Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-18 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та вселення в житлове приміщення. В обґрунтування позовних вимог вказав, що 25.06.1983 року між ним та [PERSON] було зареєстровано шлюб, який було розірвано в лютому 2016 року. В період шлюбу, а саме 11 серпня 2005 року між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташований в с.Китайгород вул.Загород (Крупської), 40 Царичанського району Дніпропетровської області, розташовані на земельній ділянці Китайгородської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, тобто вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами придбано в період шлюбу, тому є спільною сумісною власністю подружжя. Рішенням Царичанського районного суду від 03 червня 2016 року (справа №196/49-16-ц, провадження №2/196/118/2016) поділено спільне майно подружжя [PERSON] та [PERSON], визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами в с.Китайгород по вул.Крупської, 40. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2017 року рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2016 року залишено без змін. Ухвалою Верховного суду України від 31 жовтня 2017 року відмовлено у допуску до провадження справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя за заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2017 року. Враховуючи той факт, що сімейне життя не склалося із-за постійних конфліктів, непорозумінь, проживання іншого чоловіка в будинку, він був вимушений не проживати за місцем прописки. В добровільному порядку [PERSON] відмовляється поділити в натурі вказане нерухоме майно, незважаючи на рішення судів. При цьому, незважаючи на те, що за ним визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, ним виготовлено технічний паспорт на будинок, [PERSON] чинить перешкоди в користуванні вказаним будинком, змінила замки на вхідних дверях і не дає ключі, у зв'язку з чим він не взмозі потрапити до будинку. Він неодноразово намагався мирно вирішити спір з [PERSON] щодо користування спільним нерухомим майном, але мирно не вирішено, у зв'язку з чим він був вимушений звернутися до суду. Враховуючи вищевикладене та посилаючись на норми ст.ст.15, 16, 316, 319, 321, 355358, 391 ЦК України, ст.ст.9, 150, 155 ЖК України прохає суд зобов'язати [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у користування 1/2 частиною житлового будинку та вселити [PERSON] до житлового будинку, зобов'язати [PERSON] передати [PERSON] ключі від вхідних дверей житлового будинку, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, наідславши до суду заяву про розгляд справи у його відстуність. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні змінив позовні вимоги та відмовився від вимоги про зобов'язання відповідача надати позивачу ключі від вхідних дверей житлового будинку та підтримав змінені позовні вимоги повністю, пояснивши, що позивач звернувся до суду за захистом своїх прав щодо користування належним йому на праві власності нерухомим майном та вважає, що житлова площа дозволяє вселитися позивачу в житловий будинок. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, перешкоди позивачу у користуванні житловим будинком не чинить, проте категорисно проти його вселення, пояснивши, що позивач добровільно пішов проживати до іншої жінки, а потім до своєї матері, з 2007 року вони проживають окремо, з 2012 року вона проживає з іншим чоловіком та донькою в спірному житловому будинку. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та вважав, що лише після визначення часток сторін в житловому будинку в натурі можливо вселити позивача. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що є співмешканцем відповідача [PERSON], проживає у спірному житловому будинку з 2012 року, в будинку зробили ремонт, йому відомо про рішення суду, відповідно до якого визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є донькою сторін по справі. Спірний житловий будинок був придбаний в 2005 році за гроші бабусі (мами її мами). Батько не проживає з 2007 року, він живе з іншою жінкою, добровільно зібрав речі і пішов проживати до іншої жінки, йому ніхто не чинить перешкод в користуванні будинком, про рішення суду, яким визнано за батьком 1/2 частина житлового будинку їй відомо, проте вона заперечує проти вселення батька до спірного будинку, бо немає де жити. \~ \~ \~ \~Суд, заслухавши думку сторін та їх представників, покази свідків, перевіривши матеріали справи, вивчивши всі надані по справі докази, даючи їм оцінку у їх сукупності, дійшов наступного висновку. \~ \~ \~ \~За правилами ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. \~ \~ \~ \~Згідно ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. \~ \~ \~ \~Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України). \~ \~ \~ \~В даному випадку в судовому засіданні засіданні відповідно до норм ч.1 ст.81 ЦПК України встановлено наступне. Рішенням Царичанського\~районного суду\~Дніпропетровської області\~від 03\~червня 2016\~року в\~порядку поділу\~спільного майна\~подружжя [PERSON] та [PERSON] визнано за [PERSON], [INFO] (нкпп - [NUMBER]), право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: вулиця Крупської, будинок №40 в селі Китайгород Царичанського району Дніпропетровської області, яке ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2017 року рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2016 року залишено без змін (а.с.9-13). Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.122017 року [PERSON] є власником 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого в с.Китайгород по вул.Загород, 40 Царичанського району Дніпропетровської області, на праві спільної часткової власності. Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. У ч.1 ст.319 ЦК України зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 цього Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Судом також встановлено, що відповідач перешкоджає позивачу користуватися та розпоряджатися своєю власністю, а саме 1/2 частиною житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що підтверджується поясненнями сторін та показами свідків, наданими в судовому засіданні. Згідно ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства, встановлені судом обставини справи дають змогу суду дійти до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту відповідає змісту порушеного права та буде ефективним інструментом для його відновлення. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення в повному обсязі. Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір у разі задоволення позову покладається на відповідача. Таким чином, слід стягнути з відповідача на користь позивача, сплачений ним судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved