Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, посилаючись на те, що в березні 2016 року в мережі інтернет він знайшов оголошення про продаж відповідачем спецтехніки, а саме трактора «Белорус 82.1», який зацікавив позивача та 08 березня 2016 року останній звернувся до відповідача в м. Суми для придбання зазначеної техніки. Цього дня представником відповідача позивачу було запропоновано підписати договір фінансового лізингу, сплатити 47500 грн. та запевнено, що ця сума є авансом за предмет лізингу, а іншу половину за предмет лізингу він буде сплачувати протягом одного року у вигляді лізингових платежів. Заохотившись низькою ціною предмета лізингу, позивач погодився на заявлені умови та вирішив укласти договір фінансового лізингу, після чого не читаючи надані документи, підписав їх. Після підписання документів представник відповідача повідомила, що договір укладено та буде наданий позивачу з моменту сплати початкового авансового внеску у розмірі 50% від суми предмета лізингу, котрий буде зарахований у вартість цього предмета. 09 березня 2016 року позивач сплатив грошові кошти в сумі 47500 грн. та 14 березня 2016 року поштою отримав від відповідача договір фінансового лізингу №003250 від 08.03.2016 року, умови якого значно відрізнялись від тих умов, про які пояснювала представник відповідача під час його підписання. Позивач зазначає, що договором фінансового лізингу визначено, що платіж здійснений ним у розмірі 47500 грн. на основі цього договору виявився не авансовим платежем за предмет лізінгу у розмірі 50% від його загальної вартості, як йому було завідомо неправильно роз'яснено представником відповідача, а адміністративним платежем - винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору у розмірі 10% від суми предмета лізінгу, котра при жодних обставинах не підлягає поверненню за цим договором. Сама вартість предмета лізингу, у цьому договорі була вже не у розмірі заявлених 98000 грн., а становила 475000 грн., якої не було вказано при встановленні умов та підписанні договору. Предмет лізингу згідно умов договору позивачу може бути переданий не через п'ять днів після сплати 47500 грн., а протягом 120 днів після сплати адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, після чого залишок суми, відповідно до пункту 2.2 цього договору, позивач повинен сплачувати на протязі 60 місяців у вигляді лізингових платежів, а не протягом одного року, що є не менш істотною умовою цього договору, котра також не відповідала умовам на яких він погодився укласти цей договір, що суперечило його внутрішній та зовнішній волі. Позивач зазначає, що умови спірного договору фінансового лізингу порушують вимоги ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України та норми Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, укладений договір не відповідає закону щодо предмету договору лізингу. Так, із договору та додатку № 2 вбачається, що предмет фінансового лізингу належним чином не визначений, зазначений в п.1.1 укладеного договору фінансового лізингу предмет договору трактор «Белорус 82.1» не може вважатися предметом договору лізингу, оскільки не визначений технічними та індивідуальними характеристиками трактора, зокрема, не визначені виробник, модель, комплектація, рік випуску, номер шасі, колір тощо. Таким чином, договір містить істотний дисбаланс стосовно прав та обов'язків лізингодавця та лізингоодержувача,оскільки лізингодавець має право придбати предмет лізингу будь-якої якості, будь-якої вартості, будь-якого року випуску, будь-якої комплектації, що може значним чином змінювати вартість предмету лізингу та його споживчі властивості, а лізингоодержувач не має змоги відмовитися від прийняття такого предмету лізингу, не сплативши значний штраф лізингодавцю та не відшкодувавши йому збитки, що є теж не справедливою та недобросовісною його істотною умовою.Позивач вважає, що адміністративний платіж, що визначений договором фінансового лізингу та був сплачений ним відповідачу в сумі 47500 грн., не відповідає обсягу виконаних робіт відповідачем, так як надані послуги зводились лише до заповнення печатного бланку, а тому такий розмір є явно завищеним. Також позивач вважає, що умовами договору порушено справедливі умови, оскільки в разі розірвання цього договору, встановлено жорстку відповідальність споживача, стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Споживач же навіть в тому випадку, коли не отримує транспортний засіб, має право розірвати договір за власним бажанням, але в такому випадку поверненню підлягає лише 60% від сплачених авансових платежів, а адміністративний платіж взагалі поверненню не підлягає, що приводить до дисбалансу договірних відносин та порушень чинного законодавства. В спірному договорі також відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару,що суперечить положенням ч. 1 ст. 808 ЦК України. За твердженням позивача умови договору фінансового лізингу є жорсткими та не справедливими щодо випадку несплати або часткової несплати позивачем лізингового платежу у вказаний строк та непогашення цієї заборгованості у тридцятиденний строк, а саме: лізингодавець повідомляє споживача про розірвання договору на умовах п.12.1, після чого останній повинен у 10-ти денний строк повернути предмет лізингу відповідачу, сплативши всі неоплачені платежі вказані в додатку №3, а також всі належні до оплати штрафні санкції, пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, 3% річних за кожен день прострочення від суми заборгованості та інші відшкодування понесені лізингодавцем, такі як транспортування предмета, при цьому не враховується поважність причини затримки сплати повної суми лізингового платежу. До цього ж, за п.12.10, у разі якщо лізингоодержувач з якоїсь причини не поверне предмет лізингу у вказаний 10-ти денний строк, йому додатково буде призначений штраф у розмірі 10 % від вартості предмета лізингу. Все це породжує жорсткий дисбаланс прав та обов'язків у договірному зобов'язанні по відношенню до лізингоодержувача, яким фактично забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, обов'язки якого звужені, а права значно розширені, встановлено непомірно більшу відповідальність за порушення умов договору споживача, що завдає йому шкоди та суперечить чинному законодавству. Також позивач посилався на нікчемність спірного договору, як в силу статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідач застосував нечесну підприємницьку практику, так і в силу статті 220 ЦК України, оскільки договір не було посвідчено нотаріально. У зв'язку наведеним, уточнивши позовні вимоги, позивач просив визнати договір фінансового лізингу №003250 укладений 08.03.2016 року між ним та відповідачем недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину, стягнути на його користь сплачені кошти як адміністративний платіж в сумі 47500 грн. та кошти в сумі 475 грн., сплачені за банківські послуги при перерахуванні адміністративного платежу, а також покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору. Позивач в судове засідання не з'явився. Подав суду заяву про розгляд справи без його участі та просив позов задовольнити. Згоден на заочний розгляд справи. Представник позивача в судове засідання не з'явився. Подав суду заяву про розгляд справи без його участі та просив позов задовольнити. Згоден на заочний розгляд справи. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, відповідно до ст. 74 ЦПК України, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надійшло. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 08 березня 2016 року між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» та [PERSON] у письмовій формі було укладено договір фінансового лізингу за №003250 з додатками та додатковий договір до цього договору, за умовами яких ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» зобов'язалося придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді трактора «Беларус 82.1» та передати цей трактор у користування позивача, який у свою чергу зобов'язався сплачувати за користування трактором періодичні лізингові платежі згідно графіку. Договір фінансового лізингу передбачав право позивача отримати трактор у власність за умови повної сплати вартості трактора та інших витрат(а.с.7-16). Вказаний вище правочин був підписаний обома сторонами. Згідно пункту 1.7 договору трактор передається у користування позивачу не пізніше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок відповідача адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4. ст.9 цього договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.6. ст.9 цього договору. Також, умовами договору визначені випадки, коли лізингоодержувач має право розірвати договір лізингу. Пунктом 9.1. ст.9 договору визначено, що авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 50 відсотків від вартості предмета лізингу зазначеного у даному договорі та у специфікації. Згідно пункту 1.4 ст. 1 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Відповідно до п. 12.8. ст. 12 договору, у випадку дострокового припинення дії договору за вимогою лізингодавця, вже після передачі лізингоодержувачеві предмета лізингу, останній зобов'язаний протягом 10 календарних днів з моменту повідомлення лізингодавця, про розірвання даного договору з підстав порушення лізингоодержувачем умов договору, сплатити лізингодавцю всі неоплачені платежі вказані в додатку №3 до даного договору, що залишилися до сплати до моменту повернення лізингодавцю предмета лізингу, а також всі належні до оплати штрафні санкції, пеню та повернути предмет лізингу і покрити всі витрати, понесені лізингодавцем при виконанні зобов'язань за умовами даного договору. Всі витрати по поверненню предмета лізингу покладають на лізингоодержувача. З моменту одержання письмового повідомлення від лізингодавця про розірвання цього договору у зв'язку з невиконанням лізингоодержувачем умов даного договору, експлуатація предмета лізингу не допускається ні лізингоодержувачем, ні уповноваженою ним особою. Пунктом 8.2. договору визначено, що вартість Предмета Лізингу, на момент укладення договору становить 17592,59 Доларів США з урахуванням ПДВ. На дату укладення договору гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 475000 грн. з ПДВ. В додатку №1 до договору зазначено суми, які повинен сплатити позивач, зокрема авансовий платіж 50 %, що становить 8769, 30 доларів США, адміністративний платіж 10 % - 1759, 26 доларів США, комісія за передачу 3 % - 527, 78 доларів США. За умовами договору адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, розмір платежу відображається у додатку №1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу, та складає 10 % (а.с.14). Квитанцією №0.0.516653459.2 підтверджується, що на виконання договору позивач сплатив 09 березня 2016 року на банківський рахунок відповідача адміністративний платіж в сумі 47500 грн., сума комісії за даний платіж склала 475 грн. 00 коп. (а.с.37). У ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Нормами ч.1 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( ч. 2 і ч.3 ст.215 ЦК України ). У п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно з ч.1, ч.3, ч.4, ч.5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим, може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень договору або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону). Крім того, згідно з п. 1.4 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Таким чином, вказані положення договору містять односторонню відповідальність лізингоодержувача за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо, бо визначено, що за вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. За змістом ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Пунктом 12.1 договору передбачено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем сплачений адміністративний платіж не повертається. Відповідач не обґрунтував співмірність розміру адміністративного платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка у розумінні ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору. Формально сплата позивачем 47500 гривень як адміністративного платежу за підготовку та укладання договору передбачена договором (п.8.1, та додаток 1 до договору), з умовами якого погодився, підписавши його, позивач. Однак, вирішуючи спірні правовідносини, що склалися, неприпустимо грунтувати судове рішення лише на формальних підставах. Стаття 1 ЦПК України закріплює головний принцип цивільного судочинства - справедливий розгляд і вирішення цивільних справ. Цілком логічно та безспірно, що жодна особа свідомо, розуміючи явну, очевидну невигідність з економічної точки зору, не погодилася б сплачувати 47500 гривень лише як винагороду за посередницькі послуги, оскільки ця сума вочевидь не відповідає обсягу робіт та ефекту, який отримує споживач. Ця сума є надто завищеною, що робить загальні витрати на придбання трактора значно вищими за його ринкову ціну. Зазначені обставини вказують на порушення прав позивача при укладені договору та частковому його виконанні. Порушені права підлягають судовому захисту шляхом визнання договору недійсним та стягнення з відповідача на користь позивача сплаченої на виконання договору суми 47500 гривень.. Такий спосіб судового захисту цілком відповідає вимогам достатності та розумності, жодним чином не порушує прав та законних інтересів відповідача, оскільки він не поніс та не міг понести жодних витрат, крім укладання договору, який для нього є стандартним. На стандартність, масовість договору вказує його номер "003250", а також те, що договір виконаний шляхом рукописного заповнення печатного бланку. Оскільки крім реквізитів споживача договір не містить інших відомостей, які б відрізнялись від інших подібних договорів, його не можна вважати унікальним, на підготовку якого могли бути витрачені значні час та зусилля. Такі умови спірного договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, є несправедливими, а їх наявність в договорі порушує принцип добросовісності, що є підставою для визнання договору недійсним. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК Україниу разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2766цс15. Окрім того, в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Судом також встановлено, що зміст спірного договору не містить відомостей: про рік випуску та якісні характеристики трактора, крім того, виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов»язків, передбачених договором та законом, звужені обов»язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Також в матеріалах справи відсутні відомості щодо наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії) та суперечить вимогам законодавства. Крім того, договір фінансового лізингу від 08 березня 2016 року, укладений між сторонами, нотаріально посвідчений не був. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов»язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (ч.1 ст.216 ЦК України). За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання недійсним договору фінансового лізингу № 003250 від 08 березня 2016 року, укладеного між ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» та [PERSON] та стягнення з відповідача 47500 грн. 00 коп. одержаних за недійсним правочином та 475 грн. 00 коп. сплаченої суми комісії банку підлягають задоволенню. Частиною першою ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Як вбачається з наданих квитанцій, позивач за подання даного позову до суду, сплатив судовий збір в розмірі 1102 грн. 40 коп., виходячи з розміру, встановленого пп. 1 та пп.2 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved