Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-19 00:00:00

[PERSON] через свого представника звернулася до Купянського міськрайонного суду Харківської області з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що їй на праві власності належить земельна ділянка загальною площею 0,41 га, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія ХР 19-00-009549, який був виданий Глушківською сільською радою 01 листопада 1996 року, на підставі рішення тієї ж сільської ради від 19 жовтня 1993 року, та зареєстрованого в книзі записів державних актів за 1996 рік №143, з цільовим призначення «для ведення особистого підсобного господарства». В звязку з тим, що нормами Земельного Кодексу України не передбачено внесення будь-яких змін або уточнень до Державного акту, а вказане цільове призначення земельної ділянки не відповідає вимогам закону, позивач був змушений звернутися до суду з позовом про визнання виданих йому документів недійсними. Тому у своїй позовні заяві [PERSON] зазначила, що оскільки в Державному акті на право приватної власності на землю серія ХР 19-00-009549 від 01 листопада 1996 року, виданого на її імя, є помилки та невідповідності Земельному кодексу України, які неможливо виправити, то необхідно визнати даний документ недійсним в судовому порядку зі скасуванням його реєстрації, що надасть можливість власнику скористатися своїми правами на землю на законних підставах. Представник позивача у судове засідання не зявився, надав до суду заяву з проханням розглядати справу у його відсутності та просив суд задовольнити уточнені позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, вказав, що заперечень на позов немає. Представник третьої особи у судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, а також додаткові пояснення з приводу заявлених позовних вимог в яких вважав, що позов [PERSON] необхідно залишити без задоволення, оскільки актами цивільного законодавства України, зокрема цивільним кодексом України, не передбачена можливість визнання права власності на нерухоме майно за рішенням суду за відповідних обставин, тому позов є необґрунтованим та незаконним. Також, посилався на норми діючого законодавства стосовно сплати позивачем під час звернення до суду судового збору з метою перевірити правильність сплати збору [PERSON] відповідно до вимог законодавства. Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] являється власником земельної ділянки загальною площею 0,41 га, яка належить їй на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія ХР 19-00-009549, який був виданий Глушківською сільською радою 01 листопада 1996 року, на підставі рішення Глушківської сільської ради від 19 жовтня 1993р., та зареєстрованого в книзі записів державних актів за 1996 рік №143 з цільовим призначення для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована за адресою: с. Глушківка Глушківська сільська рада(а.с. 6). В свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 06 серпня 1996 року зазначено, що [PERSON] отримала у спадщину після смерті [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться в с. Глушківка по вул. Соціалістичній під №209 та розміщений на земельній ділянці розміром 0,40 га. (а.с. 5). 29 квітня 2016 року управління Держгеокадастру в Купянському районі Харківської області надало розяснення за №31-20.03-0.3-1378/2-16, щодо подальшої реєстрації земельної ділянки яка належить [PERSON] на праві приватної власності в яких зазначено що Державний акт на право приватної власності на землю серії ХР 19-00-009549був виданий з помилкою, а отже подальша реєстрація земельної ділянки відповідно до цього Державного акту буде суперечить діючому законодавству. Крім того, зазначено, що земельна ділянка вказана в Державному акті про право приватної власності на землю була надана саме для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (0,25 га), а також для ведення особистого селянського господарства (0,16га), але ж в акті помилково вказано цільове призначення для ведення особистого підсобного господарства, а також розміри земельної ділянки не відповідають нормам ст. 121 ЗКУ, відповідно до якої вказані гранично допустимі розміри земельної ділянки для обслуговування жилого будинку з надвірними будівлями (а.с. 8). [PERSON] являється інвалідом ІІ групи з 19 листопада 2013 року встановлена за нею безстроково, що підтверджується ксерокопією довідки огляду МСЕК від 20 листопада 2013 року серії 10 ААБ №209465 (а.с. 9). Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких припинення правовідношення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження його майна. В силу ст. 21 Земельного Кодексу України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, визнання недійсними угод, щодо земельної ділянки. Чинним земельним законодавством України передачі землі громадянам для ведення особистого підсобного господарства не передбачено. Ст. 121 ЗК України передбачені норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Згідно вимог ст. 152 Земельного кодексу України землекористувач може вимагати усунення будь яких порушень його права на землю, а тому у звязку з порушеннями вимог Земельного кодексу позивач, як власник житлового будинку має можливість вирішити питання відносно земельної ділянки, на якій знаходиться забудова, цільове призначення якої згідно ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). В силу ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Частиною першою статті 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ст.158 Земельного Кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Отже, державний акт на право власності на земельну ділянку є документом, що посвідчує право власності й видається на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Згідно з нормами чинного законодавства, зокрема положеннями статей 182, 331, 334 ЦК України, основною умовою для визначення статусу нерухомого майна будь-якого об'єкта нерухомості (у тому числі й тих об'єктів, правовий статус яких законодавчими актами не визначений: асфальтовані чи бетонні площадки, під'їзні колії, автомобільна дорога, автомобільні платформи, спортивні споруди тощо) є державна реєстрація прав на нього. Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ст. 2). Ч. 1 ст. 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до роз'яснень, наданих Верховним Судом України в постанові Пленуму від 6 листопада 2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. № 9), вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін (п. 13). Виходячи з цього, державна реєстрація є необхідною умовою чинності тих правочинів, обовязковість державної реєстрації яких встановлена законом. Вказівка закону на обовязковість державної реєстрації правочину має на увазі презумпцію: немає державної реєстрації немає і правочину. Так, виходячи з комплексного аналізу норм Цивільного кодексу України, державній реєстрації підлягають правочини предметом яких є нерухоме майно (земельні ділянки, а також обєкт розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення). З наданих до суду документів, вбачається, що спірна земельна ділянка на підставі рішення Глушківської сільської ради від 19 жовтня 1993 року була передана у власність із невірно вказаним цільовим призначенням. Крім того, ділянці не було присвоєно відповідний кадастровий номер та не вказано точна адреса розташування. У такому випадку, позивач не може скористатися у повній мірі своїми правами на земельну ділянку, так як Державний акт на право власності на землю фактично не відповідає діючому законодавству. На підставі викладеного враховуючи, що право власності на земельну ділянку за [PERSON] не було зареєстровано, оскільки потрібна держреєстрація договору, саме з моменту її вчинення виникає право власності, а держреєстрацію не можливо зробити, оскільки Державний акт на право власності на землю фактично не відповідає діючому законодавству, тому суд вважає, що права позивача на вільне розпорядження земельною ділянкою були порушенні, у звязку з чим визнає вищевказаний державний акт не дійсним, та скасовує його реєстрацію. Стосовно визнання права власності на земельну ділянку судом встановлено наступне. Відповідно до Цивільного кодексу України власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, володіння, користування і розпорядження - це невід'ємні складові одного права - права власності. Основна суть кожного із цих правомочностей являється спільною для всіх видів майна, а отже, і для майна земельного. Земельне законодавство ввело норми, що визначають специфіку реалізації цих правомочностей в земельних відносинах. Право власності на землю гарантується Конституцією України і захищається способами, встановленими законодавством. Захист порушених прав власності на землю здійснює суд. Цивільним кодексом України встановлюються, зокрема, такі способи захисту права власності: визнання права; поновлення порушеного права та присікання діянь, що порушують дане право; визнання угоди недійсною; визнання недійсним акта державного органу чи органу місцевого самоврядування; відшкодування зб итків; відшкодування моральної шкоди тощо. Так встановлено, що позивач позбавлений можливості скористатися своїми майновими правами та на власний розсуд розпорядитися нерухомим майном, так як Земельним Кодексом України не передбачено внесення будь-яких змін або уточнень до Державного акту. Тому враховуючи той факт, що позивач не може внести виправлення у Державний акт про право власності на земельну ділянку, у звязку з невірно вказаним цільовим призначенням земельної ділянки в державному акті та рішенні Глушківської сільської ради від 19 жовтня 1993 року, суд приходить до висновку, що права позивача порушені та потребують захисту. У звязку з викладеним, суд вважає, що позов [PERSON] є обґрунтованим та таким, що знайшов своє підтвердження у судовому засіданні та підлягає задоволенню у повному обсязі. Стосовно судового збору, то судом встановлено, що позивач [PERSON] повністю звільнена від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», як інвалід другої групи.

Outcome: approved