Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до Бахмацького районного суду з позовом до Пісківської сільської ради Бахмацького району Чернігівської області про визнання права власності на житловий будинок та надвірні будівлі, які залишилися після смерті чоловіка [PERSON] і розташовані в [ADDRESS] обгрунтовуючи свої вимоги тим, що за життя [PERSON] склав заповіт, яким заповідав все своє майно дружині [PERSON], тобто позивачу по справі, вона прийняла спадщину після смерті чоловіка, але не може оформити право власності на спадкове нерухоме майно за заповітом через нотаріуса, оскільки у покійного спадкодавця відсутні правовстановлюючі документи на належне йому домоволодіння. Позивач в судове засідання не з»явилася, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, в заяві доданій до позову просить розглядати справу без її участі. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, хоча був належним чином сповіщений про дату, час та місце його проведення, надав суду заяву про розгляд справи без його участі та про визнання позову. Судом, на підставі ч.2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Встановивши обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, з'ясувавши характер та взаємовідносини сторін, визначившись щодо правовідносин, зумовлених встановленими фактами, а також щодо правових норм, якими врегульовані ці правовідносини, дослідивши усі докази по справі, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд вважає за необхідне задовольнити позов згідно ч.4 ст.174 ЦПК України, яка передбачає, що у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності до того законних підстав, ухвалює рішення про його задоволення. З матеріалів справи вбачається, що в домоволодінні, розташованому в с.Піски Бахмацького району Чернігівської області, по вул. Шевченка,45 згідно запису в по господарській книзі №3 особового рахунку [NUMBER] за 1991-1995 роки, станом на 15.04.1991 року відносилось до категорії «колгоспних дворів», були зареєстровані і проживали: голова двору [PERSON], який помер [INFO], членами господарства були: дружина - [PERSON] , яка померла [INFO], Згідно особового рахунку [NUMBER] погосподарської книги№2 за 2006-2010 роки 16 травня 2007 року в господарство прибула [PERSON] 1939 року народження, яка проживає по теперішній час. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п.6 Постанови від 22.05.1995 року № 15 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (з наступними змінами), до правовідносин, що виникли до 15.04.1991 року, застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, що було придбане до 15.04.1991 року, мають вирішуватися за нормами, які регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні, розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Згідно Закону УРСР "Про сільську Раду народних депутатів трудящих УРСР" (від 02.06.1968р.) кожна сільська рада вела погосподарські книги. В заглавній частині особистого рахунку записувались прізвище, ім'я по батькові глави сім'ї, на ім'я якого відкрито особовий рахунок, він і був власником будинку, іншим чином реєстрація власності в сільській місцевості передбачена не була за виключенням договорів дарування, міни, купівлі- продажу, пожиттєвого утримування, спадкування. З введенням в дію Закону України "Про власність" 1991 року та ЦК України 2003 року будь-якого іншого порядку реєстрації збудованих до 15.04.1991 року в сільській місцевості домоволодінь або їх перереєстрації не передбачається, самовільно збудованими вони також не являються так як будувалися і реєструвались згідно діючого на той час законодавства. Таким чином, враховуючи вимоги законодавства, які регулювали власність колгоспного двору, житловий будинок в [ADDRESS] на праві власності належав [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах, тобто по 1/2 частині кожному. Після смерті [PERSON] її чоловік [PERSON] фактично прийняв спадщину, оскільки на день смерті проживав разом зі спадкодавцем і фактично став одноособовим власником вищевказаної нерухомості. Згідно копії про шлюб серії [NUMBER] виданого 19.10.2006 року виконавчим комітетом Пісківської сільської ради вбачається, що 19.10.2006 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №01. Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого [INFO] виконавчим комітетом Пісківської сільської ради вбачається, що [PERSON] помер [INFO] (а.с.8). Згідно ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. За життя [PERSON] склав заповіт, згідно якого все своє майно заповів дружині [PERSON], що підтверджується копією заповіту складеного 07.02.2008 року та посвідченого секретарем виконкому Пісківської сільської ради 07.02.2018 року з зареєстровано у реєстрі за №383. Згідно копії довідки №244, виданої виконавчим комітетом Пісківської сільської ради 28.05.2013 року вбачається, що [PERSON] до дня смерті по [INFO] був зареєстрований та проживав в [ADDRESS] і на день смерті в будинку проживала дружина [PERSON]. Тобто, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті свого чоловіка [PERSON]. Згідно зі ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до положень ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважаються такими, що прийняв спадщину, як що протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. За вимогами ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У ст.1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Позивач у встановлені законодавством терміни подав нотаріусу заяву про прийняття вищевказаної спадщини, проте нотаріус не може видати йому свідоцтво про право на спадщину, оскільки у покійного спадкодавця відсутні правовстановлюючі документи на належну йому нерухомість. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно п. 2.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року „Про судову практику у справах про спадкування» вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Нотаріус не може видати позивачу свідоцтво про право на спадщину за заповітом, на вказаний будинок з надвірними будівлями, який розташований в [ADDRESS] відсутні правовстановлюючі документи.(а.с.17). Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, позивач має право на спірне домоволодіння, як спадкоємець за заповітом і його вимоги підлягають задоволенню. Суд встановив також, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а вимоги позивачів обгрунтовані на законі і доведені в судовому засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: approved