Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визначення угоди недійсною та витребування майна. Позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] 09 лютого 2018 року купила у [PERSON] житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] , що знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер 6522110100:01:001:1326, площею 0,0955 га. Договір купівлі-продажу зазначеного будинку був посвідчений приватним нотаріусом Генічеського районного нотаріального округу Карпенко О.Г. за № 170. Вважає договір купівлі-продажу недійсним так як згідно заповіту від 11 листопада 2016 року [PERSON] заповідала [PERSON] все належне їй майно. Заповіт посвідчено державним нотаріусом Генічеської державної нотаріальної контори Бернацькою Н.Г., реєстровий номер 1526. Безпосередньо майно, яке успадковує [PERSON] в заповіті не було вказано, але йшлось про 2\\3 частки житлового будинку по [ADDRESS] , які належали за життя померлій [PERSON] , яка померла [INFO] . У встановлений законом 6-місячний строк 15 травня 2017 року вона подала приватному нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу Бурім О.В. заяву про прийняття спадщини. Постійним зареєстрованим місцем проживання померлої [PERSON] на той час було [ADDRESS] , тому місцем відкриття спадщини є місто Запоріжжя. На день своєї смерті померла [PERSON] тимчасово у зв`язку з хворобою проживала у позивача так як потребувала стороннього догляду і є далекою родичкою позивача, там і померла в [ADDRESS] . Відповідно до виписки із рішення Генічеського районного народного суду Херсонської області від 16 листопада 1992 року, визнано недійсним Свідоцтво про право на спадщину від 13 лютого 1991 року на житловий будинок [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , та визнано право власності на вказане домоволодінні за [PERSON] 2\\3 частки та за відповідачам [PERSON] 1\\3 частку. Цим же рішенням домоволодіння було розділено в натурі і у власність [PERSON] було виділено 2\\3 частки житлового будинку [ADDRESS] . Згідно розпорядження Генічеського міського голови № 27 від 19.02.2016 року назву [ADDRESS] змінено на [ADDRESS]. Відповідачу [PERSON] належало на праві власності 1\\3 частка спірного житлового будинку. Позивач вважає, що [PERSON] при укладені договору купівлі-продажу з відповідачем [PERSON] використав Свідоцтво про право на спадщину від 13 лютого 1991 року, яке визнано недійсним рішенням Генічеського районного суду, тому не мав права відчужувати житловий будинок, у зв`язку з чим вважає договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку незаконним. На підставі вищевикладеного, просить визнати недійсним договір купівлі-продажу від 09 лютого 2018 року житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці кадастровий номер 6522110100:01:001:1326, площею 0,0955 га - посвідчений приватним нотаріусом Генічеського районного нотаріального округу Карпенко О.Г. за № 170 та укладений між відповідачами [PERSON] та [PERSON] , а також витребувати у відповідача [PERSON] на користь позивача 2\\3 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] розташованого земельній ділянці кадастровий номер 6522110100:01:001:1326, площею 0,0955 га , що складаються кімнат 1-4 пл Л9,2 кв. метри, та 1-5 площею 7,9 кв.метри, загальною площею 27,1 кв. метри, сарай «Б», літню кухню «Г», вбиральню «В». А також просить стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у сумі 1762 гривні 00 копійок. Ухвалою суду від 07 березня 2018 р. провадження по справі було відкрито, та призначено підготовче судове засідання (суддя Крапівіна О.П.). 04 квітня 018 року на адресу надійшов відзив відповідача [PERSON] , в якому зазначалося, що на момент продажу спірного житлового будинку, він був його власником, що підтверджується свідоцтвом про право власності на спадщину по заповіту від 13 лютого 1991 року, виданого Генічеською нотаріальною конторою Херсонської області, яке було зареєстровано міжміським бюро технічної інвентаризації міста Генічеська 05 вересня 1994 року за РН 365 та було зроблено запис у реєстрову кадастрову книгу за № 1392. Також, його право власності зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме мано про реєстрацію права власності рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 39079334 02 січня 2018 року, реєстратор - Пікуль О.О. виконавчий комітет Генічеської міської ради. Щодо рішення Генічеського райнарсуду Херсонської області від 16 листопада 1992 року за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання заповіту недійсним, то про таке рішення йому нічого невідомо, приймалося без його участі. Щодо померлої сестри [PERSON] , то вона ніколи власницею спірного будинку не була, право власності за нею ніколи не реєструвалося, а його право власності ніколи не скасовувалося. Вона останні 10 років проживала в цьому будинку за домовленістю між ними, страждала на психічні розлади у наслідок хронічних захворювань. В 2016 році сестра померла, та він вирішив продати будинок, оскільки він був єдиним власником майна, будь-яких заборон або обтяжень не було. Стосовно позивача [PERSON] , то такої родички у них не було, перший раз її побачив після отримання позовної заяви. Вважає, що вона скористалася безпорадним станом сестри, щоб отримати заповіт. На підставі викладеного, в задоволенні позову просить відмовити. 04 квітня 2018 року на адресу суду надійшов відзив відповідача [PERSON] , в якому зазначалося, що на момент купівлі нею житлового будинку у [PERSON] він був його власником, що підтверджується свідоцтвом про право власності на спадщину по заповіту від 13 лютого 1991 року, виданого Генічеською нотаріальною конторою Херсонської області, яке було зареєстроване міжміським бюро технічної інвентаризації м. Генічеська 05 вересня 1994 року за РН 365 та зроблено запис у реєстрову кадастрову книгу за № 1392. Також права власності [PERSON] на спірне майно зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 39079334 від 02 січня 20218 року. Відомостей про те, що сестра [PERSON] значилася власницею будинку ані в Державному реєстрі речових прав, ані в органах БТІ, ніколи не було. Щодо рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 16 листопада 1992 року про визнання за [PERSON] права власності на 2/3 частки спірного будинку та [PERSON] право власності на 1/3 частку будинку, то право власності за [PERSON] не було зареєстроване, отже до складу спадщини спірне майно не увійшло. Також, це свідчить, що право власності продавця будинку [PERSON] ніколи не скасовувалось, оскільки таке скасування також потребує державної реєстрації. Таким чином, [PERSON] не може бути спадкоємцем 2/3 частин спірного будинку, оскільки це майно не входить до складу спадщини померлої [PERSON] . В задоволенні позову просить відмовити. 04 квітня 2018 року [PERSON] (відповідач по первісному позову) подано зустрічний позов до [PERSON] , третя особа - [PERSON] , Державний нотаріус Генічеської державної нотаріальної контори Бернацька Неля Георгіївна про визнання заповіту недійсним. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що спірний заповіт на ім`я [PERSON] було складено 11 листопада 2016 року. Згідно паспортних даних заповідача [PERSON] , вона народилась [INFO] , тож на час підписання заповіту їй було 77 років. [INFO] , тобто через один місяць і один день після складання заповіту [PERSON] померла. Згідно лікарського свідоцтва про смерть № 459 від 12 грудня 2016 року, виданого Генічеським центром первинної медико-санітарної допомоги, причиною смерті [PERSON] стало: «Хронічне порушення мозкового кровообігу. Церебральний атеросклероз», при цьому у графі приблизний час між захворюванням і смертю зазначено: «2 роки». Тому, у зв`язку з тим, що останні два роки до смерті, [PERSON] страждала на хронічне порушення кровообігу головного мозку, церебральний атеросклероз, то це вказує, що в неї могло бути порушення психіки, що не дозволяло їй на час складання заповіту усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. У зв`язку з викладеним, просить визнати недійсним заповіт від 11 листопада 2016 року, посвідчений державним нотаріусом Генічеської державної нотаріальної контори Херсонської Бернацькою Н.Г. зареєстрований в реєстрі за № 1526, згідно яким [PERSON] заповіла все належне їй майно, де б воно не знаходилось, [PERSON] та стягнути на її користь з відповідача судові витрати у сумі 704 гривні 80 копійок. Ухвалою суду від 12 червня 2018 року зустрічний позов об`єднаний в одне провадження з первісним позовом. Ухвалою суду від 12 червня 2018 року залучено в якості третьої особи приватного нотаріуса Генічеського нотаріального округу Херсонської області Карпенко О.Г. 13 вересня 2018 року позивачем (відповідач по зустрічному позову) [PERSON] надіслано до суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначає, що доказів перебування померлої [PERSON] в психічному стані, який не дозволяв їй усвідомлювати свої дії та керувати ними на момент складання заповіту, суду не надано, а є особистою думкою [PERSON] , що буде спростовано в судовому засіданні показами свідків. В задоволенні зустрічного позову просить відмовити. Ухвалою суду від 12 листопада 2019 року було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу померлої [PERSON] , провадження по справі зупинено. 12 березня 2020 року до суду надійшов висновок експерта та ухвалою суду від 18 березня 2020 року відновлено провадження по справі та призначений судовий розгляд. 09 липня 2020 року зупинено провадження по справі для залучення до участі у справі правонаступників померлого [PERSON] . У зв`язку зі звільненням судді [PERSON] , на підставі розпорядження щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ № 04-01/826 від 03 грудня 2020 року, справу було повторно автоматично розподілено та визначено головуючого суддю Берлімову Ю.Г. Ухвалою суду від 04 грудня 2020 року справу було прийнято до свого провадження. Ухвалою суду від 08 квітня 2021 року в зв`язку зі смертю [PERSON] (помер [INFO] ) по справі було залучено правонаступника померлого [PERSON] - [PERSON] в якості відповідача по первісному позову та третьої особи по зустрічному позову. Ухвалою суду від 30 вересня 2021 року в зв`язку зі смертю [PERSON] (помер [INFO] ) по справі було залучено правонаступника померлого [PERSON] - [PERSON] в якості відповідача по первісному позову та третьої особи по зустрічному позову. Представник позивача - адвокат Лебєдєва Т.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просить позов задовольнити, у задоволенні зустрічного позову просить відмовити. Відповідач [PERSON] та її представники - адвокат Пономарьов В.І., адвокат Логачов В.В. у судовому засіданні заперечували проти задоволення первісного позову, просили відмовити в його задоволенні. Наполягали на зустрічному позові, просили його задовольнити. Відповідачі по первісному позову та треті особи по зустрічному позову [PERSON] та [PERSON] про день час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, суд, вислухавши думку учасників процесу, на місці ухвалив, проводити розгляд справи в їх відсутність. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, та оцінивши надані сторонами докази, приходить до наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 115571107 від 27 лютого 2018 року відповідач [PERSON] 9 лютого 2018 року купила житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] та знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер 6522110100:01:001:1326, площею 0,0955 га. Договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] - посвідчений приватним нотаріусом Генічеського районного нотаріального округу Карпенко О.Г. за № 170. Згідно свідоцтва про право власності на спадщину по заповіту від 13 лютого 1991 року, виданого Генічеською нотаріальною конторою Херсонської області, яке було зареєстровано міжміським бюро технічної інвентаризації міста Генічеська 05 вересня 1994 року за РН 365 та було зроблено запис у реєстрову кадастрову книгу за № 1392, власником спірного домоволодіння був [PERSON] , [INFO] . Цей факт підтверджується відповіддю КП «Генічеського БТІ» ХОР» державному реєстратору Пікуль О.О. вих. № 212 від 19 березня 2018 року. Крім того, право власності на спірне майно за [PERSON] зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме мано про реєстрацію права власності рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 39079334 02 січня 2018 року, реєстратор - Пікуль О.О. виконавчий комітет Генічеської міської ради. На укладання договору купівлі-продажу, а також на сьогодні право власності на спірне домоволодіння за [PERSON] не скасоване, а також як і його державна реєстрація. Згідно копії заповіту від 11 листопада 2016 року [PERSON] заповідала [PERSON] все належне їй майно, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось. Заповіт посвідчено державним нотаріусом Генічеської державної нотаріальної контори Бернацькою Н.Г., реєстровий номер 1526. Вказана обставини також підтверджується копією витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі № 45758150 від 11 листопада 2016 року. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 12 грудня 2016 року серія [NUMBER] . У встановлений законом 6-місячний строк 15 травня 2017 року позивач [PERSON] подала приватному нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу Бурім О.В. заяву про прийняттяспадщини і було заведено спадкову справу, що підтверджується копією Витягу про реєстрацію спадкової справи № 47707292 від 15 травня 2017 року. Відповідно до копії паспорту [PERSON] , її постійним зареєстрованим місцем проживання було [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту померлої. Відповідно до копії лікарського свідоцтва про смерть № 459 від 12 грудня 2016 року, померла [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Згідно відповіді на запит КП «Генічеське бюро технічної інвентаризації» № 374 від 16.05.2017 року на адресу нотаріуса О.В. Бугрім було направлено копії Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 лютого 1991 року та виписку із рішення суду від 16.11.1992 року. Відповідно до виписки із рішення Генічеського районного народного суду Херсонської області від 16 листопада 1992 року, зокрема, визнано недійсним Свідоцтво про право на спадщину від 13 лютого 1991 року на житловий будинок [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . Визнано право власності в домоволодінні [ADDRESS] за [PERSON] 2/3 частки та за відповідачам [PERSON] 1/3 частку. Цим же рішенням домоволодіння було розділено в натурі і у власність [PERSON] було виділено 2/3 частки, що складались із кімнати 1-4 пл.19.2 кв. метри, та 1-5 площею 7,9 кв.метри, загальною площею 27,1 кв.метри, а також сарай «Б» літню кухню «Г», вбиральню «В». Таким чином, на день смерті, [PERSON] належало на праві власності 2/3 частки житлового будинку [ADDRESS] . Відомостей про те, що право власності на частину спірного домоволодіння зареєстроване за померлою [PERSON] рішення суду не містить, в органах БТІ або у відповідних державних реєстраційних органах такої інформації не має. Згідно розпорядження Генічеського міського голови № 27 від 19 лютого 2016 року назву [ADDRESS] змінено на [ADDRESS]. Надаючи правову оцінку виниклим правовідносинам, су виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Як стверджує позивач [PERSON] [PERSON] не мав права продавати [PERSON] повністю спірний житловий будинок, оскільки згідно рішення суду від 16 листопада 1992 року померлій [PERSON] належало 2/3 частки, а [PERSON] 1/3 частки спірного майна. Суд не може погодитися з такою позицію, з наступних підстав. Відповідно о ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно з аб. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Як вбачається з пункту 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення «Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України» до 1 січня 2013 року державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках, проводилась реєстраторами бюро технічної інвентаризації, створеними до набрання чинності цим Законом та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно. В даному випадку вищевказане рішення суду в органах БТІ не зареєстроване, право власності за померлою [PERSON] також, протилежного позивачем суду не надано. Натомість, матеріали справи містять докази реєстрації права власності на спірне майно за [PERSON] , яке як за життя померлої [PERSON] , так на і на момент укладання спірного договору купівлі-продажу не скасоване. Крім того, такої вимоги не міститься в позовній заяві, Тому, виходячи з вимог ст. 216, 217 ЦК України у випадку задоволення позовних вимог позивача щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, житловий будинок повертається [PERSON] як юридичному власнику спірного майна. Отже, враховуючи, що за життя померла [PERSON] не зареєструвала права власності на частку спірного житлового будинку, не оспорювала зареєстроване право власності за [PERSON] , в заповіті не конкретизувала, що заповідає [PERSON] саме частку цього житлового будинку, тому суд приходить до висновку, що спірне майно не увійшло в спадкову масу, а тому [PERSON] не може претендувати на це майно. Згідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Зі змісту ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Таким чином, виходячи з того, що на момент укладання спірного договору купівлі-продажу, [PERSON] був власником майна, тому він мав право на його відчуження, отже до цих правовідносин не можуть бути застосовані положення ст. 203, 215 ЦК України, оскільки при укладанні договору вимоги законодавства порушені не були. Стосовно другої вимоги щодо витребування майна у добросовісного набувача, то суд зазначає наступне. Стаття 388 ЦК України характеризує право власника на витребування майна від добросовісного набувача в наступних випадках: 1.Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: - було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; - було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 2. Майно не може бути витребуване від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. 3. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Отже, якщо майно було набуте певною особою поза волею власника і це порушує права та законні інтереси власника, він може звернутися за судовим захистом своїх порушених права - пред`явити до добросовісного набувача позов про витребування майна. Віндикаційний позов - позов неволодіючого майном власника до його фактичного набувача про витребування індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння (ст.387 ЦК України). Позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном. Крім власника, може бути особа, яка хоч і не є власником майна, але володіє майном на підставі договору (наприклад, оренди, схову, комісії) або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором. Відповідачем за віндикаційним позовом є особа, яка незаконно володіє майном. Предмет віндикаційного позову - є вимога про повернення майна з чужого незаконного володіння. Тобто, умовою віндикації є відсутність договірних відносин між сторонами спору (першим власником та останнім). Для задоволення віндикаційного позову істотне значення має добросовістність (недобросовістність ) незаконного володільця. Від недобросовісного набувача, майно може бути витребуване власником в усіх випадках. Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин визначених ст. 388 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 р. у справі № 653/1096/16-ц указала, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, що незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, і тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, і який на момент подання позову не є власником цього майна, однак уважає себе таким (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 р. у справі № 522/7636/14-ц). Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння (це факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та ін.). З позицій процесуального права ці та інші обставини становлять предмет доказування. Як встановлено судом, на момент укладання договору купівлі-продажу померла [PERSON] не була власником спірного майна, право власності було зареєстроване за [PERSON] , яке вона за життя не оспорила. Також, в заповіті складеного померлою [PERSON] на користь [PERSON] не зазначено про саме цю частку нерухомого майна, тому за таких умов вона не входить до складу спадкового майна з вищеперелічених підстав. Крім того, позивачем першою вимогою зазначено визнання договору купівлі-продажу спірного майна недійсним в повному обсязі, і у разі задоволення цієї вимоги відповідач [PERSON] позбавляється права власності на спірне майно, а майно повертається юридичному власнику [PERSON] , право власності якого не скасоване. Яким чином можливо витребувати частку майна у [PERSON] позивачем не зазначається. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність належними доказами первісного позову, в задоволенні якого слід відмовити. Стосовно зустрічного позову щодо визнання заповіту недійсним, то суд зазначає наступне. Частиною першою ст.15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Згідно ч. 1 ст. 1235 ЦК України право заповідача на призначення спадкоємців заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ч. 1,2 ст. 1236 ЦП України право заповідача на визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Відповідно до ч. 2 ст. 1297 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Звернутися до суду з позовом про визнання недійсним заповіту може лише особа, права та інтереси якої порушено заповітом. Такими особами можуть бути: -спадкоємці з обов`язковою часткою у відповідності до вимог статті 1241 ЦКУ; - спадкоємці за законом, які у разі відсутності заповіту отримали б у спадок майно; - спадкоємці за іншим заповітом (у разі складання спадкодавцем декількох заповітів); - особа, на користь якої було зроблено заповідальне розпорядження. Зі змісту ч. 1 ст. 225 ЦК України вбачається, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Так, за клопотанням позивача (за зустрічним позовом) було проведено посмертну судово-психіатричну експертизу № 53 від 07 лютого 2020 року, згідно висновків якої [PERSON] , 1939 року народження, яка померла [INFO] , на час укладення заповіту 11 листопада 2016 року виявляла ознаки психічного розладу у вигляді деменції внаслідок органічного ураження головного мозку, внаслідок чого вона не могла розуміти значення своїх лій та керувати ними на період, що цікавить суд. Але, враховуючи той факт, що заповіт [PERSON] не містить конкретних посилань на спірний житловий будинок, а мова йде про все майно, яке належало померлій, де б воно не знаходилось, то суд приходить до висновку, що права та інтереси [PERSON] даним заповітом нічим не порушені, оскільки померлій не належав житловий будинок, придбаний [PERSON] та не входить до складу спадкового майна, на яку може претендувати спадкоємиця [PERSON] . За таких умов, враховуючи вищевикладене, в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Понесені сторонами судові витрати на підставі ст. 141 ЦПК України суд відносить за їх рахунок. Заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Генічеського районного суду від 07 березня 2018 року, на підставі ч. 9 ст. 158 ЦПК України - скасувати.

Outcome: dismissed