Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-17 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до суду, просив позбавити відповідачів [PERSON] та [PERSON] права користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та зняти з реєстрації місця проживання у Відділі паспортної реєстраційної та міграційної роботи Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS], що є предметом позову. На підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 23 листопада 2015 року залучено до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог Комунальне підприємство «Комунальна компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва». (а.с.88-89) Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, пояснив, що з моменту реєстрації відповідачі [PERSON] та [PERSON] проживали в [ADDRESS]. В 2005 році відповідачі зібрали речі та добровільно виселились з цієї квартири, з того часу відповідач [PERSON] проживає у приватній квартирі за адресою: [ADDRESS], а відповідач [PERSON], після одруження, проживає за адресою: [ADDRESS] Позивач вважає, що оскільки відповідачі протягом тривалого часу квартирою не цікавляться, за житлово-комунальні послуги не сплачують, мають інше житло, де постійно проживають, тому є всі законні підстави припинити право відповідачів на користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та зняти їх з реєстраційного обліку, оскільки врегулювати спірні питання в досудовому порядку відповідачі відмовляються. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та пояснень, наданих позивачем в судовому засіданні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у запереченнях на позов, які залучено до матеріалів справи (а.с.100-101), пояснила, що вона разом з малолітньою донькою [PERSON] зареєстрована та проживала в [ADDRESS], квартира неприватизована. В силу певних життєвих обстави та суб'єктивних причин відповідач з донькою вимушена була змінити місце проживання, оскільки квартира знаходилась на першому поверсі, біля вікон росли дерева, у зв'язку з чим у квартирі почала розвиватись пліснява, внаслідок чого у доньки почалась хвороба туберкульоз, лікарями рекомендовано змінити місце проживання, іншою причиною неможливості для відповідачів проживати в цій квартирі стала неправомірна поведінка позивача, який проживає в цій квартирі разом з дружиною та дитиною, та протягом багатьох років тримає собак бійцівських порід. У 1998 році стався випадок нападу собаки на її доньку, внаслідок чого залишився шрам на правій щоці, що завдало глибокої психологічної травми доньці. Незважаючи на ці обставини, відповідач до цього часу навідується до квартири, де проживають її батьки [PERSON] та [PERSON], треті особи у справі, допомагає доглядати за хворими батьками, надає їм матеріальну допомогу, передає кошти для оплати на утримання житла, тому вважає позов надуманим та спрямований на досягнення корисливих мотивів з боку позивача, який має намір приватизувати квартиру лише на членів своєї сім'ї. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у запереченнях на позов, які залучено до матеріалів справи (а.с.100-101), пояснила, що з моменту народження відповідач зареєстрована в цій квартирі разом з матір'ю [PERSON], у зв'язку з виявленою хворобою на туберкульоз, вимушена була разом з матірю змінити місце свого проживання, однак після досягнення повноліття відповідач намагалась вселитись до квартири, оскільки має законне право проживати в цій квартирі, однак з боку позивача та членів його сім'ї чинився супротив щодо її вселення до квартири, основою мотивацію було відсутність у квартирі окремої кімнати для проживання, на даний час відповідач вимушена винаймати житло, нести додаткові витрати по оренді житла, вважає позов безпідставним та надуманим, оскільки відповідач не проживає в цій квартирі з причин, які не залежать від її волі та бажання. Представник відповідачів - [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, які залучено до матеріалів справи (а.с.100-101), та пояснень відповідачів, які надавались в судовому засіданні, та довели наявність поважних причин, які перешкоджали відповідачам проживати у квартирі. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, підтвердила факт не проживання відповідачів в квартирі починаючи з 2005 року, наголосила, що збоку інших мешканців квартири будь-яких перешкод у користування квартирою відповідачам не чинилось, вони добровільно виселились з квартири та проживають за іншою адресою, маючи у власності інше житлове приміщення. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, підтвердив факт не проживання відповідачів в квартирі починаючи з 2005 року. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, подала до суду заяву про розгляд спавши у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду спавши повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи - Відділу паспортної реєстраційної та міграційної роботи Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві, в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи третя особа повідомлена належним чином, до суду надійшла заява про розгляд сапери у відсутність їх уповноваженого представника. (а.с.47) Представник третьої особи - Комунальне підприємство «Комунальна компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи третя особа повідомлена належним чином. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідачів [PERSON], [PERSON], представника відповідачів [PERSON], третіх осіб [PERSON] та [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, на підставі ордеру на жиле приміщення, який видано Виконавчим комітетом Київського міської ради депутатів трудящихся 16 липня 1973 року, [PERSON] на сім'ю з трьох осіб надано одну кімнату житловою площею 14,6 кв.м в квартирі [ADDRESS]. (а.с.48) На підставі рішення Виконавчого комітету Дарницької районної ради народних депутатів від 02 липня 1975 року за №610 «Про надання житлової площі громадянам Дарницького району», закріплено за гр. [PERSON] кімнату 21,8 кв.м у цій же квартирі по [ADDRESS], зі зняттям з кварт обліку. (а.с.51) На підставі рішення Виконавчого комітету Дарницької районної ради народних депутатів від 26 травня 1980 року за №436 «Про надання житлової площі громадянам Дарницького алойну», [PERSON] на сім'ю 4 особи надано додаткову кімнату в цій же квартирі [ADDRESS] у в'язку з чим знято з квартирного обліку. (а.с.50) Згідно відомостей, які викладено у довідці Житлової ремонтно-експлуатаційної організації №406 від 24 вересня 2015 року (форма №3), у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] ( з 22.06.2007 року); [PERSON] (з 12.12.1975 року); [PERSON], [INFO], (з 14.11.1997 року); [PERSON] ( з 27.07.1973 року); [PERSON] ( з 27.07.1973 року); [PERSON] (з 23.10.1987 року); [PERSON], [INFO], (з 13.07.1990 року). (а.с.9) Відповідно до положень ст. ст. 64, 65 Житлового кодексу України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Виходячи з предмету спору, позивачем пред'явлено вимоги до відповідачів - [PERSON] та [PERSON], про позбавлення відповідачів права користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та зняти їх з реєстрації місця проживання, посилаючись на положення ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України, ст. 71, 72 Житлового кодексу УРСР та ст.7 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Виходячи з правового статусу житла, квартира [ADDRESS] неприватизована, перебуває на балансі Комунального підприємства «Комунальна компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», власником особового рахунку цього житла є [PERSON]. Відповідно до положень статей 71, 72 Житлового кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Положення статі 71 Житлового кодексу України, регулюють правовідносини користування жилими приміщенням в будинках державного та громадського житлового фонду. Згідно з ч. 2 ст. 107 Житлового кодексу України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту, або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, договір найму жилого приміщення вважається розірвання з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Як роз'яснено у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року за №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (із змінами та доповненнями), суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК України. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з вимогами про припинення права користування житловим приміщенням, позивач [PERSON] посилався на те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] виселились з квартири добровільно, оскільки вибули на постійне місце проживання в інше жиле приміщення в цьому ж населеному пункті, де проживають по теперішній час, ці обставини визнані відповідачами в судовому засіданні, які не заперечували факт вибуття на інше місце проживання в межах міста Києва, при цьому наголошували про наявність об'єктивних поважних причин, які перешкоджали відповідачам вселитись та проживати в цій квартирі. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Як роз'яснено п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07.02.2014 за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Виходячи з суб'єктивного складу сторін спору та правового статусу житла, відсутні підстави для застосування до склавшихся відносин положень ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України, оскільки ця правова норма регулює правове положення членів сім'ї власника будинку, а відносин, які виникають між наймачем житлового приміщення та членами його сім'ї, врегулювано окремими положеннями Житлового кодексу УРСР. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. ( ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України) Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. (ч.1 та ч.2 ст.58 Цивільного процесуального кодексу України) Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. (ч.2 ст.59 Цивільного процесуального кодексу України) Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушених прав шляхом припинення права відповідачів на користування житловим приміщення за наявності підстав, які підвереджують набуття відповідачами законних прав на користування житловим приміщенням, в той же час встановлення факту вибуття відповідачів на постійне проживання до іншого населеного пункту, або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, є підставою для застосування до склавшихся відносин, у разі їх доведення, положень ст.107 Житлового кодексу України, що є окремим предметом доказування, в той же час суд має право застосування норм права залежно від підстав (обґрунтувань) позову, проте позивач обґрунтовує свій позов саме обставинами, які належать доведенню на підставі ст.71 Житлового кодексу України, що унеможливлює надати правову оцінку заявленим вимогам в цій частині. Разом з тим, обмеження (позбавлення) права користування житлом можуть спричинити тільки такі дії наймача або членів його сім'ї, що полягають у зловживанні ними своїми правами або неналежному виконанні покладених на них обов'язків і безпосередньо порушують права та законні інтереси інших осіб. Таким чином, якщо особа втрачає право на користування житлом без вчинення винних дій, вона має право на захист з боку держави. При вирішенні даного спору, суд не бере до уваги, як доказ, покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON], оскільки доведення обставин припинення відповідачами права користування житловим приміщенням не кореспондується з положеннями ст. 71 Житлового кодексу УРСР, на застосування яких наполягав позивач, та не є предметом спору. Зняття з реєстрації місця проживання - це юридична процедура, здійснення якої свідчить про офіційне вибуття особи з місця постійного або тимчасового проживання. Відповідно до ч. 1 ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. За змістом вказаної норми зняття з реєстрації здійснюється на підставі рішення суду виключно щодо: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; визнання фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, що пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення вказаного Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, питання про зняття з реєстрації особи за місцем проживання взаємопов'язане і залежать від вирішення питання про житлові права особи, наявність чи відсутність у особи таких прав, які регулюються нормами житлового законодавства (ст.ст. 71, 72, 156 ЖК України). Виходячи з викладеного, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про зняття з реєстрації місця проживання у Відділі паспортної реєстраційної та міграційної роботи Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві відповідачів [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS], оскільки позивачем не доведено наявність обставин, які мали слугувати підставою для зняття відповідачів з реєстраційного обліку, перелік яких визначний у ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», також відповідно до вимог цивільного процесуального за своїм процесуальним статусом третя особа не є суб'єктом спірного матеріального правовідношення між позивачем та відповідачем, тому лише сторони можуть бути зобов'язані чи уповноважені судовим рішенням на здійснення конкретних дій щодо передачі (отримання матеріальних благ), інший дій матеріально-правового характеру. Конституцією України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. ( ст.1 Цивільного процесуального кодексу України) За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якими гарантовано кожній особі право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], Відділ паспортної реєстраційної та міграційної роботи Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві, Комунальне підприємство «Комунальна компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, є не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed