Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-15 00:00:00

29 квітня 2014 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтувала тим, що з січня 2011 року вона почала проживати з [PERSON] однією сім'єю, як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу. З того часу вони вселилися до нього у квартиру [ADDRESS] та за станом на сьогоднішній день проживають у цій квартирі. [INFO] року в них народилась дитина - [PERSON]. Основним наймачем квартири [ADDRESS] була мати [PERSON] - [PERSON], яка померла [INFO] р. Після її смерті у квартирі залишились проживати: син - [PERSON] та її брат - [PERSON], який помер [INFO]. [INFO] року помер її чоловік [PERSON]. На сьогоднішній день у даній квартирі ніхто не зареєстрований, однак вона та її син [PERSON], фактично проживають в ній з моменту народження сина. 25 червня 2013 року вона звернулась з письмовою заявою до КП «Житлове господарство Самарського району» Дніпропетровської міської ради з проханням зареєструвати її фактичне місце проживання та місце проживання сина - [PERSON] у даній квартирі, однак отримала відмову, в якій зазначено, що вона мала право на вселення до даної квартири до смерті [PERSON], з яким проживала, як жінка та чоловік, без реєстрації шлюбу. Позивач вважає безпідставною відмову КП «Житлове господарство Самарського району» Дніпропетровської міської ради, що стало причиною звернення до суду з вказаним позовом, в якому позивач, з врахуванням останніх уточнень, просить суд встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON], який помер [INFO], з січня 2011 року до 31.05.2013 р. та визнати за нею та її сином, [PERSON], право користування квартирою [ADDRESS], що є підставою для реєстрації її та сина за адресою зазначеної квартири та підставою для переоформлення особового рахунку у зазначеній квартирі на її ім'я (а.с.33-35). Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Представник відповідача Комунального підприємства «Житлове господарство Самарського району» Дніпропетровської міської ради в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог. Представник територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Від третьої особи - Управління - служба у справах дітей Самарської районної у місті Дніпропетровську ради надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника (а.с.16). Представник головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в судове засідання не з'явився. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Суд встановив, що на початку січня 2011 року між позивачем та [PERSON] склались усталенні відносини притаманні подружжю, вони стали вести спільне господарство та проживати в [PERSON] [ADDRESS] однією сім'єю, як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу. Ці обставини не заперечувалися в судовому засіданні представником Комунального підприємства «Житлове господарство Самарського району» Дніпропетровської міської ради, який підтвердив, що факт проживання цих осіб за вказаною адресою з початку 2011 року їм був відомий і вони проти цього не заперечували. [INFO] року у позивача та [PERSON] народилась спільна дитина - [PERSON], про що свідчить копія свідоцтва про народження (а.с.11). З початку січня 2011 року та після народження дитини до теперішнього часу позивач фактично проживає разом з сином у квартирі [ADDRESS], про що свідчить копія акту за підписом сусідів від 25.08.2013 року та посвідченим начальником КВЖРЕП (а.с.8). Вказані обставини узгоджуються також з показами свідків [PERSON] та [PERSON], які були допитані в судовому засіданні та наголошували на тому, що вони є сусідами позивачки у будинку [ADDRESS] та знали про стосунки між нею та [PERSON]. Останній постійно проживав з позивачкою з початку 2011 року у квартирі [ADDRESS]. У вказану квартиру позивачка вселилася за згодою всіх членів сім'ї, а після народження в них у 2011 році дитини [PERSON], [PERSON] мав намір зареєструвати дитину за цією адресою, але після оформлення документів на субсидію та приватизації квартири, але не встиг та раптово помер. Згідно ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. З огляду на те, що позивач разом з [PERSON] вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільний побут, взаємні права та обов'язки, піклувалися один про одного як подружжя, то сукупність таких обставини свідчить про можливість задоволення позовних вимог в частині встановлення факту проживання позивачки однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з 1 січня 2011 року до [INFO] року, тобто до дати його смерті. Приходячи до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання за позивачкою та її сином, [PERSON], права користування квартирою [ADDRESS], суд виходив з наступного. В судовому засіданні встановлено та підтверджується письмовими доказами те, що основним наймачем квартири [ADDRESS] була мати [PERSON] - [PERSON], яка померла [INFO] р. (а.с.7,22). Після її смерті у квартирі залишились проживати: син - [PERSON] та її брат - [PERSON], який помер [INFO] р. (а.с.24). [INFO] року помер чоловік позивачки [PERSON] (а.с.12). Станом на день розгляду справи, у даній квартирі ніхто не зареєстрований, однак позивач та її малолітній син [PERSON], фактично проживають у цій квартирі та іншого місця проживання та свого місяця реєстрації не мають. 25 червня 2013 року позивач зверталася з письмовою заявою до відповідача КП «Житлове господарство Самарського району» Дніпропетровської міської ради з проханням зареєструвати її фактичне місце проживання та місце проживання її сина - [PERSON] (а.с.27). КП «Житлове господарство Самарського району» Дніпропетровської міської ради надало письмову відповідь від 02.07.2013р. № 233, в якій зазначило, що позивач мала право на вселення до даної квартири до смерті [PERSON], з яким проживала, як жінка та чоловік, без реєстрації шлюбу, але на той час не скористалась своїм правом, тому на сьогоднішній день комунальне підприємство не має можливості зареєструвати її та малолітнього сина у цій квартирі (а.с.26). В судовому засіданні підтверджено належними доказами та показами свідків [PERSON] та [PERSON] той факт, що позивач та її син з 2011 року і до теперішнього часу не змінювали свого місця проживання та постійно проживали у спірній квартирі, а умови проживання у матері позивачки в гуртожитку за адресою [ADDRESS] - не дозволяють за своїм розміром у 18,7 кв.м. розміститися всій родині в цій кімнаті та суперечили б ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства", де звертається увага на те, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Ці обставини також підтверджуються системним аналізом письмових доказів, таких як : - актом від 05.08.2013 р. про спільне проживання позивачки у квартирі [ADDRESS] разом з [PERSON] з 2011 року, підписи на якому завірені начальником КП «Житлове господарство Самарського району» Дніпропетровської міської ради [PERSON] (а.с.8), - відповіддю Управління праці та соціального захисту населення Самарської районної у м. Дніпропетровську ради від 01.07.2013 року, з якої вбачається, що 10.01.2012 р. [PERSON] надала заяву та необхідні документи на призначення допомоги при народженні дитини, а в наданій заяві [PERSON] повідомила адресу фактичного проживання її та дитини: [ADDRESS] (а.с.20), - відповіддю КЗ «Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги №10» від 30.07.2013р. про те, що на амбулаторній картці дитини [PERSON], [INFO] вказана адреса: [ADDRESS] (а.с.21). Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом ч. 1 ст.65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди непотрібно. Статтею 65 ЖК України передбачено, що особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. На час вселення позивачки до спірної квартири у січні 2011 року в ній проживали її чоловік [PERSON] та його рідний дядько - [PERSON] та кожен з них надавав безумовну згоду на її вселення та на протязі всього їх життя не заперечували щодо подальшого проживання позивачки у квартирі. Після народження [INFO] року у позивачки та [PERSON] спільного сина [PERSON], позивач з пологового будинку разом з дитиною повернулася до зазначеної квартири, а тому малолітня дитина, в контексті ст.ст. 64-65 ЖК України, вселилася до спірної квартири на постійне місце проживання в установленому законом порядку, як член сім'ї наймача, на що його батько та двоюрідний дід [PERSON] безспірно надали згоду на його вселення. Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом ч.4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У статті 18 Закону України "Про охорону дитинства", звертається увага на те, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Стаття 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Безспірним є той факт, що позивач разом і з своїм померлим чоловіком [PERSON] досягли згоди щодо місця проживання їх дитини за адресою реєстрації [PERSON], і про це свідчать наведені вище докази, отже батьки дитини забезпечили їй такий захист прав на житло, який необхідний для її благополуччя, що відповідає принципам ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. У п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985р. зі змінами та доповненнями «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» звертається увага на те, що вирішуючи спори про право користування житловим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996р. «Про застосування Конституції України при здійсненні правосудця» наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, аналізуючи приведені вище норми права та співвідношуючи їх з встановленими в судовому засіданні обставинами справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у заявлений позивачем спосіб.

Outcome: approved