Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

27.11.2014 року позивач звернулась до суду з названим позовом, який в подальшому уточнила та згідно редакції від 23 лютого 2015 року просила ухвалити рішення, яким визнати квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]. Визнати за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS] та ? частини квартири [ADDRESS]. Свої вимоги мотивувала тим, що вона та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі. Позивач вказує на те, що під час перебування в шлюбі з відповідачем ними було набуте майно, однак вона та її чоловік не можуть дійти згоди щодо його розподілу, тому вона змушена звернутись до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що спірні квартири є його приватною особистою власністю. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями Цивільного Кодексу України та Сімейним Кодексом України. Судом встановлено, що 28 квітня 2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 311, після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]». Вказане підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу Серії [NUMBER] виданим 28 квітня 2001 року. Від даного шлюбу у сторін [INFO] року народилась донька [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії [NUMBER], виданим 11 грудня 2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції м.Одеси. Позивач зазначає, що під час перебування у шлюбі ними було набуто майно, яке складається з: квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS], яке, на її думку, є спільним майном подружжя. Однак з такими твердженнями позивача суд не може погодитись, виходячи з наступного. Так як вбачається з матеріалів справи, квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності від 20 лютого 2003 року. Проте, право власності на вищевказану квартиру відповідач [PERSON] набув у зв'язку з виплатою в 1991 році у повному обсязі пайового внеску у розмірі 8002 руб. 02 коп., що підтверджується довідкою житлово-будівельного кооперативу «Приморський-19» від 23.01.2003 року № 493. При цьому суд бере до уваги розбіжності, що існують в матеріалах справи щодо виплати зазначеного паю, так як окрім вищевказаної довідки, матеріали справи містять довідку ЖБК «Приморський-19» від 26.01.2015 року, з якої вбачається, що паєнакопичення за спірну квартиру були виплачені матір'ю відповідача [PERSON] у 1991 році (а.с.45). Однак, зазначені розбіжності у будь-якому разі не підтверджують право позивача на частину спірної квартири [ADDRESS] та не дають суду право вважати її спільною сумісною власністю подружжя. Також судом встановлено, що 11 листопада 2005 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єлісєєвою О.Ю. було посвідчено Договір дарування, згідно умов якого [PERSON] - бабуся відповідача подарувала, а [PERSON] прийняв в дар квартиру під [ADDRESS], що складається з трьохкімнатної квартири, загальною площею - 47,0 кв.м., у тому числі житловою - 32,8 кв.м. Відповідно до п.п. 1, 2, ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно набуте нею, ним майно до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Згідно з нормою ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 61 СК України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховується також борги подружжя та правовідносини за зобов'язанням, що виникли в інтересах сім'ї. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувались за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувались за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв їх одержанню. Оскільки саме позивач звертається до суду з вимогою про поділ майна і просить суд врахувати при розподілі майна подружжя, що вищевказані квартири за час шлюбу істотно збільшились у своїй вартості, тому на стороні позивача лежить процесуальний обов'язок довести свої вимоги. За приписами ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. В порушення даних норм, позивач не надала належних та допустимих доказів того, що вона має вказані квартири можна вважати об'єктами права спільної сумісної власності подружжя, так як матеріали справи спростовують зазначене, а доказів того, що за час перебування у шлюбі квартири істотно збільшились у своїй вартості, суду надано не було. Вирішуючи справу по суті суд не бере до уваги консультаційні висновки про можливу ринкової вартості об'єкта нерухомості, а саме квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] виконаних ФОП [PERSON], так як вказані висновки були виконані на замовлення представника позивача [PERSON], яка з клопотання про призначення судово-товарознавчої експертизи до суду не зверталась. Більш того, з вказаних консультаційних висновків не можливо встановити, з чого виходив оцінювач, визначаючи ціни квартир саме в такому розмірі та у зв'язку з чим збільшилась їх ціна. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторонни довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). У силу ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, серед іншого, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволені позовних вимог. Разом з тим згідно ст. 154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішення законної сили. Проте, суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. Судом встановлено, що ухвалою Київським районним судом м. Одеси від 28 листопада 2014 року було вжито заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS]. Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, та в накладенні арешту на даний час не має необхідності, суд прийшов до висновку про скасування заходів забезпечення позову, у разі набрання рішенням законної сили.

Outcome: dismissed