Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рівненського міського суду із позовною заявою до [PERSON] , в якому просить суд розірвати шлюб з [PERSON] , зареєстрований 16.09.2012 року Відділом ДРАЦС Рівненського міського управління юстиції, актовий запис № 1104 та стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дочки, [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн. але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи із дня пред`явлення цього позову і до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 16 вересня 2012 року між нею та відповідачем, [PERSON] , був укладений шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів вчинено запис за № 1104. За час перебування в шлюбі, мають спільну дитину, дочку - [PERSON] , [INFO] . Вони з відповідачем прожили у спільному шлюбі 7 років, вели спільне господарство та будували міцні сімейні відносини. У результаті їхніх розмов з Відповідачем, вона прийшла до висновку, що розлучення це єдиний вихід для них побудувати нове щасливе життя та зберегти нормальне бачення про сім`ю та дітей. Збереження їхньої сім`ї і подальше спільне проживання з відповідачем є неможливим. Їхня донька, що була народжена за час шлюбу, проживає та буде проживати з нею, а питання поділу майна відсутнє. Відповідач не має іншої родини та інших неповнолітніх чи малолітніх дітей, не має на утриманні інших осіб, зокрема батьків чи осіб, які потребують обов`язкового утримання з його боку. Їй і відомо, що Відповідач працює, проте їй невідомо чи офіційно, отримує дохід близько 9 000,00 грн. а тому вона вважає, що розмір аліментів повинен стягуватись у твердій грошовій сумі, розміром 3000,00 гривень щомісячно на дитину. Представник позивачки [PERSON] адвокат Берун Р.В. в судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги [PERSON] , просив суд не вживати заходів для примирення, оскільки сторони такого клопотання не подавали. Додатково пояснив, що сторони разом не проживають більше півтора року , відповідач працює за кордоном, періодично надає матеріальну допомогу дитині. Просив шлюб розірвати, стягнути аліменти на користь позивачки на утримання дитини в розмірі 3000 грн. щомісячно, не заперечив проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] , будучи попередженим про день, час та місце слухання справи рекомендованою кореспонденцією та шляхом розміщення оголошення на сайті Рівненського міського суду, що є належним повідомленням, в судове засідання не з`явився повторно. З заявою про розгляд справи в його відсутність не звертався, причину неявки суду не повідомив. Письмового відзиву на позов не подав. За наведених обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника позивача, відповідача на підставі наявних у справі матеріалів з ухваленням заочного рішення відповідно до ст.ст. 280- 282 ЦПК України, проти чого не заперечив представник позивачки . Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши письмові докази по справі та оцінивши їх в сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. За приписами ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають спільні права та обов`язки. За визначенням поняття шлюбу, наведеним у ч. 1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Згідно вимог ст. 24 СК закріплено один із головних принципів шлюбу його добровільність. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Як слідує з положень ст. 51 Конституції України, добровільність шлюбу відноситься до основних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Згідно із ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому 16.09.2012 року відділом ДРАЦС Рівненського міського управління юстиції, актовий запис № 1104. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дочку - [PERSON] , [INFO] , актовий запис №1883, зареєстрований 30.07.2013р. Відділом ДРАЦС РС Рівненського міського управління юстиції. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що сторони на момент розірвання шлюбу фактично припинили шлюбні відносини, не проживають однією сім`єю більше півтора року, та не ведуть сумісне господарство. За цей час подружжя не здійснили реальних дій щодо збереження родинних стосунків. Сторони втратили почуття любові, між ними відсутнє взаєморозуміння. Примирення не можливе оскільки взаємної волі сторін на спільне проживання немає. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позовна заява в частині розірвання шлюбу підлягає до задоволення, так як подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам подружжя та неповнолітньої дитини, а тому шлюб слід розірвати. Судом також встановлено, що відповідач належної постійної матеріальної допомоги позивачці на утримання дитини, яка проживає разом з нею в добровільному порядку не надає, а тому суд вважає необхідним, з метою забезпечення прав дитини на матеріальне утримання, стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на її утримання. При цьому суд враховує, що між сторонами не досягнуто домовленості про участь відповідача в утриманні дитини. Згідно статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 191 СК України за рішенням суду аліменти на утримання дитини стягуються від дня пред`явлення позову. Згідно з ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до частини першої статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст.7 ЗУ "Про державний бюджет на 2019 рік" установлено у 2019 році прожитковий мінімум для дитини віком дo 6 років: з 01 січня 2019 пo 30 червня - 1626 грн., з 01 липня пo 30 листопада 1699 грн., з 01 грудня - 1779 грн., а для дітей віком від 6 до 18 років з 01 січня 2019 пo 30 червня - 2027 грн., з 01 липня пo 30 листопада 2118 грн., з 01 грудня - 2218 грн. Відповідно до ст.7 ЗУ "Про державний бюджет на 2020 рік" установлено у 2020 році прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років у розмірі 1779 грн., а для дітей віком від 6 до 18 років - 2218 грн. Як зазначено у ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду аліменти присуджуються у частці від доходу або у твердій грошовій сумі. При цьому, згідно ст.184 СК України, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Оцінюючи положення статті 180 СК України щодо обов`язку батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття в контексті згаданого законодавства, суд визнає, що забезпечення дитини на рівні не менше встановленого прожиткового мінімуму є спільним обов`язком батьків, тобто матері та батька. Як визначено у статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з принципами Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року (Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року) дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. (Принцип 2). Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. (Принцип 4). Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Він повинен, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. (Принцин 6). Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Оцінюючи положення статті 180 СК України щодо обов`язку батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття в контексті згаданого законодавства, суд визнає, що забезпечення дитини на рівні встановленого прожиткового мінімуму є спільним обов`язком батьків, тобто матері та батька. Враховуючи встановлені по справі обставини, та з метою забезпечення прав дитини на матеріальне утримання, суд вважає що позовна заява в частині стягнення аліментів підлягає до задоволення частково. Підлягають до стягнення аліменти за рішенням суду з відповідача на користь позивачки на утримання дитини у розмірі 2218 грн. 00 коп., щомісячно, що узгоджується з встановленим прожитковим мінімумом для дитини відповідного віку на день ухвалення рішення, визнаючи вказаний розмір аліментів справедливим та розумним, з моменту пред`явлення позову до суду 24.10.2019 року до повноліття дитини. Рішення суду в частині стягнення аліментів на дитину у межах суми платежу за один місяць з 24.10.2019 р. по 24.11.2019 р. - допустити до негайного виконання. Наявність інших обставин, які можуть бути враховані судом при визначенні розміру аліментів (незадовільний стан здоров`я відповідача, наявність у нього інших дітей, крім дочки [PERSON] , утриманців, тощо), судом не встановлена. Судові витрати - судовий збір підлягає до стягнення з відповідача на користь позивачки в сумі 768,40 грн. за вимогу про розірвання шлюбу та за вимогу про стягнення аліментів в прибуток державного бюджету в сумі 768,40 грн. , від сплати якого позивачка була звільнена при пред`явленні позову на підставі п.3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». На підставі вищевикладеного, ст. ст. 55, 110, 112, 115 , 180, 182, 191 СК України

Outcome: partial