Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-06 00:00:00

19 січня 2015 року звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтувала тим, що з 11.01.2011 по 05.03.2014 року вона проживала однією сім'єю з відповідачем. За час спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу вони з відповідачем отримали виграш у лотерею 200 тисяч гривень та придбали майно на суму 26 тисяч гривень та на 2,5 тисячі доларів США, тому просила стягнути з відповідача ? частину отриманих коштів та розподілити набуте майно. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити посилаючись на обставини наведені у позові. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, мотивуючи свою позицію тим, що у вказаний позивачкою період відповідач з нею не проживав, спільне господарство не вів, мали окремі сімейні бюджети. Позивачка певний час проживала у відповідача, оскільки їй було далеко добиратися на роботу і відповідач з нею зустрічався як з дівчиною. Виграш у лотерею виграв він бо сам купував білет, але виграш оформили на позивачку так як мали таку з нею домовленість і за це він позивачці сплатив обумовлену ними суму. Спільного майна з позивачкою, за спільні кошти він не купував, автомобіль на який посилається позивачка був ним отриманий після розлучення з його дружиною, а тому просили відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні допитані у якості свідків сусіди відповідача [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] які суду пояснили, що проживають по-сусідству з [PERSON] і з останнім деякий час проживала позивачка, яку вони бачили в домоволодінні близько 3-4 разів. Жоден зі свідків підтвердити, що [PERSON] та [PERSON] проживали як сімя, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та разом купували якісь речі не змогли. Судом у судовому засіданні досліджено письмові докази, що надавалися позивачкою для обґрунтування заявлених позовних вимог та встановлено, що позивачкою не надано доказів, які б підтверджували факт спільного виграшу грошових коштів, факт наявності та факт придбання предметів побуту розділити які просить позивачка та не доведено факт спільного придбання автомобіля марки «Рено кенга». Суд дослідив у судовому засіданні копію технічного паспорту на автомобіль [PERSON] марки «Рено кенга» д.н.з. [NUMBER] та встановлено, що даний автомобіль зареєстрований за [PERSON] 14.02.2007 року, тобто до періоду коли позивачка у нього почала проживати. Частина 1 статті 21 Сімейного кодексу України встановлює, що на території України дійсним визнається лише шлюб, який належним чином зареєстрований. Одним із принципів регулювання сімейних відносин визнання шлюбу, укладеного лише в органах реєстрації актів цивільного стану. Лише зареєстрований в органах РАЦСу шлюб породжує правові наслідки, в чому полягає конститутивне (правостворююче) значення реєстрації шлюбу. Саме від дня державної реєстрації шлюбу у подружжя виникає цілий комплекс взаємних прав та зобов'язань. Оскільки закон визнає лише зареєстрований (цивільний або світський) шлюб, укладений в органах РАЦСу, перебування громадян у фактичних шлюбних відносинах або укладення ними шлюбу за релігійним обрядом є особистою справою кожного громадянина, але не тягне жодних правових наслідків законного шлюбу. Встановлення обов'язкової державної реєстрації шлюбу означає, що фактичні шлюбні відносини, незалежно від того, наскільки вони є тривалими, не являються шлюбом в юридичному значенні та не породжують правових наслідків. Проживання однією сім'єю (що неправомірно у побуті іменується "цивільним шлюбом") містить лише одну ознаку шлюбу - ознаку сімейного союзу жінки та чоловіка, а відсутність державної реєстрації не робить такий союз актом цивільного стану, тобто шлюбом, як правової категорії. Жінка та чоловік у такому союзі набувають статус сім'ї, але не набувають статус подружжя, а отже проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Таким чином, жінка та чоловік, які спільно проживають без шлюбу, не наділені правами та обов'язками подружжя, а наділені правами та обов'язками як особи, які проживають однією сім'єю. Разом із тим, згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України. Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а також якщо вони проживають однією сім'єю без шлюбу в період, протягом якого придбано спірне майно. Відповідно до ч.2 ст. 3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Отже для визнання майна спільною сумісною власністю подружжя не обхідно встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу. Крім того, при визнанні майна спільною сумісною власністю подружжя суду необхідно встановити наявність у сукупності ознак, що притаманні визначенню викладеному в ст. 3 СК України. Згідно з вимогами частин 1, 4 ст. 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач [PERSON] не довела належними та допустимими доказами, що між нею та [PERSON] з 11.01.2011 по 05.03.2014 року склались саме сімейні відносини, що притаманні подружжю, а саме спільне проживання, піклування, спільне ведення домашнього господарства та спільний бюджет. Згідно з ст. 57 СК України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного із них. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року N 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Отже за відсутності доказів спільного сумісного проживання сторонами в період з 11.01.2011 по 05.03.2014 року, то і відсутні підстави для визнання майна набутого відповідачем спільною сумісною власністю та його поділу. Оцінюючи усі докази, досліджені в ході судового засідання в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 213-215, 218 ЦПК України, суд,-

Outcome: dismissed