Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-09 00:00:00

22 вересня 2017 року [PERSON] звернувся до суду зі позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі по тексті - ТОВ «Лізингова компанія «Еталон») про визнання недійсним договору фінансового лізингу № 005320 від 09.09.2017р. (далі - Договір), укладеного між сторонами по справі, та застосування наслідків недійсності цього правочину шляхом стягнення з відповідача сплачених грошових коштів у розмірі 50000 грн. В обгрунтування позову посилається на те, що Договір укладений з порушенням норм матеріального права, є нікчемним в цілому з огляду на порушення імперативних вимог щодо його обов'язкового нотаріального посвідчення, одночасно вказує на порушення його прав споживача внаслідок несправедливості умов Договору, також позивач вважає, що Договір укладений з порушенням законодавчих вимог щодо визначення предмету лізингу та за відсутності у Лізингодавця ліцензії на здійснення відповідної діяльності. В свою чергу, відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання договору фінансового лізингу № 005320 від 09.09.2017р. дійсним, який обґрунтований доводами про відмову позивача від нотаріального посвідчення цього договору, узгодження сторонами його істотних умов та часткове виконання позивачем цієї угоди в частині сплати авансового платежу. Ухвалою суду від 20.11.2017р. даний зустрічний позов прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] Крім того, 20.11.2017р. до суду надійшли заперечення відповідача проти позову, у яких він просить залишити позовну заяву [PERSON] без задоволення, вказуючи на наявність у відповідача ліцензії на провадження господарської діяльності з надання послуг фінансового лізингу, на підтвердження чого надав розпорядження № 1315 від 25.04.2017р. про видачу Товариству ліцензії на надання послуг фінансового лізингу. Також відповідач зазначає, що договір може бути визнаний недійсним у цілому з підстав несправедливості його умов лише у разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, а визнання недійсним зазначених позивачем умов не зумовлює зміну інших, а тому вимога позивача про визнання договору недійсним є незаконною. У судове засідання [PERSON] не з'явився, його представник до суду надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, зустрічний позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні. Представник ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» у судове засідання не з'явився, про судовий розгляд повідомлений належним чином, у прийнятій до розгляду зустрічній позовній заяві просив розглянути справу без його участі. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги сторін, перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити, з огляду на наступне. 09.09.2017р. між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» (лізингодавець) та [PERSON] (лізингоодержувач) укладений договір фінансового лізингу № 005320, за умовами якого ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» зобов'язалося придбати у власність предмети лізингу у вигляді трактору Беларус 82.1, агрегату грунтообробного дискового, загальною вартістю 500000 грн.., та передати їх у користування позивача, який, у свою чергу, зобов'язався сплачувати за користування ними періодичні лізингові та інші платежі згідно графіку щомісяця. Договір фінансового лізингу передбачав право позивача отримати предмети лізингу у власність за умови повної сплати їх вартості та інших витрат, а також виконання інших зобов'язань /а.с. 5-15/. Вказаний договір нотаріально посвідчено не було. Цього ж дня при укладенні Договору фінансового лізингу, позивач звернувся до відповідача із заявою про відмову від нотаріального посвідчення Договору /а.с. 37/. На виконання умов даного договору позивачем згідно з квитанціями № 0.0.844738203.1 від 09.09.2017р., № 0.0.844742776.1 від 09.09.2017р., №0.0.844745407.1 від 09.09.2017р., №0.0.844733908.1 від 09.09.2017р. були внесені кошти на загальну суму 50000 грн. на рахунок відповідача /а.с. 16/. Аналізуючи правомірність укладеного правочину, суд вважає за необхідне зупинитися, передусім, на наступному. Поняття фінансового лізингу визначено у статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», який являє собою вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За частиною другою статті 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Ці положення не суперечать також ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відповідно до якої відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. При цьому, у п. 1.10 ПДР України зазначається, що транспортний засіб - це пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів. Механічний транспортний засіб - це транспортний засіб, що рухається за допомогою двигуна. Цей термін поширюється на трактори, самохідні машини і механізми, а також тролейбуси та транспортні засоби з електродвигуном потужністю понад 3 кВт. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, Договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу. Отже, з урахуванням того, що на договір фінансового лізингу розповсюджуються норми Цивільного кодексу, які регулюють відносини з приводу найму (оренди), то у відповідності до ст. 799 ЦК України такий договір укладається у письмовій формі, а у випадку участі в ньому фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним (оспорюваний правочини). Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Як зазначено вище, даний Договір нотаріально не посвідчувався, а предметом лізингу визначено, крім іншого, трактор Беларус 82.1. Таким чином, Договір, предметом якого є, зокрема, транспортний засіб, а сторонами договору фізична і юридична особа, всупереч положень ст. 799 ЦК не був посвідчений нотаріально, а тому він в силу положень ст. 220 цього ж Кодексу є нікчемним, що узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеним у постановах від 16 грудня 2015р. по справі №6-2766цс15 та від 19 жовтня 2016 року № 6-1551цс16. Разом з тим, зважаючи на вимоги зустрічного позову про визнання цього договору дійсним, суд вважає за необхідне дослідити і основний дефект змісту цього Договору, на який вказував позивач. Відповідно до ч. 1 ст. 807 ЦК України і ч. 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг», предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. За частиною 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» предмет лізингу належить до істотних умов договору лізингу. Згідно з ст. 184 ЦК України річчю визначеною індивідуальними ознаками є така річ, яка наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Індивідуально визначена річ є єдиною у своєму роді, відрізняється серед інших неповторними ознаками, виділена із загальної маси речей даного роду. Індивідуально визначені речі, виступаючи об'єктом правовідносин, не можуть бути замінені, сторони мають на увазі конкретну річ, визначену індивідуальними ознаками, за допомогою яких виникає можливість виділити її з ряду інших таких же речей. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач, крім іншого, має право: обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам, договору, специфікаціям. Згідно з підпунктом 4 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України № 137 від 30.01.2012 «Про затвердження Порядку проведення обов'язкового технічного контролю та обсягів перевірки технічного стану транспортних засобів, технічного опису та зразка протоколу перевірки технічного стану транспортного засобу» ідентифікація транспортного засобу - процес визначення категорії, типу, моделі, марки, призначення, виробника та особливостей конструкції транспортного засобу станом на дату першої реєстрації в Україні згідно з маркуванням, реєстраційними документами, експлуатаційною документацією та інформаційними матеріалами виробника. Індивідуальними ознаками транспортного засобу, які дають можливість його ідентифікувати як об'єкт цивільних прав та обов'язків, є: марка, модель, тип, об'єм двигуна, тип пального, колір, дата випуску, вартість тощо. У пункті 2.1 Договору, який дає визначення термінів, вказано, що предметом лізингу є транспортний засіб, зазначений в п. 3.1 Договору фінансового лізингу (автомобіль, сільськогосподарська техніка, навісне обладнання, механізми та ін.), що підлягає обов'язковій державній реєстрації. У пунктах 3.1 і 3.2 Договору зазначено, що предметами лізингу по Договору є трактор Беларус 82.1, агрегат грунтообробний дисковий, вартість яких вказана у додатку № 1 до договору: 500000 грн., без вказівки на специфікацію та інші індивідуальні ознаки цих речей. Однак, таке визначення предмету лізингу не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі (номер кузову та номер двигуна, рік випуску, колір, обєм двигуна, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації тощо), не містить вимог щодо якості предмету лізингу відповідно до ДСТУ, класифікаторів, технічних умов тощо. Зі змісту Договору і додатків до нього вбачається, що предметом фінансового лізингу в оспорюваному Договорі є речі, визначені родовими ознаками, що суперечить наведеним законодавчим приписам ч. 1 ст. 807 ЦК України і ч. 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг», які містять пряму вказівку про можливість обрання предметом лізингу лише індивідуально визначених речей. Згідно з ч. 1, 4 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. В свою чергу, за змістом ст. 215 ЦК України недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу є підставою недійсності правочину. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зважаючи на доводи відповідача про можливість визнання недійсними лише певних умов Договору, що обгрунтовані посиланням на приписи ст.. 217 ЦК України, яка визначає, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини, слід звернути увагу відповідача на наступне. Умова щодо предмету фінансового лізингу, як було зазначено вище, є істотною умовою такого договору, а тому підстав вважати, що Договір між сторонами був б укладений без включення цієї умови, у суду не має. З огляду на викладене, встановлений судом дефект змісту Договору щодо визначення предмету лізингу дозволяє суду дійти висновку про наявність підстав, передбачених ч.1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, для визнання недійсним Договору в цілому. При цьому, наявність цього дефекту виключає можливість усунення іншого дефекту - деферту форми цього правочину шляхом визнання його дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України, про що просить відповідач у зустрічному позові, навіть на умов ухилення Лізінгоодержувача від його нотаріального посвідчення, досягення сторонами домовленості щодо усіх істотних умов цього Договору і його часткового виконання. У цьому контексті суд звертає увагу відповідача на те, що наявність сукупності передумов, визначених частиною 2 ст. 220 ЦК України, не свідчить про "автоматичну" дійсність договору, а лише дозволяє суду визнавати такий правочин дійсним за відсутності інших недоліків правочину, які виключають його дійсність. Таким чином, у суду відсутні підстави для задоволення зустрічного позову про визнання Договору дійсним, з огляду на встановлену невідповідність його змісту щодо предмету лізингу приведеним вище нормам актів цивільного законодавства. Разом з тим, як було зазначено вище, згідно з приписами ст. 215 ЦК України нікчемний правочин не потребує визнання його недійсним судом. При цьому, відповідно до п. 2.5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" за змістом частини другої статті 215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину недійсним. Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності до нікчемного правочину. З вищенаведеного випливає, що з'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність та застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи вищевикладене в сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами по справі, недійсним, та, як наслідок, і задоволення похідної від цієї вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача коштів в розмірі 50000 грн., сплачених за нікчемним Договором. При цьому, суд не вбачає необхідності надавати правову оцінку іншим доводам сторін, оскільки вони не мають вирішального значення для правильного розгляду даного спору, з огляду на попередні висновки суду. Відповідно до ст. 141 ЦПК України та ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 1200 грн. 00 коп. (за вимогу майнового і вимогу немайнового характеру), від оплати якого позивача звільнено вказаним Законом. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved