Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-24 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про стягнення невиплаченої заробітної плати. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що його, [PERSON], з 07 грудня 2010 року було прийнято на роботу до Акціонерного товариства «ОТП Банк» на посаду фахівця відділу реалізації заставного майна управління по роботі з нерухомістю АТ «ОТП Банк», з робочим місцем в м. Дніпропетровську. Далі позивач зазначає, що до його посадових обов'язків входило проведення заходів щодо реалізації заставного майна АТ «ОТП Банк», які він виконував відповідно до вимог, що ставилися роботодавцем. Однак, з лютого 2013 року з боку Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - Відповідач) почав зазнавати тиску щодо невиконання покладених на нього посадових обов'язків та було запропоновано за власним бажанням звільнитися з роботи. Позивач вказує, що він відмовився виконувати протиправні на його погляд пропозиції відповідача. У зв'язку з чим, 26 лютого 2013 року до нього застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани за неналежне виконання посадових обов'язків без зазначення конкретних порушень та протиправних дій, що підтверджується Наказом № 03/13-06к, виданим головою правління АТ «ОТП Банк». Не погодившись із таким наказом позивач вказує, що він подав до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська позовну заяву про визнання наказу протиправним та його скасування, і рішенням цього ж суду від 22 березня 2013 року, яке набрало чинності, його позовні вимоги були задоволені повністю. Вирішено визнати наказ № 03/13-06к від 26.02.2013 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON], фахівця відділу заставного майна управління по роботі з нерухомістю АТ «ОТП Банк», за невиконання посадових обов'язків - незаконним, та скасувати наказ № 03/13-06к від 26.02.2013 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] за невиконання посадових обов'язків. Далі позивач зазначає, що 07 червня 2013 року його було звільнено із займаної посади відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП, за угодою сторін, згідно Наказу № 2451/13-01к від 07.06.2013 року. При звільнені йому була виплачена заробітна плата за фактично відпрацьований час за виключенням преміальних виплат за 4 квартал 2012 року розмірі 6 000 (шість тисяч) грн. 00 коп. У зв'язку з чим, позивач змушений звернутися до суду та просити суд, стягнути з Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на свою користь не виплачену заробітну плату при звільнені у розмірі 6 000 (шість тисяч) грн. 00 коп. та судовий збір по справі. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позов в повному обсязі та просили його задовольнити, з підстав, що викладені у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, проти задоволення позову заперечував. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлені наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що 07 грудня 2010 року Акціонерним товариством «ОТП Банк» було прийнято на роботу [PERSON] на посаду фахівця відділу реалізації заставного майна управління по роботі з нерухомістю АТ «ОТП Банк», про що у трудовій книжці зроблено відповідний запис (а.с.7). Судом також встановлено, що Наказом № 2451/13-01к від 07.06.2013 року [PERSON] було звільнено із займаної ним посади на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін, про що у трудовій книжці також зроблено відповідний запис від 12.07.2013 року (а.с.7). Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд виходив з наступного. У відповідності до вимог Закону України «Про оплату праці», вимог КЗпП України та як роз'яснено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 « Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при розгляді справ про оплату праці осіб, які працюють за трудовим договором, судам слід відмежовувати сферу державного регулювання оплати праці від сфери її договірного регулювання. Державне регулювання оплати праці полягає, зокрема, у встановленні розміру мінімальної заробітної плати та інших зазначених у законодавстві норм і гарантій оплати праці працівників підприємств, установ, організацій усіх форм власності, а також умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету (статті 8, 12 Закону "Про оплату праці" (далі - Закон). Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Судом встановлено, що спірна грошова сума у розмірі 6 000 (шість тисяч) грн. 00 коп., на яку претендує позивач, є за своєю правовою природою преміальною виплатою. Відповідно до ст. 1. Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Стаття 2 зазначеного Закону регламентує склад заробітної плати: основна; додаткова, яка містить премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій та інші заохочувальні і компенсаційні виплати. Частиною 3 ст. 2 Закону України «Про оплату праці» премію визначено, як заохочувальну виплату, яка входить в структури заробітної плати. Відповідно до вимог ч.2,3 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування законодавства про оплату праці» роз'яснено, що при вирішенні спорів про оплату премій, винагороди за підсумки роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат, необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначені умови і розміри цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або їх розмір може бути зменшений) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування. Судом встановлено, що локальними нормативними актами, якими встановлений порядок обчислення та умови виплати оплати праці працівникам відділу продажу нерухомого заставного майна в ПАТ «ОТП Банк» є Положення про оплату праці працівників АТ «ОТП Банк», що затверджене рішення правління такої банківської установи від 15 квітня 2011 року за № 142, Рішення правління ПАТ «ОТП Банк» «Про переведення відділу продаж нерухомого заставного майна з підтримуючого підрозділу на бізнес-підрозділ із прямим підпорядкуванням начальнику Управління оцінки та продажу заставного майна та переведення мотиваційної системи відділу з підтримуючого підрозділу на бізнес підрозділ з 01.07.2012 року» від 28 травня 2012 року за № 147, та Рішення правління ПАТ «ОТП Банк» «Про затвердження системи мотивації співробітників відділу продажу нерухомого заставного майна» за № 40. Відповідно до п. 5.2. вказаного Положення про оплату праці працівники банку мають право на отримання місячних, квартальних та піврічних премій відповідно до встановленої в банку системи оцінки діяльності та матеріального стимулювання. Відповідно до положень, що закріплені у системі мотивації співробітників відділу продажу нерухомого заставного майна у кожного зі співробітників є встановлений кількісний плановий показник - план продажу на квартальний період часу, який встановлений в залежності від портфелю заборгованості тв. Індивідуальних характеристик області. При цьому виконання співробітником плану за відповідний звітний період менш ніж на 85% є підставою для не виплати такому співробітнику бонусної премії взагалі. Судом встановлено, що на 4 квартал 2012 року позивачеві було встановлено наступний план продажу: 1) сума реалізації - 950 000 доларів США; 2) кількість об'єктів заставного нерухомого майна - 16 штук. Означена обставина сторонами була визнана, та не заперечувалась. Із матеріалів даної цивільної справи вбачається, що із запланованих показників позивачем було фактично здійснено реалізацію 2 одиниць об'єктів нерухомості, що дорівнює 13% відповідного планового показника, та із запланованої суми реалізації здійснено лише план на суму 170 910 грн. 00 коп., що дорівнює 18 % відповідного планового показнику. Таким чином, оскільки позивач за 4 квартал 2012 року виконав план менше ніж на 85%, підстави для виплати йому премії за такий календарний період часу були відсутні, і позбавлення таких виплат позивачеві повністю узгоджується із внутрішніми локальними нормативними актами відповідача, як роботодавця. Суд не може взяти до уваги доводи позивача, що ним було виконано означений кількісний плановий показник за 4 квартал 2012 року на 102% оскільки на підтвердження таких доводів суду не було наданого жодного належного чи допустимого доказу. У відповідності зі ст.11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до змісту ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд зазначає, що копія виписки із Плану продаж на 4 квартал 2012 року, яка була подана позивачем (а.с. 20) не може вважатись таким доказом, оскільки не містить відповідних реквізитів, що підтверджували б справжність та чинність такого документу. Навпаки, на такому плані міститься відмітка «З оригіналом згідно», в той час як оригінал, який і може бути відповідним письмовим доказом, суду для дослідження надано не було. Суд зауважує, що дослідження письмових доказів здійснюється безпосередньо судом. Суд також зазначає, що з боку відповідача суду було надано відповідний план продаж та розрахунок премії працівників ПАТ «ОТП Банк», що містить відомості стосовно не виконання позивачем плану на 85% за 4 квартал 2012 року. Такий документ засвідчений особою, уповноваженою на вчинення таких дій, та скріплений печаткою юридичної особи, а відтак сприймається судом як допустимий доказ по справі. Доказів, що б спростовували відомості, викладені в означених письмових доказах наданих відповідачем, позивач [PERSON] суду не надав, і матеріали справи їх також не містять. З огляду на наведені вимоги матеріального закону та встановлені обставини справи, суд доходить висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог з огляду на їх недоведеність та необґрунтованість. Окремо суд зазначає, що посилання представника відповідача на положення п.25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", щодо тримісячного строку звернення до суду за вирішенням спору про оплату праці є хибними, та не можуть братись Судом до уваги, у зв'язку з тим, що відповідно до статті 233, Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Оскільки, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому відповідно до ст.88 ЦПК України судовий збір необхідно віднести за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed