершене у її відсутності. В силу п.4 ч.1 ст.169 ЦПК України, для дачі особистих пояснень виклик позивача у судові засідання здійснювався за вказаними у позовній заяві поштовою та електронною адресами, однак судові повідомлення, надіслані на поштову адресу позивача, у кожному випадку повертались до суду через не запит, а електронні повідомлення суду позивачем ігнорувались. Позивач, будучи обізнаною, що справа перебуває в провадженні судді Гайдук А.Л., неодноразово надсилала на ім'я голови Любомльського районного суду звернення про її небажання, щоб розгляд справи здійснювала суддя Гайдук А.Л. та передачу справи для розгляду іншому судді. На такі звернення головою суду було надано роз'яснення щодо порядку заявлення та розгляду заяви про відвід судді, однак, незважаючи на це позивач так і не подала відповідної заяви з викладенням мотивів відводу, як це передбачено ч.3 ст.23 ЦПК України. Представником відповідача в канцелярію суду подано заяву про розгляд справи у його відсутності, підтримання попередньо поданих заперечень на позовну заяву та просив у задоволенні позову [PERSON] відмовити. Оскільки отримання особистих пояснень позивача не видалось можливим через її неявку в судові засідання, відсутність від останньої відводу у встановленому порядку та з врахуванням заяви представника відповідача, суд провів розгляд справи у відсутності сторін без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч.2 ст.197 ЦПК України, за наявними матеріалами справи. Аналізом доказів судом встановлено наступні фактичні обставини. Відповідно до копії довідки від 06.12.2016 року №0000057625, позивач [PERSON], жителька [ADDRESS], взята на облік внутрішньо переміщеної особи та її фактичним місцем проживання/перебування є: [ADDRESS]. 18.11.2016 року [PERSON] слідувала в якості пасажира автомобілем марки «Ford Mondeo», р.н.з.[NUMBER], під керуванням громадянина України [PERSON] з Республіки Білорусь на "в'їзд" в Україну через п/п «Пулемець» - м/п «Піща». Під час здійснення митного контролю та митного оформлення водієм [PERSON] було подано інспектору митниці наступні документи: закордонний паспорт, договір купівлі-продажу на автомобіль від 27.10.2014 року, який нотаріально не завірений, та довідку реєстраційних органів Республіки Польща на автомобіль серії [NUMBER] від 17.11.2016 року. У письмових поясненнях від 18.11.2016 року [PERSON] вказав, що зазначений автомобіль він придбав 27.10.2014 року у Республіці Польща. Проживши в Республіці Польща близько двох років, 23.04.2016 року він отримав відмову у наданні йому статусу біженця. Після цього, 16.05.2016 року цим же автомобілем він в'їхав в Україну через п/п «Мостицьке» Львівської області в режимі «транзит» та 24.05.2016 року через митний пост «Доманове» здійснив виїзд та одночасний в'їзд в Україну, щоб не порушувати митні правила. Окрім цього, 20.05.2016 року він, як внутрішньо переміщена особа, звернувся до Регіональної Львівської митниці з заявою про звільнення його від обов'язку вивозити автомобіль кожні 5-10 днів, однак, надавши додаткові відомості, відповіді так і не отримав. 21.08.2016 року він виїхав в Республіку Білорусь через п/п «Пулемець» - м/п «Піща», де на авто був складений протокол. 17.11.2016 року з Республіки Білорусь на автомобілі, немаючи візи, поїхав в Республіку Польща з метою отримання статусу «біженця», однак прикордонники у пропуску відмовили, в Республіку Польща не пропустили та забрали на авто технічний паспорт, оскільки на нього не був проведений техогляд, видавши взамін Pokwitowanie серії [NUMBER], який має силу техпаспорта до 23.11.2016 року. Тому, після проведення в Республіці Польща техогляду, він міг би отримати свій техпаспорт назад, однак для цього йому необхідно до 23.11.2016 року потрапити в Республіку Польща, у зв'язку із чим просив дозволу проїхати п/п «Пулемець» до найближчого пункту пропуску з Республікою Польща. Крім цього зазначив, що автомобіль для нього та його дружини виконує роль тимчасового житла, засобом для переміщення і місцем для зберігання особистих речей. Відповідно до картки відмови, [PERSON] відмовлено у пропуску через митний кордон України з причин порушення ч.1 ст.381 МК України, а саме відсутності відповідного документа - технічного паспорта на транспортний засіб / на право реєстрації в органах іноземної держави. У цій же картці відмови, яка вручена [PERSON] під підпис, міститься роз'яснення про право її оскарження у відповідності до ст.25 МК України до митного органу вищого рівня або до суду. Частиною 1 статті 381 МК України визначено, що громадянам дозволяється ввозити транспортні засоби особистого користування з метою транзиту через митну територію України за умови їх письмового декларування в порядку, передбаченому для громадян, та внесення на рахунок органу доходів і зборів, що здійснив пропуск таких транспортних засобів на митну територію України, грошової застави в розмірі митних платежів, що підлягають сплаті при ввезенні таких транспортних засобів на митну територію України з метою вільного обігу. Зазначені вимоги не поширюються на транспортні засоби, постійно зареєстровані у відповідних реєстраційних органах іноземної держави, що підтверджується відповідним документом. У пункті 7 Розділу І Правил митного контролю та митного оформлення транспортних засобів, що переміщуються громадянами через митний кордон України, затверджених наказом Державної митної служби від 17.11.2005 року № 1118 (далі - Правила від 17.11.2005 року № 1118), передбачено, що власник транспортного засобу або вповноважена особа, який переміщує ТЗ через митний кордон України, пред'являє його митному органу для проведення митного огляду й подає оригінали та ксерокопії таких документів, зокрема: що підтверджують право власності на ТЗ або користування ним (у тому числі з правом розпорядження); реєстраційних (технічних) документів на транспортний засіб (якщо він перебував на обліку в реєстраційному органі іноземної держави чи України) з відмітками про зняття транспортного засобу з обліку, якщо такі документи видаються реєстраційним органом. Документами, що підтверджують право власності на ТЗ є: а) придбані (отримані) у громадян чи підприємств - засвідчені нотаріально в країні придбання або в консульських установах чи в посольствах України договори купівлі-продажу, міни чи дарування тощо; б) придбані в підприємств - оформлені на відповідних бланках і завірені печатками цих осіб чи інших організацій та установ оригінали рахунків, чеків, рахунків-фактур, інвойсів, інших документів. У цих документах, крім чеків, згідно з формою відповідного бланка повинні бути зазначені дата продажу, номери шасі (рами), кузова (або ідентифікаційний номер), двигуна ТЗ, його модель і рік виготовлення, а також прізвище, ім'я, по батькові особи, якій продано ТЗ; в) технічні паспорти, технічні талони, сервісні книжки, реєстраційні свідоцтва та інші документи на ТЗ, видані вповноваженими органами країни придбання, із зазначенням власника ТЗ або відміткою про зняття ТЗ з обліку (пункт 2 Розділу І Правил від 17.11.2005 року № 1118). Таких документів на автомобіль марки «Ford Mondeo», р.н.з.[NUMBER], під час проходження митного контролю на п/п «Пулемець» - м/п «Піща» [PERSON] не мав, що випливає також з його ж письмових пояснень. Відповідно до п.9 Розділу І Правил від 17.11.2005 року №1118, не підлягає пропуску через митний кордон України транспортний засіб, зокрема, на який відсутні документи, що підтверджують право власності на ТЗ або користування ним (у тому числі з правом розпорядження). Видана [PERSON] картка відмови у встановленому порядку не оскаржувалась та станом на дату розгляду даної справи є чинною. В той же час, виходячи з наведених положень митного законодавства України, неправомірності у діях посадових осіб Волинської митниці ДФС не встановлено. Щодо викладених у письмових поясненнях [PERSON] тверджень про його попередній безперешкодний перетин митного кордону України цим же автомобілем, то такі на увагу суду не заслуговують та не можуть вказувати на неправомірність дій посадових осіб Волинської митниці ДФС, оскільки такі перетини митного кордону мали місце до 17.11.2016 року, тобто до дати вилучення у нього технічного паспорта на автомобіль, який і слугував підставою для пропуску його через митний кордон при попередніх поїздках, а виданий йому документ - Pokwitowanie серії [NUMBER] не є документом в розумінні пункту 2 Розділу І Правил від 17.11.2005 року № 1118. Окрім цього, набутий у встановленому порядку статус внутрішньо переміщеної особи сам по собі не створює певних пільг, в тому числі й щодо переміщення транспортних засобів через митний кордон України, якщо їх прямо не визначено на законодавчому або урядовому рівні. Очевидним є також те, що картка відмови особи позивача [PERSON], яка в автомобілі слідувала в якості пасажира, не стосувалась. На підставі встановлених фактів та обставин в розрізі доводів позивача, суд виходить з наступних положень цивільного законодавства України, які регламентують спірні правовідносини. Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом ч.2 ст.1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Оскільки випадків, передбачених ч.2 ст.1167 ЦК України, у справі немає, застосуванню до спірних правовідносин підлягає ч.1 ст.1167 ЦК України, яка передбачає такі обов'язкові елементи, як неправомірність рішення, дії чи бездіяльності особи та наявність у неї вини у заподіянні шкоди. Пленум Верховного Суду України в абз.2 п.5 постанови від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За доводами позивача, її моральна шкода полягає у втраті нажитого з чоловіком упродовж останніх двох років майна, документів, продуктів харчування, неспанні, голоді та шкоді здоров'ю, що пов'язує з неправомірними діями відповідача. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Всупереч даної норми, доказів заподіяння позивачу шкоди майновим та немайновим благам суду не надано. Поряд з цим, дослідженими судом доказами факту наявності у діях відповідача ознак неправомірності не встановлено. Якщо речі позивача та її чоловіка були ними викинуті у буферній зоні, то це є виключно власним рішенням останніх і не може свідчити про неправомірність дій відповідача, який діє в межах наданих йому владних повноважень у відповідності до діючого законодавства України. Суд зважує й на те, що рішення про не пропуск позивача через митний кордон України відповідачем взагалі не приймалось та її право на вільне пересування жодним чином не обмежувалось. Таким чином, з наведених мотивів позов [PERSON] до задоволення не підлягає за його безпідставністю. Відповідно до п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, судовий збір не справляється. В силу зазначеної норми та ч.2 ст.88 ЦПК України, судові витрати у справі у виді судового збору компенсуються за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed