Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

28 лютого 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості. В обґрунтуванні позовних вимог посилався на те, що відповідно до укладеного договору № DNH4ТР90000582 від 25.09.2006 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 2254 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 25,08% на рік, кінцевий термін повернення - 25.09.2007 року. Зобов'язання за даним договором було забезпечено договором поруки № 167 від 20.10.2010 року, укладеним з ПАТ «Акцент-Банк». Відповідач [PERSON] порушив умови укладеного договору, в зв'язку з чим станом на 16.01.2013 року виникла заборгованість у розмірі 37675,30 грн., а саме: 2254 грн. - заборгованість за кредитом, 11421,01 грн. - заборгованість по процентам за користуванням кредиту, 21730,04 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1770,25 грн. - штраф (процентна складова). Позивач просив стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 27675,30 грн., витрати на юридичну допомогу у розмірі 3200 грн. та судові витрати по справі, стягнути солідарно з відповідачів 10000 грн. (а.с. 2-3). Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2015 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», [PERSON] про стягнення заборгованості - відмовлено (а.с. 65-67). В апеляційній скарзі апелянт ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позову до [PERSON], та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про стягнення заборгованості до [PERSON] (а.с. 70-71). Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Враховуючи, що апелянт оскаржує рішення суду в частині відмови у задоволенні позову до [PERSON], апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість вищевказаного рішення суду першої інстанції в цих межах. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом - не перевіряється. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в оскаржуємій частині слід скасувати, ухваливши нове рішення про часткове задоволення позовних вимог до [PERSON], виходячи з наступних підстав. Судом 1 інстанції встановлено, що відповідно до заяви позичальника № DNH4ТР90000582 від 25.09.2006 року [PERSON] отримав кредит на споживчі цілі у розмірі 2254 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 25,08% на рік, кінцевий термін повернення - 25.09.2007 року. Зобов'язання за даним договором було забезпечено договором поруки № 167 від 20.10.2010 року, укладеним з ПАТ «Акцент-Банк». Відповідач [PERSON] порушив умови укладеного договору, в зв'язку з чим станом на 16.01.2013 року виникла заборгованість у розмірі 37675,30 грн., а саме: 2254 грн. - заборгованість за кредитом, 11421,01 грн. - заборгованість по процентам за користуванням кредиту, 0 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом, 21730,04 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1770,25 грн. - штраф (процентна складова). Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до відповідача [PERSON], суд 1 інстанції враховуючи положення ст. ст. 257, 258, 261 та 267 ЦК України, й виходячи із того, що строк дії кредитного договору № DNH4ТР90000582 закінчився 25.09.2007 року, позовна давність за даним договором сплинула 25.09.2010 року, а позивач звернувся з позовом до суду 28.02.2014 року, дійшов висновку щодо необхідності відмови у задоволенні позову у зв'язку з пропуском позовної давності. Однак, з вказаними висновками суду 1 інстанції, колегія судів не погоджується, оскільки вони зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права, та не відповідають обставинам справи, що є підставою для скасування рішення в оскаржуваній частині та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог про часткове їх задоволення, виходячи з наступного. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до заяви позичальника [PERSON] отримав кредит на споживчі цілі у розмірі 2254 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 25,08% на рік, а у разі порушення зобов'язань по погашенню кредиту - 72 % на рік, з кінцевим терміном повернення - 25.09.2007 року. Однак свої зобов'язання за цим договором відповідач не виконував і станом на 16.01.2013 року виникла заборгованість, яка згідно розрахунку позивача становить 37675,30 грн., а саме: 2254 грн. - заборгованість за кредитом, 11421,01 грн. - заборгованість по процентам за користуванням кредиту, 0 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом, 21730,04 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1770,25 грн. - штраф (процентна складова). За змістом ст. ст. 256, 257, 258, 267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем не заявлялося про застосування позовної давності, а тому судом було безпідставно її застосовано та з цих підстав відмовлено в позові. Також зі справи вбачається, що п. 6.6. доданих до справи умов надання споживчого кредиту фізичним особам, термін позовної давності сторонами договору встановлено тривалістю 5 років. Дані умови сторонами не підписані, що суперечить вимогам щодо збільшення тривалості позовної давності, зазначеним у ст.. 259 ЦК України, оскільки згідно із ч. ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року у справі № 6-16цс15, щодо невизнання «Умов та правил надання банківських послуг» складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки вказані «Умови…» не містять підпису позичальника, та не має доказів, які б підтверджували, що саме ці «Умови…» розумів позичальник, підписуючи відповідну заяву, в якій зазначено, що він з ними ознайомлений. Таким чином, умови надання споживчого кредиту фізичним особам не можуть бути прийняті до уваги при розгляді даної справи. За таких обставин, вирішуючи спір по суті, апеляційний суд виходить зі змісту позовних вимог та з наявних в самій заяві про видачу кредитних коштів умов кредитування, а саме: розміру кредитування, розміру процентної ставки, розміру винагороди за користування кредитом, та враховує розрахунок заборгованості щодо її розміру за кредитом та за процентами. Щодо позовних вимог про стягнення пені та штрафів, то колегія суддів виходить із того, що вони не передбачені в заяві про видачу кредитних коштів, а тому вимоги щодо стягнення пені та штрафів не підлягають задоволенню. Отже, з урахуванням умов заяви позичальника та меж заявлених позовних вимог, стягненню на користь позивача з відповідача [PERSON] підлягає заборгованість в сумі 13 675, 01 грн., з яких: заборгованість по кредиту - 2 254, 00 грн., заборгованість по відсоткам - 11 421, 01 грн. Що стосується вимог про стягнення витрат на оплату правової допомоги, то колегія суддів вважає, що вони задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. За змістом ч.1 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом (ч.2 ст. 84 ЦПК України). Відповідно до ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Згідно ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Позивачем не надано, згідно вимог ст. 57 ЦПК України, відповідного розрахунку, який би підтверджував, які саме фактичні витрати понесені стороною на надання правової допомоги та хто саме надавав таку допомогу. Крім того, колегія суддів враховує, що позивач є юридичною особою, яка має свій департамент правового забезпечення, працівники якого наділені відповідними повноваженнями. Відповідно до ст.ст. 79, 88 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір, підлягає стягненню на його користь, відповідно до суми задоволених позовних вимог, та виходячи зі змісту ЗУ «Про судовий збір».

Outcome: partial