Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-22 00:00:00

22.05.2018р. позивач звернувся до суду з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON],[INFO] відносно свого сина [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позову зазначається, що [PERSON] є його батьком. Мати - [PERSON], померла [INFO] року. Після смерті матері позивач проживав разом з бабусею [PERSON]. З 2009р. по 2015р. у зв"язку зі станом здоров"я бабусі проживав разом з батьком та його співмешканкою в с. Нижні Торгаї Нижньосірогозького району Херсонської області та у м. Херсон. Оскільки батько грубо поводився з ним, ображав та бив, тому у 2015р. [PERSON] повернувся до бабусі в с. Чорнобаївку. [INFO]. бабуся [PERSON] померла, з цього часу перебуває на утриманні сестри [PERSON]. З 2015р. батька не бачив, не спілкувався з ним, матеріальної допомоги він не надавав, про місце його знаходження дитині нічого не відомо. З урахуванням зазначеного, позивач просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно нього. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні не заперечував щодо заочного розгляду справи. Відповідач до суду не з'явився (11.07.2018 р., 23.07.2018 р.), про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується опублікованими оголошеннями на офіційному сайті судової влади, про причини своєї неявки не повідомив, відзив на позов не надав. Представник Органу опіки та піклування Білозерської районної державної адміністрації в судовому засіданні не заперечувала проти позбавлення батьківських прав відповідача відносно сина [PERSON] з підстав, зазначених в позовній заяві та їх висновку. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (стаття 178 ч.8 ЦПК України). Враховуючи вимоги ст.280 ч.1 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з"явився в судове засідання без повідомлення причин, відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи позивача, пояснення представника третьої особи, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Так, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO]. В підтвердження до матеріалів справи долучено свідоцтво про народження (а.с. 32). [PERSON] померла [INFO] році (а.с. 31). 23.08.2007р. рішенням №119 виконавчого комітету Чорнобаївської сільської ради Білозерського району Херсонської області за заявою батька [PERSON] про згоду на призначення тимчасової опіки над сином строком на 6 місяців, [PERSON] призначена опікуном над малолітнім [PERSON], тимчасово, терміном на шість місяців (а.с.14). 28.08.2008р. рішенням №99 виконавчого комітету Чорнобаївської сільської ради Білозерського району Херсонської області продовжено опіку з 23.02.2008р. до 31.08.2008р. [PERSON] над малолітнім [PERSON],[INFO] (а.с.18). Згідно довідки Білозерського ВП ХВП ГУНП в Херсонській області, [PERSON] на території Білозерського району не зареєстрований та не проживає. Перевіркою встановлено, що адресою проживання останнього є [ADDRESS] (а.с.7). Наданою інформацією Службою у справах дітей Нижньосірогозької районної державної адміністрації від 03.03.2018р. встановлено, що [PERSON] проживав без реєстрації по [ADDRESS] , на даний час на території села не проживає більше двох років, місце знаходження його не відоме (а.с.6). Відповідно до характеристики [PERSON], учня 10-Б класу Чорнобаївського навчально-виховного комплексу від 26.03.2018р., батько [PERSON], жодного разу не відвідував школу, батьківські збори та не спілкувався з класним керівником та вчителями (а.с.9). Згідно актів обстеження житлово-побутових умов проживання сім"ї [PERSON] від 21 травня 2015р., 12.06.2017р. та 29.03.2018р., дитина постійно проживає із родиною своєї сестри [PERSON], забезпечена належними умовами для проживання, навчання та повністю перебуває на утриманні сестри. Батько [PERSON] вихованням сина не займається, матеріально не забезпечує (а.с.11,12,19). У висновку Білозерської районної державної адміністрації Херсонської області від 02 травня 2018р. щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON], [INFO], зазначено, що батько протягом тривалого часу не виявляє до дитини батьківського піклування, не займається її вихованням та утриманням, тому вважають доцільним позбавити батьківських прав [PERSON].(а.с.3-4). При розгляді справи про позбавлення батьківських прав суд виходить з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства». Статтею 165 Сімейного кодексу України визначено, що орган опіки та піклування має право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав батьків. Відповідно до ст. ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно законодавству України. Згідно ч. ч. 1, 2 та 3 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав, встановлених пунктами 2, 4 і 5 частини першої цієї статті, лише у разі досягнення ними повноліття. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Вище зазначене не суперечить і доповнює вимоги п.3 ст.9 та ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, яка набрала чинності 27.09.1991 року, згідно до якої держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком коли це суперечить найкращим інтересам дитини, та докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, так як батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування, а також шостому принципу Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю Об'єднаних Націй 20.11.1959 року, відповідно до яких дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. З п.п.15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року № 3 вбачається, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до ст. 165 ч.1 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, оскільки в ході судового розгляду встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток свого сина, не цікавиться його навчанням та підготовкою до самостійного життя, не забезпечує дитину відповідними умовами для проживання та фінансово. За таких обставин, суд дійшов висновку, що докази, зібрані в ході розгляду справи, дають підставу для висновку про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав в порядку п.2 ч.1 ст.164 СК України. І хоча позбавлення батьківських прав вважається крайнім заходом впливу на особу, яка не виконує батьківських обов'язків і способом захисту прав та інтересів дитини, беручи до уваги принципи викладені в Декларації прав дитини, зважаючи на встановлені в ході судового розгляду обставини, суд вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача перш за все буде відповідати інтересам неповнолітнього [PERSON].

Outcome: approved