Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

28 липня 2016 року представник позивача [PERSON] звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом. В позовній заяві з урахуванням заяви про зміну позивних вимог від 06 грудня 2016 року посилається на те, що [INFO] року помер його батько [PERSON]. Померлий залишив заповіт. За заповітом спадкоємцем всього майна [PERSON], є він. У встановлений законодавством строк він звернувся до Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом. Державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хорішко О.М. була відкрита спадкова справа № 166/2012. 14.07.2012 року він отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за №1-1426. Спадщина, на яку було видане свідоцтво, складалося з грошових вкладів. Алеокрім грошових вкладів після померлого залишилося нерухоме майно - житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS]. Житловий будинок був куплений на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Міською біржею нерухомості 19.08.1997 року за №91-97 та зареєстрований Дніпропетровським міським БТІ на праві приватної власності за [PERSON]. Земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок, була передана [PERSON] у приватну власність на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської ради народних депутатів від 17.02.2000 року №294. З метою підвищення благоустрою [PERSON] здійснив будівництво гаража та прибудов до житлового будинку у встановленому законом порядку. 19.07.1999 року він отримав акт-висновок відділу архітектури та містобудування виконкому самарської районної ради №3 про можливість будівництва прибудов до житлового будинку, сараїв та інших господарських споруд. В 1999 році померлий отримав дозвіл на будівництво гаража розміром 3,5x6,5, на здійснення прибудови до житлового будинку двох житлових кімнат розміром 5,55x6,80м (згідно проекту) та на внутрішнє переобладнання приміщень 1-2, 1-3 в кухню та ванну. Після закінчення будівництва 01.04.2011 року [PERSON] звернувся до БТІ для внесення змін в технічну документацію на домоволодіння та отримав технічний паспорт з відміткою про обов'язковість введення в експлуатацію житлових прибудов літ А'-І та гаража літ. Г. Потім [PERSON] звернувся до Інституту проектування та експертизи будівництва із заявою про виконання технічного обстеження житлового будинку. 12.09.2011 року було виконано обстеження та складений звіт технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж житлового будинку. Згідно з висновком встановлено відповідність вимогам надійності і безпечної експлуатації будівель і споруд. [INFO] року [PERSON] помер та не встиг ввести в експлуатацію прибудови та гараж та зареєструвати право власності. Після смерті батька, він фактично вступив в володіння житловим будинком та проживає в ньому по теперішній час. 13.05.2016 року він звернувся до Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS]. Але нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок. В Постанові про відмову у вчиненні нотаріальних дій нотаріус посилався на те, що згідно ст. 227 ЦКУ 1963 року договір купівлі-продажу будинку повинен бути посвідчений нотаріально, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 ЦКУ). У зв'язку з вищевикладеним нотаріальна контора не може видати свідоцтво. Таким чином, реалізувати своє право на спадщину позивач не може через невідповідність вимогам законодавства правовстановлюючого документа на нерухоме майно. На підставі викладеного позивач просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу від 19.08.1997р., укладений між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований Міською біржею нерухомості за №91-97. Визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок що знаходиться за адресою: [ADDRESS]: житловий будинок - А-1 житл. пл. 19,8 кв.м, Б - сарай, В - уборная, №1,2 - мощення (а.с.2-5, 122-123). В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Позивач [PERSON] пояснив, що його батько купив цей будинок, який було зареєстровано в БТІ. Будинок батько купував для нього. Потім батько добудовував будинок, ходив оформлював документи. Земельну ділянку він оформив. Він мешкає у будинку з 2007 року, а до цього приїздив до батька. Представник позивача [PERSON] пояснила, що батько позивача придбав будинок на підставі біржового договору та зареєстрував його у БТІ. Потім він побудував прибудови, які не встиг ввести в експлуатацію. Всі дозволи на прибудови отримав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала та просила задовольнити. Зазначила, що цей будинок продав її батько [PERSON], який вже помер [INFO] року, вона на будинок не претендує. Представник відповідача Дніпропетровської міської ради Пастернак В.В. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала та просила відмовити. Пояснила, що нотаріусом було правомірно відмовлено. Представник третьої особи Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори надала суду пояснення в яких зазначила, що згодні з будь-яким рішенням суду, просили розглядати справу за їх відсутності (а.с.88). Представник третьої особи Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області в судове засідання не з'явилися, повідомлялися належним чином, причина неявки суду невідома. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 19 серпня 1997 року [PERSON] придбав у [PERSON] житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] та складається з: житлового будинку А-1 площею 19,8кв.м, Б - сарай, В - вбиральня, № 1,2 - огородження, І - мощення, розташованого на земельній ділянці площею 587кв.м, що підтверджується договором купівлі-продажу, зареєстрованого Міською біржею нерухомості 19.08.1997 року за №91-97 та зареєстрованого в КП "ДМБТІ" 01 грудня 1997 року за реєстровим № 52 (а.с.10). Земельна ділянка, що розташована по [ADDRESS] площею 0,0584 гектарів була передана [PERSON] у приватну власність для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської ради народних депутатів від 17.02.2000 року №294, що підтверджується держаним актом на право приватної власності на землю серія [NUMBER] від 06.03.2000 року, зареєстрованого в книзі записів державних актів за № 028918 (а.с.11). З технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду виготовленого станом на 11.08.1997р. житловий будинок А-1 загальною площею 32,7кв.м, житловою 19,8кв.м, допоміжна 12,9кв.м, складається з: 1 - сіни площею 7,7кв.м, 2 - кухня 5,2кв.м, 3 - житлова 5,6кв.м, 4 - житлова 14,2кв.м. Б сарай площею 24,2кв.м, В уборная,, № 1,2 огородження, І мощення 34,8кв.м (а.с.114-117). З технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок по [ADDRESS] виготовленого станом на 01.04.2011 року домоволодіння А-1 складається загальною площею 53,9кв.м, житловою 30,9кв.м, допоміжною 23,0кв.м, складається з: 1 - коридор площею 7,7кв.м, 2 - кухня площею 7,7кв.м, 3- санвузол площею 3,3кв.м, 4 - житлова 14,2кв.м, 5 - коридор 4,3кв.м, 6 - житлова 8,4кв.м, 7 - житлова 8,3кв.м. А'-1 прибудова площею 27,5кв.м, а-1 прибудова площею 10,5кв.м, а' ганок 0,7кв.м, Б літня кухня 24,2кв.м, В убиральня 1,4кв.м, Г гараж площею 22,8кв.м, споруди, огорожа, сходи, тротуари, доріжки та майданчики, хвіртки. Також наявні відомості, що житлова прибудова літ. А'-1, гараж літ. Г підлягають введенню в експлуатації (а.с.12-15). 19.07.1999 року [PERSON] отримав акт-висновок відділу архітектури та містобудування виконкому Самарської районної ради №3 про можливість будівництва прибудов до житлового будинку, сараїв та інших господарських споруд (а.с.16). 23.07.1999 році [PERSON] отримав дозвіл на будівництво гаража розміром 3,5x6,5, на здійснення прибудови до житлового будинку двох житлових кімнат розміром 5,55x6,80м (згідно проекту) та на внутрішнє переобладнання приміщень 1-2, 1-3 в кухню та ванну, що підтверджується випискою з рішення виконавчого комітету Самарської районної ради народних депутатів від 23.07.1999 року №365 (а.с.17). З звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж Інституту проектування та експертизи будівництва від 12 вересня 2011 року вбачається що житловий будинок літ. А-1 з прибудовами літ. А'-1, а-1, гараж літ. Г по [ADDRESS] відповідають вимогам надійності і безпечної експлуатації будівель та споруд і можливість безпечної експлуатації (а.с.18-26). 28 вересня 2004 року [PERSON] заповів [PERSON] усе належне йому майно, де б воно не знаходилось, усі майнові права та обов'язки, які належать йому на час посвідчення заповіту, а також ті майнові права та обов'язки, які належатимуть йому на день смерті, що підтверджується заповітом, посвідченим державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори Литвиненко І.В. за реєстровим № 1-2071 (а.с.7). [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 24 жовтня 2011 року, актовий запис № 1021 (а.с.6). Постановою від 13 травня 2016 року державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хорішко О.М. відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS], після батька [PERSON]. В Постанові про відмову у вчиненні нотаріальних дій нотаріус посилався на те, що згідно ст. 227 ЦКУ 1963 року договір купівлі-продажу будинку повинен бути посвідчений нотаріально, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 ЦКУ). У зв'язку з вищевикладеним нотаріальна контора не може видати свідоцтво (а.с.9). З наданої Восьмою дніпропетровською державною нотаріальною конторою спадкової справи № 166/2012, зведену після смерті [PERSON], який помер [INFO]. спадщину прийняв [PERSON] (а.с.34-81). Також в спадковій справі наявне свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 16.08.2016 року виданого [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0584га по [ADDRESS] (а.с.80). З акту відновлення та узгодження меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 29 квітня 2016р. вбачається, що межі земельної ділянки по [ADDRESS] не змінилися (а.с.121). Аналізуючи спірні правовідносини, співвідношуючи їх із встановленими в судовому засіданні доказами та нормами матеріального і процесуального права, що регулюють дані правовідносини, суд приходить до наступного. Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємці за закономодержують право на спадкування почергово і кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (стаття 1258 ЦК України). Будь які інші особи, що належали б до спадкоємців, які здійснюють спадкування за законом, які б звернулися протягом строку для прийняття спадщини із відповідними заявами до нотаріуса, відсутні, про що свідчить інформаційна довідка зі спадкового реєстру. Зазначені докази переконливо свідчать, що до складу спадщини ввійшли всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися в наслідок його смерті. Відповідно до вимог ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Оскільки [PERSON] набув право власності на домоволодіння у встановленому законом порядку, то воно увійшло до складу спадщини за заповітом. Крім того, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №461 від 13.04.2011 року, якою затверджено Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, прийняття в експлуатацію приватного житлового будинку проводиться на ім'я забудовника. Виходячи зі змісту ч. 1 і 2 ст. 331 ЦК України, ч. 1 ст. 182 ЦК України та п. 25 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, ст. 16 ч. 7 Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності. Згідно ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Як встановлено в судовому засіданні житлова прибудова А'-1 та гараж літ.Г. згаданого вище житлового будинку за життя батька позивача, тобто забудовника, в експлуатацію не приймався, реєстрацію не проходив, хоча спадкодавець виконав всі попередні дії, а саме дозволи на будівництво, виготовлення відповідної документації після закінчення будівництва. Наведене свідчить про те, що батько позивача право власності на вказану прибудову та гараж за свого життя не набув, як у відповідності до норм законодавства, що діяли на момент спорудження, так і у відповідності до норм законодавства, що діяли на момент його смерті. Проте статтею 1218 Цивільного кодексу України встановлено, щодо складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статті 1218 ЦК та з урахуванням роз'яснень, наданих у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування». Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування, якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК)», до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Також і пунктом восьмим Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що якщо будівництво здійснювалося згідно закону, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов'язки входять до складу спадщини. Отже суд вважає за можливе визнати за [PERSON] права та обов'язки забудовника в порядку спадкування за заповітом після [PERSON], щодо житлової прибудови літ. А'-І та гаража літ. Г, за адресою [ADDRESS] у м.Дніпро, оскільки зазначені права та обов'язки увійшли до складу спадщини після померлого [PERSON] визнання їх за позивачем буде підставою для його звернення до відповідних органів для введення в експлуатацію, отримання документу, що дасть можливість належним чином зареєструвати нерухоме майно. В ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року закріплено обов'язок судів застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. і протоколів до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11.05.1994 року, який діє для України з 11.09.1997 року та прецедентної практики Європейського суду з прав людини, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. У справі «Беллет проти Франції» суд зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. За змістом ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод на - національному рівні має бути гарантований правовий захист за для реального забезпечення прав і свобод, передбачених цією Конвенцією, коли держава має певну свободу розсуду щодо форм засобів захисту, але, у всякому випадку, забезпечує їх ефективність як на практиці, так і за законом: можливість розглянути вимогу за суттю і надати захист в сенсі запобігання чи припинення подальшого тривання стверджуваного порушення (зокрема, рішення ЄСПЛ від 26.10.2000 у справі «Кудла проти Польщі»), Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Положеннями ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України, під час ухвалення рішення суд зокрема має вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність позов задовольнити частково.

Outcome: partial