Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, посилаючись на те, що 04.09.1999 року вона уклала шлюб з відповідачем, який вони зареєстрували в Уманському відділі РАЦС. 13.05.2010 року шлюб між ними було розірвано. За час перебування в шлюбі у них народилося двоє дітей: син [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO]. До укладення шлюбу, 04.08.1999 року, згідно договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори Копиловим В.І., вона за власні кошти придбала у [PERSON] собі у власність квартиру, за адресою: [ADDRESS]. 06.11.2003 року вона дану квартиру продала [PERSON] за 40000 гривень, але дану угоду було між ними оформлено у вигляді договору дарування, про що вона написала відповідну розписку. Того ж дня, 06.11.2003 року за кошти, які вона отримала від продажу нерухомого майна, що являлося її особистою приватною власністю, вона придбала у [PERSON], [PERSON], [PERSON], за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Оскільки кошти на придбання квартири за адресою: [ADDRESS], були коштами, які вона отримала від продажу квартири [ADDRESS], тому вона вважає, що право спільної сумісної власності на таке майно у відповідача [PERSON] не виникало і квартира за адресою: [ADDRESS] є виключно її приватною власністю. Спільного майна подружжя вона з відповідачем не ділила, оскільки ділити немає що, а от що стосується квартири [ADDRESS], то відповідач постійно ухиляється від зустрічі з нею щодо визнання її одноосібно власником даної квартири, тому за вирішенням даного питання звернулася до суду. Позивач в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Представник позивача [PERSON] - [PERSON], просила суд позовні вимоги [PERSON] задовольнити, а саме визнати договір дарування квартири [ADDRESS] від 06.11.2003 року удаваним правочином, який вчинений для приховання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], визнати квартиру [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON]. Відповідач [PERSON] позовні вимоги [PERSON] визнав повністю та не заперечував проти їх задоволення. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] не заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON] Ухвалою Уманського міськрайонного суду від 23.04.2014 року було залучено за клопотанням позивача по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю в якості співвідповідача [PERSON]. Відповідач по справі [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій позовні вимоги [PERSON] визнав в повному обсязі та зазначив,що він дійсно 06.11.2003 року придбав у позивача [PERSON] квартиру [ADDRESS] за 40000 гривень. Угоду між ними було оформлено у вигляді договору дарування, хоча насправді це була купівля - продаж. Про те, що він придбав квартиру свідчить розписка, надана [PERSON] та факт отримання нею коштів. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши думку позивача, її представника, думку відповідача [PERSON], його представника, врахувавши процесуальну позицію відповідача [PERSON], дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню на підставі наступного. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 04.09.1999 року позивач [PERSON] уклала шлюб з відповідачем [PERSON], який вони зареєстрували в Уманському відділі РАЦС. 13.05.2010 року шлюб між ними було розірвано(а.с.12). За час перебування в шлюбі у них народилося двоє дітей: син [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO](а.с.9,10). До укладення шлюбу між позивачем [PERSON] та [PERSON], 04.08.1999 року, згідно договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Уманської міської нотаріальної контори Копиловим В.І. позивач [PERSON] за власні кошти придбала у [PERSON] у власність квартиру, за адресою: [ADDRESS](а.с.14). 06.11.2003 року, під час зареєстрованого шлюбу, згідно договору дарування, укладеного між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], погодженого приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу [PERSON], квартиру [ADDRESS] було подаровано позивачем [PERSON] відповідачу [PERSON], а [PERSON] прийняв в дар вищевказану квартиру(а.с.15). Згідно пояснень позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] останній 06.11.2003 року придбав у позивача [PERSON] квартиру [ADDRESS] за 40000 гривень. Угоду між ними було оформлено у вигляді договору дарування, хоча насправді це була купівля - продаж. Про те, що він придбав квартиру свідчить розписка, надана [PERSON] та факт отримання нею коштів. Згідно розписки від 06.11.2003 року позивач [PERSON] отримала від відповідача [PERSON] за продаж квартири [ADDRESS] 40000 гривень (а.с.5). Даний факт доказуванню не підлягає оскільки визнається сторонами по справі. Того ж дня, 06.11.2003 року за кошти, які отримала позивач [PERSON] від укладення договору дарування квартири [ADDRESS], та за додані нею власні кошти вона придбала у [PERSON], [PERSON], [PERSON], за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом [PERSON], квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Пленум Верховного Суду України у п.25 постанови від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснив, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним договором права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Суд встановив, що під договором дарування квартири [ADDRESS] позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] фактично приховали договір купівлі - продажу вищевказаної квартири, що суперечить закону, і цим порушено право держави, до обов'язків якої входить забезпечення визнання та захист речових прав на нерухомість (преамбула Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"), а тому договір дарування квартири [ADDRESS] від 06.11.2003 року, укладений між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] необхідно визнати удаваним правочином, який вчинений для приховання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Щодо позовних вимог про визнання квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю позивача [PERSON] суд встановив, що вищевказана квартира придбана позивачем [PERSON] згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], від 6 листопада 2003 року, під час зареєстрованого шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто від продажу квартири [ADDRESS] та додані нею власні кошти. Даний факт підтверджується та визнається відповідачем [PERSON] У відповідності до вимог п.3 ч.1 ст.57 СК України майно, набуте дружиною чи чоловіком за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. На підставі вищевикладеного суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині також підлягають задоволенню.

Outcome: approved