Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Великокомишуваської сільської ради Барвінківського району Харківської області про визнання рішення недійсним, зобовязання вчинити певні дії. Свій позов [PERSON] мотивує тим, що 12 жовтня 2015 року ним було подано до Великокомишуваської сільської ради Барвінківського району заяву з наступними вимогами: - поділити земельну ділянку площею 6,4379 га кадастровий № 6320481000:05:000:0521 з метою реалізації його права на безкоштовне отримання земельної ділянки під особисте селянське господарство площею 1,6095 га згідно ст. 5 Закону України «Про особисте селянське господарство» від 15 травня 2003 року N 742-ІУ, пп. «в» ч. 3 ст. 116 та п. «б» ч. 1 ст. 121 ЗК України; - надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо зміни виду використання з товарного сільськогосподарського виробництва на особисте селянське господарство, відведення земельної ділянки орієнтованою площею 1,6095 га для ведення особистого селянського господарства із земель комунальної власності (товарного сільськогосподарського виробництва) Великокомишуваської сільської ради Барвінківського району Харківської області за межами населеного пункту на території Великокомишуваської сільської ради Барвінківського району Харківської області для подальшого надання йому у власність. 12 жовтня 2015 року відповідач виніс рішення №435-VІ, яким відмовив позивачу в задоволенні його заяви. Підставою відмови відповідач зазначив відсутність розгляду заяви на постійній комісії Великокомишуваської сільської ради з питань агропромислового комплексу та земельних відносин; на час розгляду заяви земельна ділянка, на яку претендує позивач, не прийнята на баланс сільської ради; неодноразові усні звернення громадян села, в тому числі учасника АТО [PERSON] При цьому відповідач послався на п. 14 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», статтю 118 ЗК України, угоду між Великокомишуваською сільською радою та відділом Держгеокадастру в Барвінківському районі Харківської області від 01.10.2015 року щодо взаємодії в частині вирішення питань забезпечення учасників антитерористичної операції земельними ділянками. Позивач зазначає, що при зверненні до відповідача він виконав всі вимоги, передбачені ч. 6 ст. 118 ЗК України. Оскільки в ч. 7 статті 118 ЗК України зазначено, що єдиною підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, позивач вважає оспорюване рішення відповідача про відмову в його клопотанні незаконним і таким, що порушує його законні права. Тому позивач прохає суд: - визнати недійсним рішення Великокомишуваської сільської ради Барвінківського району Харківської області XLVIІ сесії VI скликання №435- VI від 12 жовтня 2015 року в частині відмови поділити земельну ділянку площею 6,4379 га кадастровий № 6320481000:05:000:0521, та відмови винесення рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо зміни виду використання з товарного сільськогосподарського виробництва на особисте селянське господарство, відведення земельної ділянки площею 1,6095 га для ведення особистого селянського господарства із земель комунальної власності (товарного сільськогосподарського виробництва) Великокомишуваської сільської ради Барвінківського району Харківської області за межами населеного пункту на території Великокомишуваської сільської ради Барвінківського району Харківської області для подальшого надання мені у власність; - визнати за ним право на безкоштовне отримання земельної ділянки під особисте селянське господарство площею 1,6095 га з земельної ділянки площею 6,4379 га, кадастровий № 6320481000:05:000:0521, згідно ст. 5 Закону України «Про особисте селянське господарство» від 15 травня 2003 року, пп «в» ч. З ст. 116 та п. «б» ч. 1 ст. 121 ЗК України із земель комунальної власності (товарного сільськогосподарського виробництва) Великокомишуваської сільської ради Барвінківського району Харківської області за межами населеного пункту на території Великокомишуваської сільської ради Барвінківського району Харківської області; - зобовязати відповідача винести рішення про поділ земельної ділянки площею 6,4379 га кадастровий № 6320481000:05:000:0521 з метою реалізації його права на безкоштовне отримання земельної ділянки під особисте селянське господарство площею 1,6095 га згідно ст. 5 Закону України «Про особисте селянське господарство» від 15 травня 2003 року N 742-ІУ, пп «в» ч. З ст. 116 та п. «б» ч. 1 ст. 121 ЗК України; - зобовязати відповідача винести рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо зміни виду використання з товарного сільськогосподарського виробництва на особисте селянське господарство, відведення земельної ділянки орієнтованою площею 1,6095 га для ведення особистого селянського господарства із земель комунальної власності (товарного сільськогосподарського виробництва) Великокомишуваської сільської ради Барвінківського району Харківської області за межами населеного пункту на території Великокомишуваської сільської ради Барвінківського району Харківської області для подальшого надання йому у власність. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги. Представник відповідача проти позову заперечує, пославшись на ті ж підстави, що зазначені в оспорюваному рішенні, а також вказавши, що на даний час до сільської ради надійшло 112 заяв громадян про надання їм земельних ділянок. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного.\~\~ 12 жовтня 2015 року позивачем було подано до Великокомишуваської сільської ради Барвінківського району заяву з зазначеними вище вимогами. 12 жовтня 2015 року відповідач виніс рішення № 435-VІ, яким відмовив позивачу в задоволенні його заяви щодо реалізації права позивача на безкоштовне отримання земельної ділянки під особисте селянське господарство площею 1,6095 га. Підставою відмови відповідач зазначив відсутність розгляду заяви на постійній комісії Великокомишуваської сільської ради з питань агропромислового комплексу та земельних відносин; на час розгляду заяви земельна ділянка, на яку претендує позивач, не прийнята на баланс сільської ради; неодноразові усні звернення громадян села, в тому числі учасника АТО [PERSON] При цьому відповідач послався на п. 14 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», статтю 118 ЗК України, угоду між Великокомишуваською сільською радою та відділом Держгеокадастру в Барвінківському районі Харківської області від 01.10.2015 року щодо взаємодії в частині вирішення питань забезпечення учасників антитерористичної операції земельними ділянками. Відповідно до пункту «б» частини першої статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Згідно із частинами першою, другою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Як передбачено частиною першою статті 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Відповідно до ч. 6 статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до [PERSON] міністрів Автономної Республіки Крим. [PERSON] Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. В ч. 7 статті 118 ЗК України зазначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення обєктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель згідно з п. «а» ст. 21 ЗК України є підставою для визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам. Статтею 19 ЗК України закріплено такі категорії земель: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; а також землі промисловості, транспорту, звязку, енергетики, оборони та іншого призначення. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії згідно з частиною першою статті 20 ЗК України здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Кожна категорія земель має узагальнене цільове призначення, що визначає специфіку її особливого правового режиму. Так, земельні ділянки, віднесені до однієї категорії, можуть використовуватися за різними видами цільового призначення. Землями сільськогосподарського призначення згідно з частиною першою статті 22 ЗК України визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. У свою чергу відповідно до частини третьої статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, зокрема, можуть передаватися у власність та надаватися у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Статтями 31, 33-37 цього Кодексу встановлений правовий режим видів використання сільськогосподарських земель. Так, згідно зі статтею 33 ЗК України громадяни можуть мати на праві власності та орендувати земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства. Використання земель особистого селянського господарства здійснюється відповідно до закону. Відповідно до статті 1 Закону України «Про особисте селянське господарство» особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства. Тобто землі особистого селянського господарства використовуються не з метою товарного сільськогосподарського виробництва. Цей висновок узгоджується і з п. «б» частини 3 ст. 22 ЗК, згідно якому землі сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва передаються у власність та надаються у користування сільськогосподарським підприємствам (а не громадянам). При цьому абзац другий частини п'ятої статті 20 ЗК України встановлює обов'язок власників використовувати землі зазначеної категорії виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33-37 цього Кодексу. Отже, відповідно до закріпленого принципу раціонального використання та охорони земель земельні ділянки (частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування з визначеними щодо неї правами) сільськогосподарського призначення підлягають використанню виключно відповідно до видів їх використання, які відповідають їх цільовому призначенню. Стаття 1 Закону України «Про землеустрій» містить визначення поняття «цільове призначення земельної ділянки», згідно з яким це є її використання за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку. Цільове призначення земельних ділянок, які надані громадянам, юридичним особам у власність чи постійне користування, зазначається в державних актах на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою. З цією метою до форми бланків зазначених державних актів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 квітня 2002 року № 449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» введена графа «цільове призначення». Таким чином, цільове призначення конкретної земельної ділянки фіксується у рішенні уповноваженого органу про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку. ЗК України передбачає зміну цільового призначення землі органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проект землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів для ведення фермерського господарства. Згідно з частиною третьою статті 20 ЗК України зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється згідно з Порядком зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2008 року № 502 та за ініціативою власників. Встановлення та зміна цільового призначення земельних ділянок може здійснюватись виключно відповідно до вимог закону та у встановленому порядку, порушення якого має наслідком скасування таких розпоряджень (стаття 21 ЗК України). Підпунктом "б" пункту 15 Перехідних положень ЗК України встановлено, що до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2016 року, не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Цільовим призначенням земельної ділянки площею 6,4379 га, кадастровий № 6320481000:05:000:0521, власником якої є територіальна громада сіл [PERSON] та Барабашівка Барвінківського району Харківської області в особі Великокомишуваської сільської ради, про поділ та зміну цільового призначення якої позивач просив відповідача винести рішення з метою реалізації його права на безкоштовне отримання земельної ділянки під особисте селянське господарство площею 1,6095, як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.05.2015 року № 38205910, є товарне сільськогосподарське виробництво. Оскільки на момент винесення відповідачем оспорюваного рішення була чинною передбачена підпунктом "б" пункту 15 Перехідних положень ЗК України заборона на зміну цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, відмова відповідача в задоволенні заяви позивача є правомірною по суті. Невідповідність мотивування відповідачем відмови в задоволенні заяви позивача нормам чинного законодавства не змінює ситуацію і не робить оспорюване рішення незаконним, оскільки ним по суті правильно вирішена заява позивача. На підставі наведеного вище суд дійшов висновку про те, що позов задоволенню не підлягає. Згідно зі ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: dismissed