Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-13 00:00:00

29.07.2019 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , у якому просить усунути перешкоди в здійсненні його прав власності, користування, розпорядження та володіння житловим будинком [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, житловим будинком [ADDRESS] , в зв`язку з не проживанням за місцем реєстрації більш року без поважних причин зі зняттям з реєстрації. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що він є власником житлового будинку з відповідними надвірними будівлями , який розташований за адресою [ADDRESS] , на підставі Договору дарування від 03.11.1987. У зазначеному будинку зареєстровано місце мешкання його сина - [PERSON] . З початку 2015 року син вибув з вказаного будинку, забрав все належне йому майно заявив що має намір жити окремо, тобто добровільно прийняв рішення мешкати окремо від батьків. З цього часу він не повертався з метою проживання до зазначеного будинку, ніякого зв`язку з будинком не підтримує, не виконує обов`язків як член сім`ї власника житлового будинку по сплаті за комунальні послуги, зберігає у будинку місце реєстрації свого мешкання, чим порушує права позивача як власника будинку. Через зареєстрованого у належному позивачеві житловому будинку відповідача, [PERSON] має певні труднощі у здійсненні права власності. Він змушений сплачувати комунальні послуги і за не проживаючу особу, що значно позначається на його матеріальному стані як пенсіонера. Крім того, він не може скористуватися правом на одержання субсидії. Заходи досудового врегулювання спору не проводилися, у зв`язку з відсутністю відомостей про відповідача. Ні яких дій, пов`язаних зі збереженням за відповідачем права користування житловим приміщенням, останній не здійснював. Таким чином відповідач не мешкає в житловому приміщенні без поважних причин більш трьох років, тому вважається таким що втратив право користування житлом. На підставі викладеного позивач був змушений звернутись до суду з даним позовом. Згідно з правилами ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 02.08.2019 вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 27.11.2019 за клопотанням позивача судом було витребувано докази. Позивач у судове засідання не з`явився, до суду подано заяву про проведення розгляду справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання, повторно не з`явився, про дату, час і місце судових засіданнь повідомлявся належним чином, не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутності до суду не надходило. Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача. Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Відповідно до ухвали суду від 14.01.2020, враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлявся про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч.4 ст.223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Судом встановлені наступні фактичні обставини. [PERSON] є власником житлового будинку з відповідними надвірними будівлями , який розташований за адресою [ADDRESS] , на підставі Договору-дарування від 03 листопада 1987 року, який посвідчений державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори, та зареєстровано в реєстрі Згідно реєстраційного Посвідчення Харківського міського Бюро технічної інвентаризації від 26 листопада 1987 року за реєстровим № 28094 (а.с.8-11). Згідно інформації з реєстру територіальної громади міста Харкова, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані, серед інших, [PERSON] (власник) та [PERSON] (а.с.7, 14). На підтвердження факту не проживання відповідача за місцем реєстрації, мешканці [ADDRESS] склали акт, згідно якого [PERSON] , [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , вибув з цього місця мешкання на початку 2015 року, забрав все своє майно та наразі живе окремо. З боку батька - [PERSON] , не було ніяких дій порушення прав на користування житловим приміщенням [PERSON] , він добровільно залишив місце мешкання, ніякої участі у підтриманні належного стану будинку, сплати за комунальні послуги він не здійснював і не попереджав власника будинку про поважність причин свого виїзду (а.с.26). Згідно інформації, наданої на виконання ухвали суду про витребування доказів, з Київського ВП ГУНП в Харківській області, в період часу з 01.01.2018 по теперішній час [PERSON] , [INFO] , до відділу із заявами щодо перешкоджання йому проживання в житловому будинку [ADDRESS] не звертався (а.с.42). Судом встановлено, що відповідач не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. При цьому згідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном. Правова позиція Верховного суду України по справі № 6-92цс15, викладена в Постанові від 27.05.2015 року, вказує, що передбачений ст. 391 ЦПК України спосіб захисту усунення перешкод власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем. Правова позиція Верховного суду України по справі № 6-709цс16, викладена в Постанові від 16.11.2016 р., вказує, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно ст..150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України " Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно зі ст. 11 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері реєстрації фізичних осіб, затверджує відповідно до закону порядок реєстрації місця проживання та місця перебування осіб в Україні, зразки документів, необхідних для реєстрації і зняття з реєстрації місця проживання та місця перебування. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані сторонами належні, допустимі та достовірні докази як кожний окремо, так і у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до висновку, що [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] у зв`язку з тривалою, понад один рік, без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по його утриманню житлового приміщення, у зв`язку з чим [PERSON] , як власник житла, має перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном, на підставі чого позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved