Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

29.04.2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. Позовні вимоги вмотивовані тим, що з відповідачем вона уклала шлюб, однак наразі відповідач звернувся до суду із заявою про розірвання шлюбу. Від даного шлюбу народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які знаходиться на повному її утриманні. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання доньки, є здоровим, працездатним чоловіком, постійно їздить на заробітки де отримує хороший дохід, а тому має можливість утримувати дитину. Посилаючись на викладене просила суд стягувати з відповідача аліменти на утримання доньки [PERSON] в розмірі 3000 грн. щомісячно до досягнення нею повноліття. У відзиві на позов відповідач [PERSON] погоджується сплачувати аліменти на дочку у розмірі 1600 грн. щомісячно. В обґрунтування вказує, що він не ухиляється від утримання дитини та надає допомогу. Також не погоджується із стягненням з нього витрат на правову допомогу у розмірі 2000 грн. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, від представника позивача [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи у відсутності позивача та його представника. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив позов задовольнити частково та стягувати з [PERSON] аліменти на утримання дочки у розмірі 1600 грн. щомісячно. Вказує, що відповідач не ухиляється від утримання дітей та надає їм періодично допомогу. Щодо стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 2000 грн., то категорично заперечує можливість їх стягнення. Звертає увагу на те, що договір про надання правової допомоги підписаний не [PERSON] , а [PERSON] . Окрім того договір не відповідає вимогам ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», так як у ньому не вказано порядку обчислення гонорару та порядку його сплати. Також матеріали справи не містять доказів документального понесення витрати на правову допомогу позивачем. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що 01.07.2003 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] (а.с.9). Від даного шлюбу народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] (а.с.10), та [PERSON] , [INFO] (а.с.11), яка перебуває на утриманні [PERSON] (а.с.12, 13). Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Право дитини на належне утримання передбачено низкою норм законодавства України. Так, частиною першою та другою статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7, ч.8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. У відповідності до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. У статті 182 СК України передбачені обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Таким чином, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину є встановленою Законом гарантією для забезпечення інтересів дитини. Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" встановлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років у розмірі 2395 грн. При цьому, статтею 184 СК України врегульовано питання щодо визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно з вказаною статтею СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Оскільки на теперішній час дочка [PERSON] постійно проживає разом з позивачем, суд вважає, що позивач має право на отримання аліментів від батька дитини, який повинен виконувати свій обов`язок щодо утримання дитини належним чином. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом; кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем у відзиві на позов не зазначено жодних обставин, які б свідчили про його матеріальний стан. З урахуванням вищевказаного, даних, які могли вказувати на неможливість або істотність обмеження надавати відповідачем матеріальну підтримку позивачу судом не встановлено. При цьому твердження відповідача про те, що він надає допомогу дитини не має якогось самостійного правового значення, оскільки в інтересах дитини є отримання саме постійного, стабільного утримання, а не періодичних платежів, які залежать виключно від волі відповідача. Визначаючи розмір стягуваних аліментів, суд враховує матеріальне становище сторін та неповнолітньої дитини, а також враховує стан здоров`я відповідача, який є молодим працездатним чоловіком, та спроможність відповідача сплачувати аліменти на утримання дитини . Суд визначає розмір аліментів у сумі 2200 грн. щомісячно на дитину до досягнення нею повноліття, оскільки такий розмір відповідає встановленому ч.3 ст. 184 СК України мінімальному рекомендованому розміру аліментів на одну дитину і відповідачем жодним чином не спростована можливість надання утримання дитині в такому розмірі.Такий розмір аліментів відповідає вимогам закону про те, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, адже такий розмір забезпечить необхідний мінімум для існування дитини, загалом надасть можливість дотримання принципу достатнього забезпечення дитини. З врахуванням принципу співмірності, розумності аліменти у розмірі 2200 грн. відповідатимуть інтересам дитини і не порушуватимуть як законні інтереси платника аліментів, так і законні інтереси їх отримувача. Відтак позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь Держави судовий збір у розмірі 908 грн., оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів. Згідно ч.1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню - у межах суми платежу за один місяць. Згідно з статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Докази, що підтверджують розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч.8 ст. 141 ЦПК України). Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Як вбачається 22.04.2021 року між адвокатом Плешинцем М.В. та [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги, відповідно до умов якого адвокат надає правову допомогу та здійснює представництво прав та інтересів клієнта, в усіх цивільних справах. Водночас як вбачається вказаний договір підписано від імені клієнта не [PERSON] , а [PERSON] . При цьому матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували відповідні повноваження [PERSON] на укладення такого договору від імені [PERSON] . Отже такий договір не може братися до уваги як підстава для стягнення витрат на правову допомогу. Також до позовної заяви долучено акт виконаних робіт від 28.04.2021 року, згідно якого вартість послуг адвоката згідно договору про надання правової допомоги складає 2000 грн. Разом з тим, оскільки вказаний вище договір про надання правової допомоги не може слугувати підставою для стягнення правової допомоги, то і зазначений акт виконаних робіт від 28.04.2021 року не є належним доказом на підтвердження факту понесення таких витрат. Відтак суд констатує, що позивачем не надано належних доказів визначених п.1 ч.2 ст. 137 ЦПК України, а тому слід відмовити у стягненні на користь позивача витрат на правову допомогу. Враховуючи викладене,

Outcome: partial