Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-20 00:00:00

10.06.2019 [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] з наступними вимогами: визнати за нею право особистої приватної власності на об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок, готовністю 93%, розташований за адресою: [ADDRESS] , та грошові кошти в сумі 170 тисяч доларів США. На обґрунтування позовної заяви позивач вказала, що з 15.01.2011 перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, мають спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . В період шлюбу у власність [PERSON] , за її власні кошти, придбано об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок готовністю 93% та земельну ділянку з кадастровим номером: 6321787001:01:004:0017, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Кошти, за які придбано спірну нерухомість, [PERSON] отримала в дар від свого брата [PERSON] . В подальшому, через дороговизну утримання вищевказаного нерухомого майна, було вирішено його реалізувати за 200 000 доларів США покупцю [PERSON] , який передав їй 170 000 доларів США в якості завдатку. Вказані грошові кошти зберігалися у квартирі позивача та її чоловіка - відповідача [PERSON] у спеціальному сейфі, код від якого був відомий лише їм двом. 24.06.2018 нею була виявлена відсутність вказаного розміру грошових коштів та в подальшому з`ясовано, гроші привласнив відповідач. Вважаючи спірну нерухомість своїм особистим майном, позивач вважала і кошти, отримані в якості завдатку, також її власністю. Оскільки відповідач вважає спірне нерухоме майно та вказані грошові кошти від його реалізації спільною сумісною власністю, вони вимушена звернутися до суду з цим позовом. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 11.07.2019 провадження у зазначеній справі відкрито та призначено підготовче засідання на 12.09.2019. 12.09.2019 підготовче засідання відкладено через неявку відповідача, та направлення йому копій документів до слідчого ізолятора. 09.10.2019 за клопотанням позивача підготовче засідання відкладено. 30.10.2019, 15.11.2019, 29.11.2019 за клопотанням представника позивача підготовче засідання відкладено. 21.12.2019 третя особа - [PERSON] звернувся з суду з заявою з самостійними вимогами щодо предмету спору до [PERSON] та [PERSON] з вимогою про стягнення з них грошових коштів в рахунок повернення авансу в сумі 170 000 доларів США. На обґрунтування заявлених вимог вказав, що 170 000 доларів США, щодо яких розглядається спір між [PERSON] та [PERSON] , є сумою, що була ним передана в якості завдатку за продаж йому об`єкту незавершеного будівництва - житлового будинку, готовністю 93%, по [ADDRESS] та земельної ділянки під цим об`єктом. Договором завдатку було визначено, що договір купівлі-продажу майна повинен бути укладеним до 01.07.2018 та у випадку його не укладення, розмір отриманого продавцем завдатку повертається. В подальшому договір купівлі-продажу будинку між сторонами укладено не було, а грошові кошти йому не повернуті до цього часу, тому він і заявив самостійні вимоги щодо предмету спору. 13.01.2020 прийнято до розгляду позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, відповідно до ст. ст. 193, 194, 195 ЦПК України справа, призначено по справі підготовче засідання на 11.02.2020. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 11.02.2020 закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд по суті на 04.03.2020. 04.03.2020 відкладено судовий розгляд, в зв`язку з першою неявкою учасників справи. 02.04.2020 за клопотанням представника позивача [PERSON] - адвоката Гуменного Т. З. відкладено судовий розгляд. 22.04.2020, 07.05.2020, 14.05.2020 за клопотанням відповідача судовий розгляд відкладено. 07.05.2020 третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - [PERSON] подав заяву, в якій підтримав свій позов та просив розглянути справу за його відсутності (а. с. 159-160). 28.05.2020 за клопотанням представника позивача судовий розгляд відкладено. 12.06.2020, 01.07.2020 за клопотанням відповідача відкладено судовий розгляд. 12.08.2020 судовий розгляд відкладено за клопотанням представника відповідача [PERSON] - адвоката Ходаковського Ю. В. до 21.08.2020. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Гуменний Т. З. під час судового розгляду підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Також не мали обґрунтованих заперечень проти вимог третьої особи, що заявив самостійні вимоги щодо предмету спору, оскільки позивач дійсно отримала аванс 170 000 доларів США у зв`язку з наміром продати спірну нерухомість. Однак договір купівлі-продажу не був укладений. А отриманий аванс позивач не змогла повернути, оскільки відповідач забрав гроші з сейфу, а в подальшому вони були вилучені працівниками поліції під час затримання [PERSON] . Відповідач - [PERSON] , який брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції із Харківським СІЗО, проти позовів заперечував мотивуючи тим, що його дружина опинилася під впливом шахраїв, які хочуть заволодіти грошовими коштами, що були у нього вилучені під час затримання працівниками поліції. Водночас, [PERSON] у своїх поясненнях в цілому визнав, що спірний незавершений будівництвом житловий будинок та земельна ділянка дійсно придбавалися у власність його дружини, та є її особистою приватною власністю. На цей час вартість спірного нерухомого майна складає не менш як 200 000 доларів США. Представник відповідача - адвокат Ходаковський Ю. В. позови не визнав мотивуючи їх необґрунтованістю, просив у їх задоволенні відмовити. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши доводи заяв по суті та письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування, а також докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. На підставі доказів, досліджених під час судового розгляду, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Спірним є право позивача [PERSON] , у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] , в цілому на об`єкт незавершеного будівництва, житловий будинок, готовністю 93%, та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , та грошові кошти в сумі 170 000 доларів США. Даними свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] підтверджується, що [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 15 січня 2011 року (а. с. 8); згідно свідоцтв про народження Серія [NUMBER] та Серія [NUMBER] , мають неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а. с. 9, 10). На підставі Договорів купівлі-продажу від 24.03.2017, укладених між [PERSON] як покупцем та [PERSON] як продавцем, Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 83391614 та 83392129, придбано у власність [PERSON] об`єкт незавершеного будівництва, житловий будинок готовністю 93%, розташований за адресою: [ADDRESS] , вартість придбаного об`єкту нерухомості згідно вказаного договору складала 45 000 доларів США та земельну ділянку № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 6321787001:01:004:0017, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, вартість зазначеної земельної ділянки станом на момент укладення договору складала 5 000 грн 00 коп. (а. с. 13-16). Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У пунктах 22, 23, 30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Верховний Суд України у постанові від 07.09.2016 (справа 6-801цс16) вказав, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. У постанові Верховного Суду від 21.11.2018 по справі № 372/504/17 сформульовано правову позицію, що вказані вище норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц. Оскільки спірне нерухоме майно було придбано під час шлюбу, а позивач порушує питання про спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя на майно, яке було набуто нею під час перебування в шлюбі, саме на [PERSON] покладається тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції. На підтвердження доводів позовної заяви щодо придбання нерухомого майна за кошти, що належали їй особисто, позивач надала копію Договору дарування від 21.12.2016 та розписку про отримання від свого рідного брата [PERSON] в дар грошей в сумі 1 300 000 грн 00 коп. для придбання нерухомості в с. Шелудьківка Зміївського району Харківської області (а. с. 12, 134). Отже, позивачем надано письмові докази, якими спростовується презумпція спільної сумісної власності спірного нерухомого майна. Зазначені докази відповідачем не спростовані. Виходячи з викладеного є достатні факти та підстави вважати, що спірні об`єкт незавершеного будівництва, житловий будинок, готовністю 93%, розташований за адресою: [ADDRESS] , та земельна ділянка під цим об`єктом були набуті [PERSON] за час шлюбу, але за кошти, які набуті на підставі договору дарування та належали їй особисто, а тому є її особистою приватною власністю. 20.03.2018 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір завдатку, за яким останній передав [PERSON] 170 000 доларів США за продаж об`єкта незавершеного будівництва, житловий будинок готовністю 93%, розташований за адресою: [ADDRESS] , та земельної ділянки під цим об`єктом. Загальна вартість нерухомого майна визначена у 200 000 доларів США. Передбачено, що договір купівлі-продажу майна має бути укладеним до 01.07.2018 та у випадку його не укладення, розмір отриманого [PERSON] завдатку повертається [PERSON] (а. с. 17, 18, 82, 83). Відповідно до ст. 570 Цивільного кодексу України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце у випадку наявності зобов`язання, яке повинно виникати на підставі договору купівлі-продажу. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Оскільки договір купівлі-продажу будинку між [PERSON] та [PERSON] у справі укладено не було, а сторони лише уклали договір завдатку, в якому домовилися укласти договір купівлі-продажу в майбутньому, тому передані [PERSON] відповідачу [PERSON] гроші є авансом. А враховуючи, що аванс в сумі 170 000 доларів США [PERSON] отримала в рахунок коштів, які вона мала намір отримати від продажу нерухомого майна, яке належить їй особисто, зазначені кошти також є її особистою приватною власністю, а не спільним сумісним майном подружжя. Зважаючи не те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна між [PERSON] як покупцем та [PERSON] як продавцем не був укладений, отриманий нею аванс підлягає поверненню [PERSON] . За вище викладених обставин суд вважає, що вимоги третьої особи, що заявила самостійні вимоги щодо предмету спору, [PERSON] про стягнення з [PERSON] авансу в розмірі 170 000 доларів США. Сторони не вимагали відшкодування судових витрат, тому, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, питання про розподіл судових витрат відповідно до статей 141, 142 ЦПК України суд не вирішував.

Outcome: approved