Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

26 жовтня 2020 року [PERSON] пред`явила позов до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Позивач [PERSON] посилається в обґрунтування своїх вимог на те, що з 16 червня 2015 року на праві приватної власності їй належить житловий будинок садибного типу, розташований по [ADDRESS] . В цьому житловому будинку зареєстроване місце проживання: з 06 лютого 2001 року - відповідача [PERSON] , з 21 грудня 2013 року - відповідача [PERSON] , які є членами сім`ї попереднього власника будинку [PERSON] . В 2015 році відповідачі [PERSON] та [PERSON] , не знявшись з реєстрації в житловому будинку, виїхали з нього та з того часу місце їхнього проживання (перебування) є невідомим. Оскільки у випадку зміни власника будинку (квартири) закон не передбачає перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім`ї колишнього власника, а відповідачі не є членами сім`ї нового власника будинку, тому позивач [PERSON] просить суд визнати відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування вказаним житловим будинком. 30 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання, учасникам справи встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечень та пояснень. 23 грудня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 23 лютого 2021 року позов [PERSON] в частині вимог, пред`явлених до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, залишено без розгляду. Продовжено розгляд цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином - своєю заявою до суду позивач просить розглядати справу за її відсутності, позов підтримує. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності позивача, на підставі наявних у справі доказів. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, причин своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не подавав, відзиву на позовну заяву не подавав. Про дату, час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом із повідомленням за адресою місця його проживання, зареєстрованого у встановленому законом порядку, а також шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу заочно, за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та визначив відповідно до них правовідносини. З 16 червня 2015 року позивачеві [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок садибного типу, розташований по [ADDRESS] . Право власності позивача [PERSON] підтверджується Свідоцтвом про право власності серії [NUMBER] , виданим 16 червня 2015 року реєстраційною службою Горностаївського районного управління юстиції Херсонської області. Право власності позивача [PERSON] зареєстровано 16 червня 2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (запис про право власності за номером 10048806). До позивача [PERSON] власником вказаного житлового будинку була [PERSON] . 21 грудня 2013 року за згодою колишнього власника [PERSON] у вказаному житловому будинку був зареєстрований відповідач [PERSON] , як член її сім`ї. В 2015 році відповідач [PERSON] , не знявшись з реєстрації у вказаному житловому будинку, виїхав з нього та з того часу місце його проживання (перебування) є невідомим. Реєстрація особи у жилому приміщенні передбачає ряд прав такої особи, зокрема, право на користування житлом. Оскільки відповідач [PERSON] не є членом сім`ї нового власника житлового будинку [PERSON] , тому право відповідача на користування спірним житлом пов`язано з його наймом. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України Згідно ч.1 ст.383 ЦК України в ласник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ч.1 ст.150 ЖК України г ромадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ч.1 ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ч.1 ст.405 ЦК України ч лени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Отже, права членів сім`ї власника будинку на об`єкт власності є похідними від прав самого власника. Таким чином, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членом сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Таку позицію висловив Верховний Суд України в постанові № 6-158цс14 від 05 листопада 2014 року. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Передбачаючи право власника житлового будинку на відчуження цих об`єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України збереження такого права користування житлом передбачено лише для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Зазначені висновки не суперечать нормам ст.47 Конституції України, ст.9 ЖК України та ст.311 ЦК України, оскільки право на житло (користування ним та усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Виходячи з того, що Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). В судовому засіданні встановлено, що право власності [PERSON] на житловий будинок, розташований по [ADDRESS] , припинено. Між новим власником - позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , як членом сім`ї попереднього власника, відсутні договірні правовідносини, відповідач не є членом сім`ї позивача та не проживає за місцем реєстрації, внаслідок чого створює позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм майном. За таких обставин суд приходить до висновку, що порушене право власності позивача [PERSON] підлягає захисту шляхом визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову. На підставі викладеного суд вважає можливим визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням по [ADDRESS] . Згідно ст.141 ЦПК України суд вважає можливим стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] понесені нею та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в сумі 840,80 грн.

Outcome: approved