Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

27 березня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з названим позовом, в якому просив суд визнати недійсним заповіт, який складено 19 квітня 2019 року [PERSON] на користь [PERSON] , який посвідчений секретарем виконавчого комітету Городище-Пустоварівської сільської ради Володарського району Київської області Яременко В.В. та зареєстрований у реєстрі за № 5; визнати факт нікчемності заповіту, який складено 19 квітня 2019 року [PERSON] на користь [PERSON] , який посвідчений секретарем виконавчого комітету Городище-Пустоварівської сільської ради Володарського району Київської області Яременко В.В. та зареєстрований у реєстрі за № 5; стягнути з відповідача на користь позивача витрати, пов`язані з розглядом справи. Позовні вимоги мотивовані тим, що 19 квітня 2019 року його матір`ю, [PERSON] було складено заповіт на користь [PERSON] , який посвідчений секретарем виконавчого комітету Городище-Пустоварівської сільської ради Володарського району Київської області Яременко В.В. та зареєстрований у реєстрі за № 5. [INFO] [PERSON] померла. [PERSON] зазначає, що складений померлою [PERSON] заповіт є недійсним оскільки не відповідає вимогам ч. 1 ст. 215 ЦК України, та не відповідає вимогам ст. 1247 ЦК України, та окрім того, заповіт складений з порушенням вимог щодо форми та посвідчення заповіту, тому є нікчемним. Представник позивача та позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити позов, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача Городище-Пустоварівської сільської ради в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Представник відповідача та відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши письмові докази, суд прийшов до переконання, що в задоволенні позову слід відмовити повністю з наступних підстав. Судом по справі встановлено, що 19 квітня 2019 року [PERSON] було складено заповіт на користь [PERSON] , який посвідчений секретарем виконавчого комітету Городище-Пустоварівської сільської ради Володарського району Київської області Яременко В.В. та зареєстрований у реєстрі за № 5 (а.с.21-22). [INFO] [PERSON] померла, що стверджено свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.16). Позивач зазначає, що вищевказаний заповіт було складено в порушення вимог чинного законодавства, в зв`язку з чим, він є недійсним та нікчемним, та позивач посилався як на підставу задоволення позову на те, що [PERSON] тяжко хворіла та в момент складання заповіту не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5 та 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем та представником позивача не було надано жодних належних і допустимих доказів про те, що [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними при складанні спірного заповіту. Та окрім того, клопотання представника позивача про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи ані представником позивача ні позивачем в судовому засіданні підтримано не було. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). В судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання про те, що вона працює соціальним працівником від Відділу соціального захисту с. Городище-Пустоварівське Володарського району Київської області. Облсуговувала та надавала допомогу [PERSON] . Брала участь у посвідченні спірного заповіту. Приблизно в лютому 2019 року [PERSON] захворіла. Для [PERSON] купувала ліки та продукти харчування за кошти, які надавала сама [PERSON] . Відвідувала два рази на тиждень. Після того як [PERSON] захворіла то з нею почала проживати дочка - [PERSON] . 19 квітня 2019 року до неї зателефонувала [PERSON] , щоб вона прийшла до [PERSON] з паспортом. Заповіт посвідчувався в кімнаті будинку [PERSON] , де була присутня сама [PERSON] , її донька [PERSON] та інші свідки. [PERSON] повідомила, що вона хоче скласти заповіт на онуку [PERSON] . Догляд за [PERSON] проводила її дочка [PERSON] та онука [PERSON] . В судовому засіданні свідок [PERSON] надав показання про те, що 19 квітня 2019 року він брав участь у посвідченні заповіту по запрошенню дочки [PERSON] - [PERSON] . Сімю [PERSON] знає давно, так як проживає по сусідству. Рішення про заповіт [PERSON] прийняла не спонтанно, а свідомо, через поведінку сина, який не забрав до себе її як матір. [PERSON] повідомила в його присутності, що вона хоче змінити заповіт на свою онуку [PERSON] . Заповіт було оголошено секретарем сільської ради в голос в його присутності. Особисто не читав заповіт, так як не мав при собі окулярів. За станом здоров`я [PERSON] була адекватною та при свідомості. У день посвідчення заповіту сумнівів у стані здоров`я не було. Своє рішення про зміну заповіту [PERSON] пояснила та підтвердила своїми словами, так як син [PERSON] пів року не відвідував матір. Доглядала [PERSON] її дочка [PERSON] . В судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання про те, що 19 квітня 2019 року вона була свідком у посвідченні заповіту [PERSON] . [PERSON] попросила особисто підписати заповіт. Секретар сільської ради брала у свідків паспорти для оформлення заповіту. Заповіт посвідчувала секретар Городище-Пустоварівської сільської ради. [PERSON] повідомила, що хоче скласти заповіт на онуку [PERSON] . Стан [PERSON] був нормальний, вона була в свідомості, свою волю висловлювала вільно та самостійно. Останні місяці життя [PERSON] її доглядала дочка [PERSON] . В судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання про те, що вона працює у медичній амбулаторії загальної медицини с. Городище-Пустоварівське, Володарського району Київської області як сімейний лікар. [PERSON] знала, так як приблизно 30 років працює на посаді. З [PERSON] був укладений контракт як сімейним лікарем, тож [PERSON] була її пацієнтом. В квітні 2019 року два чи три рази відвідувала [PERSON] як пацієнта. Загальний стан здоровя був задовільний. Загальна слабкість, головні болі. Інших скарг на здоровя в [PERSON] не було. З приводу інсульту її як сімейного лікаря не викликали і такого діагнозу їй не встановлювала. Лежачою [PERSON] не була, гострих порушень здоров`я не було, лікування загальне, не по інсульту. В судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання про те, що коли захворіла [PERSON] в лютому та березні 2019 року, то вона її відвідувала, і [PERSON] була лежачою, та [PERSON] її не впізнавала. Самостійно [PERSON] по будинку рухатись не могла. Перебуває у дружніх відносинах із сім`єю позивача. У період з 08 березня 2019 року не відвідувала [PERSON] . [PERSON] доглядала невістка. Також зазначила, що відвідувала [PERSON] через дружні відносини з [PERSON] . Про події посвідчення заповіту 19 квітня 2019 року їй нічого не відомо. Сім`я [PERSON] участі у похованні матеріально не брали, на похороні були присутні. В судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання про те, що [PERSON] хоче добитися справедливості у зв`язку із заповітом, який він оскаржує, так як його мати була в неадекватному стані щоб підписувати заповіт. Про скалдення заповіту 19 квітня 2019 року їй нічого не відомо. Один раз відвідувала [PERSON] , яка з нею не спілкувалась. Вона перебуває у дружніх відносинах із [PERSON] . Свідок [PERSON] є її матір`ю. Коли відвідувала [PERSON] , то на привітання вона не реагувала. В судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання про те, що вона працює у медичній амбулаторії загальної медицини с. Городище-Пустоварівське, Володарського району Київської області на посаді медичної сестри. Працює на посаді три роки. [PERSON] знала як пацієнта, яка лікувалась, та вона надавала їй медичну допомогу. Приблизно півтора роки тому вона обслуговувала [PERSON] . Лікувалась [PERSON] приблизно тиждень, можливо днів десять, точно не пам`ятає. Коли вона її відвідувала як медсетсра, [PERSON] її впізнавала, спілкувалась, любила співати пісні, у неї було порозуміння як з пацієнтом. [PERSON] все розуміла. Інсульту в [PERSON] не було. Як медична сестра працювала з лікарем [PERSON] . Коли відвідували [PERSON] то постійно була присутня її донька [PERSON] та один раз бачила сина [PERSON] з дружиною. Стан здоров`я [PERSON] був нормальний. З допомогою могла рухатись по будинку. Тяжких захворювань у [PERSON] не було. Сумніві у розладі психіки [PERSON] не було. Розмов про спадщину з [PERSON] не було. Лікувалась [PERSON] приблизно на початку 2019 року. Ліки купувала [PERSON] . Оцінюючи показання свідків, суд вважає, що вони не можуть бути враховані як підстава задоволення чи відмови в задоволенні позову, оскільки не підтверджують чи не спростовують факту недійсності чи нікчемності спірного заповіту, з врахуванням того, що свідки [PERSON] та [PERSON] вказали на те, що вони перебувають в дружніх відносинах з позивачем [PERSON] та їхні покази є такими, що не підтверджують безпорадний стан [PERSON] , а саме, що вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними внаслідок тяжкого стану здоров`я та похилого віку під час посвідчення заповіту за місцем проживання, який оспорюється позивачем, які також спростовуються показаннями свідків [PERSON] - сімейного лікаря та [PERSON] - медичної сестри, які надавали медичну допомогу, а саме, призначали та проводили лікування [PERSON] , які вказали, що в безпорадному стані спадкодавець не перебувала. Показання інших свідків є такими, що не спростовують та не підтверджують підстав скасування заповіту, а лише характеризують відносини в сім`ї [PERSON] та факт посвідчення заповіту за місцем проживання [PERSON] . Крім того представником позивача в межах розгляду даної справи було заявлено клопотання про проведення посмертної судово-психіатричної експертизи, проте в подальшому через відсутність медичної документації таке клопотання позивачем та представником позивача підтримано не було, експертиза не проводилась. Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. У відповідності до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Ст. 1222 ч.1 ЦК України визначає спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до вимог ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Ст. 1247 ЦК України вказує, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Згідно ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Відповідно до Наказу Міністерства Юстиції України від 11.11.2011 року № 3306/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування» Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні органу місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням. Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування, то в посвідчувальному написі на документі і в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії із зазначенням адреси, а також причини, з якої нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування (наприклад: "У зв`язку з хворобою заповідача заповіт посвідчено за адресою: [ADDRESS] "). Нотаріальні дії вчиняються після їх оплати в день подачі всіх необхідних документів. При вчиненні нотаріальної дії посадові особи органів місцевого самоврядування встановлюють особу, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, у порядку, визначеному статтею 43 Закону України "Про нотаріат". У разі, якщо за фізичну особу, яка внаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати заповіт чи заяву, підписується інша фізична особа, посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу громадянина, що бере участь у нотаріальній дії, і особу громадянина, який підписався за нього. Копія документа, за яким встановлюється особа, долучається до примірника документа, який залишається у справах органу місцевого самоврядування. При посвідченні заповіту посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу заповідача та визначає обсяг його цивільної дієздатності. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 1247, 1251 Цивільного кодексу України і особисто подані ними посадовій особі органу місцевого самоврядування. Посвідчення заповітів через представників, а також заповіту від імені кількох осіб (крім подружжя) не допускається. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися в присутності не менш як двох свідків. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути посадова особа органу місцевого самоврядування, яка посвідчує заповіт, спадкоємці за заповітом, члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом, особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім`я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд зазначає, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Зважаючи на викладене вище, відсутність жодного належного та допустимого доказу порушення вимог чинного законодавства при складанні та посвідченні заповіту, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання заповіту недійсним, через що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed