Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-15 00:00:00

27.12.2018 до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла позовна заява представника позивача [PERSON], в інтересах [PERSON] до Об'єднаної територіальної громади м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області про встановлення факту належності документа, визнання права власності за заповітом та за набувальною давністю(а.с.4-10). Позивач [PERSON], представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явились, просять розглянути цивільну справу без їх участі та задовольнити позовні вимоги, про що надали до суду відповідну заяву (а.с.44 ). Відповідач - представник Об'єднаної територіальної громади м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області, належним чином повідомлений про час та місце розгляду цивільної справи, в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву з проханням розглянути справу в його відсутності, рішення прийняти на розсуд суду (а.с.51-52). На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши зібрані у справі докази, всебічно і повно з'ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши письмові докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм цивільні правовідносини. Судом встановлено, підтверджується наявними у справі доказами, що [INFO] в с. Рубці м. Красний Лиман Донецької області помер [PERSON], який постійно мешкав в [ADDRESS](а.с.20). Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складається з 1\\8 частини житлового будинку(? частини квартири № 2), розташованого за адресою: [ADDRESS], та яка належала померлому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 05.10.1998 виконкомом Краснолиманської міської ради, зареєстрованого в КП «БТІ» 15.12.1998 року за № 45(а.с.15). Відповідно до вимог цивільного законодавства, роз'яснень постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 "Про судову практику у справах спадкування" пункт 1 - відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 01.01.2004. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі- ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01.01.2004, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Згідно ст. 529 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкоємцями за законом першої черги є в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до вимог ст. 548 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця та вчинення певних дій, а саме: 1) якщо спадкоємець вступив у фактичне володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно ст. 524 ч. ч.1, 2 ЦК УРСР спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Спадкування за законом має місце тоді, коли воно не змінено заповітом. Спадкодавець [PERSON] до смерті спадковим майно не розпорядився, заповіт не залишив. Єдиним спадкоємцем першої черги за законом, який прийняв спадщину після смерті спадкодавця [PERSON] була мати спадкодавця [PERSON] яка фактично вступила в управління та володіння спадковим майном після смерті [PERSON] оскільки залишилася проживати у спадковій квартирі. Інші спадкоємці після смерті спадкодавця [PERSON] відсутні(а.с.18, 47). [INFO] в с. Рубці м. Красний Лиман Донецької області померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], актовий запис № 22(а.с.14). Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складається в тому числі з: 1/8 частини житлового будинку( ? частини квартири № 2), розташованого за адресою: [ADDRESS], та яка належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 05.10.1998 року виконкомом Краснолиманської міської ради, зареєстрованого в КП «БТІ» 15.12.1998 року за № 45(а.с.15); 1/8 частини житлового будинку( ? частини квартири № 2), розташованого за адресою: [ADDRESS], яка належала померлій у відповідності до ст. 534 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), після смерті [PERSON] ; земельної ділянки (пай), розміром 4,92 в умовних кадастрових нектарах, яка перебувала у колективній власності КСП «Дружба» та яка належала їй на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай), серії [NUMBER], виданого 19.11.1997 року Краснолиманською міською Радою народних депутатів, на підставі рішення № 278 від 11.06.1997 року. Сертифікат зареєстровано 19.11.1997 року у книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 7924(а.с.17). Згідно ст. 524 ч. ч.1, 2 ЦК УРСР спадкування здійснюється за законом або за заповітом. За життя [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно, а саме: ? частину квартири [ADDRESS], яка належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 05.10.1998 року виконкомом Краснолиманської міської ради, зареєстрованого в КП «БТІ» 15.12.1998 року за № 45 та земельну ділянку (пай), розміром 4,92 в умовних кадастрових нектарах, яка перебувала у колективній власності КСП «Дружба» та яка належала померлій на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай), серії [NUMBER], виданого 19.11.1997 року Краснолиманською міською Радою народних депутатів, заповідала позивачу [PERSON]. Заповіт посвідчено секретарем виконавчого комітету Рубцівської сільської ради Краснолимаського району Донецької області Штепою Т.Д. 25.01.1999 року за реєстровим № 10. Заповіт чинний, не змінений та не скасований, що підтверджується повідомленням Лиманської державної нотаріальної контори від 15.01.2019(а.с.48-50). Позивач, фактично прийняла спадщину після смерті [PERSON] за заповітом, оскільки у відповідності до ст. 534 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), проживала з нею за однією адресою, що підтверджується довідкою старости Рубцівського старостинського округу № 1862 від 21.12.2018(а.с.36). Державним нотаріусом Лиманської державної нотаріальної контори Семеновою І.М. позивачу 19.10.2018 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року, в тому числі оскільки відсутні правовстановлюючі документи, які підтверджують право власності на ім'я померлої [PERSON] на житловий будинок, розташованого за адресою: [ADDRESS], а саме на його 1\\2 частку, яка належала [PERSON], який помер [INFO] року, після смерті якого спадкоємицею була його мати [PERSON], яка спадщину прийняла, але не оформила своїх спадкових прав і померла. Крім того, у сертифікаті на право на земельну частку (пай) маються виправлення у імені спадкодавця(а.с.19-20). Пунктом 5 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» передбачено, що видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. Внесення виправлень до них за таких обставин не передбачено. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. В даному випадку встановлення факту належності правовстановлюючого документу необхідно позивачу для прийняття спадщини. Окрім цього встановлення підвідомчого судові факту пов'язане з вирішенням спору про право. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (з подальшими змінами) при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я по батькові, місце і час народження якої зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові надати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Стаття 16 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому одним із способів такого захисту може бути і визнання права власності. Приписами п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті6та статті13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. При цьому в положенні п. 3.1 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року за №24-753/0/4-13, роз'яснено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Факт належності сертифіката на право на земельну частку(пай) та визнання права власності в порядку спадкування на земельну частку(пай) іншим шляхом ніж визнання в судовому порядку про встановлення цього факту та права власності неможливо. Згідно довідки та акту складених старостою старостинського округу Рубцівської селищної ради від 21.12.2018, позивач добросовісно заволоділа чужим майном, а саме 1/8 частиною житлового будинку( ? частини квартири № 2), розташованого за адресою: [ADDRESS], належною [PERSON] з 2003 року, користується даною частиною квартири, проводжує у ній поточні та капітальні ремонти, веде догляд за квартирою в цілому, оскільки іншу 1/8 частину житлового будинку (1\\2 частину квартири) прийняла у спадок за заповітом(а.с.36-37). Відповідно вимог ст. 49 Закону України «Про нотаріат» та п.1 глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, якщо, зокрема, не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину. Умовою для переходу в порядку спадкування прав власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законом порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно зч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. При вирішенні спорів щодо спадкування права власності на нерухоме майно слід враховувати зміну редакції ч. 4 ст. 331 і ч. 4 ст.334 ЦК України та інших норм цивільного законодавства і застосовувати редакцію закону, яка діяла на час виникнення права у самого спадкодавця на момент закінчення будівництва будинків та на час відкриття спадщини, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 07.12.1990 року №553-ХІІ «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25.12.1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року №105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР». За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Відповідно до ст. 344 ЦК України, яка говорить, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). (п. 9 Постанови) Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2001 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови) Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). (п. 14 Постанови). Отже, враховуючи, що позивач добросовісно заволоділа майном, а саме 1/8 частиною житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], та понад 10 років продовжує відкрито, безперервно володіти ним, то суд вважає за можливе визнати право власності за позивачем на зазначене майно за набувальною давністю.

Outcome: approved