Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звільнення від сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини, скасування суми заборгованості по сплаті аліментів та врахування грошових коштів в рахунок сплати аліментів. 07 квітня 2021 року уточнив свої позовні вимоги. Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 13.07.2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. У шлюбі у сторін народились спільні діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . 20.08.2012 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси з [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 500 грн. щомісячно починаючи з 18.06.2012 року до досягнення дітьми повноліття. На підставі заяви відповідачки від 15.01.2019 року про прийняття до примусового виконання виконавчого листа №1527/9461/12, виданого 10.09.2012 року, про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дітей у розмірі 500 грн. на кожну дитину щомісячно починаючи з 18.06.2020 року до досягнення дітьми повнолітнього віку Другим Суворовським відділом державної виконавчої служби міста Одеси ГТУЮ в Одеській області було відкрито виконавче провадження ВП №58098321, в рамках якого державний виконавець згідно розрахунків заборгованості зі сплати аліментів за період з 18.06.2012 року по 06.04.2021 року у розмірі 228 605, 58 грн. Позивач категорично не згоден з вищевказаним розрахунком та розміром заборгованості, вважає, що розрахунок заборгованості по аліментам зроблений невірно. Положення ч. 1 ст. 194 СК України, які застосовані державним виконавцем, передбачають стягнення аліментів за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання, набрали чинності з 28.08.2018 року згідно Закону № 2475-VIII від 03.07.2018 року. Враховуючи, що аліментні відносини між сторонами виникли у вересні 2012 року, при обрахуванні періоду, за який стягується заборгованість, державний виконавець мав керуватися Законом України «Про виконавче провадження» в редакції станом на 30.06.2010 року, тобто нараховувати заборгованість не більш ніж за три роки. Як зазначив позивач, після розірвання шлюбу, з липня 2012 року по жовтень 2018 року позивач з відповідачкою та дітьми продовжили разом однією сім`єю. 26 липня 2017 року [PERSON] відкрив картковий рахунок в АБ «Кліринговий дім», також за його розпорядженням на ім`я відповідачки була видана платіжна карта Visa Gold № [NUMBER] з правом розпорядження грошовими коштами, що обліковуються на рахунках, що підтверджується довідкою АБ «Кліринговий дім». Так, за період з 20.07.2018 року по 15.09.2018 року відповідачка зняла з рахунку [PERSON] аліменти на утримання дітей у розмірі 72 388 грн., що підтверджується випискою з рахунку від 20.09.2019 року. Згідно з розрахунку по заборгованості по аліментам борг станом на 06.04.2021 рік складає 228 605, 58 грн. Син [PERSON] , [INFO] , проживає разом зі [PERSON] та повністю знаходиться на його утриманні, відповідачка жодної допомоги на утримання дитини не надає та не бажає виконувати даний обов`язок, а тому позивач не згоден з тим, що має сплачувати аліменти на користь відповідачки на утримання сина [PERSON] . Вважає, що сума заборгованості по аліментам на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , починаючи 15.01.2016 року по до [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] станом на 06.04.2021 року становить - 82 000 грн., а відповідачка зняла з рахунку позивача кошти на утримання дітей у сумі 72 388 грн. Отже, виходячи з вищевикладеного сума заборгованості по аліментам становить 82 000 грн. - 72 388 грн. = 9612 грн. В грудні 2019 року [PERSON] звернувся з позовом до Суворовського районного суду м. Одеси до відповідачки , [PERSON] , про звільнення від заборгованості по аліментам, проте відповідачка зловживаючи довірою вмовила залишити позовну заяву без розгляду, а вона натомість звернеться з заявою до виконавчої служби про припинення примусового виконання стягнення аліментів, у зв`язку з її визнанням відсутності боргу по аліментам, а я натомість зобов`язуюся виплачувати аліменти на утримання дітей в розмірі 8000 грн., щомісячно, проте відповідачка ввела мене в оману та не виконала домовленості, коли з мого боку було все зроблено для врегулювання даного питання в позасудовому порядку. Враховуючи зазначене позивач просив його уточнені позовні вимоги задовольнити в повноум обсязі, з обґрунтувань, що викладені в позові. Ухвалою судді Суворовського районного суду м.Одеси Сувертак І. В. від 16 листопада 2020 року, було прийнято до свого провадження зазначену справу та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. (а.с. 54,55). Позивач надав клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та наполягав на задоволенні позову в повному обсязі. (а.с. 116). Відповідачем 02 лютого 2021 року надано відзив на позовну заяву. [PERSON] просила відмовити у задоволенні позову, оскільки позовні вимоги жодними належними та допустимими доказами не доведені. Щодо посилань позивача на те, що ним надано [PERSON] платіжна картка та нею використано грошові кошти на утримання дітей у розмірі 72388 гривень зазначила, що дійсно картковий рахунок було відкрито на її ім`я, однак грошові кошти були використані на погашення спільних боргів, а не аліменти. Загалом при проголошенні рішення просила врахувати відзив на позовну заяву та відмовити у задоволенні позову. (а.с. 62,63). Третя особа Другий Суворовський ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Одеса) в судове засідання не прибула, надала клопотання про розгляд справи за відсутності третьої особи. (а.с. 85). Приймаючи до уваги те, що справа розглядається судом першої інстанції близько дев`яти місяців, що є порушенням розумного строку її розгляду, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, що не з,явились в судове засідання, які повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України та ст.6 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності відповідача. З`ясував обставини справи, дослідив та проаналізував матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 20.08.2012 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси з [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 500 грн. щомісячно починаючи з 18.06.2012 року до досягнення дітьми повноліття. (а.с. 13). На підставі заяви відповідачки від 15.01.2019 року про прийняття до примусового виконання виконавчого листа №1527/9461/12, виданого 10.09.2012 року, про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дітей у розмірі 500 грн. на кожну дитину щомісячно починаючи з 18.06.2020 року до досягнення дітьми повнолітнього віку Другим Суворовським відділом державної виконавчої служби міста Одеси ГТУЮ в Одеській області було відкрито виконавче провадження ВП №58098321, в рамках якого державний виконавець згідно розрахунків заборгованості зі сплати аліментів за період з 18.06.2012 року по 06.04.2021 року у розмірі 228 605, 58 грн. (а.с. 162-167). Окрім того, 26 липня 2017 року [PERSON] відкрив картковий рахунок в АБ «Кліринговий дім», також за його розпорядженням на ім`я відповідачки була видана платіжна карта Visa Gold № [NUMBER] з правом розпорядження грошовими коштами, що обліковуються на рахунках, що підтверджується довідкою АБ «Кліринговий дім». (а.с. 20). Дійсно, за період з 20.07.2018 року по 15.09.2018 року відповідачка зняла з рахунку [PERSON] аліменти на утримання дітей у розмірі 72 388 грн., що підтверджується випискою з рахунку від 20.09.2019 року. (а.с. 21-31). Однак доказів того, що зазначені грошові кошти були зняті та використані в якості аліментів на виконання рішення суду по справі №1527/9461/12 позивачем не надано. Більш того , в довідці від 06-09/15-133 від 23.09.2019 року АБ «Кліринговий Дім» не зазначено про те, що платіжна карта Visa Gold № [NUMBER] видавалась саме для використання [PERSON] для отримання грошових коштів у вигляді аліментів. (а.с. 20). Щодо позовних вимог про звільнення [PERSON] від сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , позивачем не доведено з якого часу син [PERSON] проживає з ним за однією адресою. Матеріали справи не містять доказів встановленого місця проживання [PERSON] , [INFO] , та доказів того, що батько піклується про нього, а матір не піклується. За змістом ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", на кожного із батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. За змістом Преамбули Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенції), ратифікованої Верховною Радою Української РСР 27 лютого 1991 року, Організація Об`єднаних Націй в Загальній декларації прав людини проголосила, що діти мають право на особливе піклування і допомогу. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ст. 3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, посувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»). Так, ст.180 СК України покладає обов`язок на батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Доводи позивача, що викладені в позовній заяві, суд вважає безпідставним та необґрунтованим та нормами ст. 124 Конституції України визначено, що судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України, тому судове рішення по справі №1527/9481/12 (як і всі інші рішення, котрі набули законної сили) повинно бути виконано. Щодо обґрунтувань позову в частині того, що аліментні відносини між сторонами виникли у вересні 2012 року, при обрахуванні періоду, за який стягується заборгованість, державний виконавець мав керуватись Законом України «Про виконавче провадження» в редакції станом на 30.06.2010 року, тобто нарахувати заборгованість не більше ніж за три роки, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (ч.1 ст. 448 ЦПК України). Пленум Верховного Суду України в абз. 2 п.7 Постанови №14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» від 26.12.2003 року, роз`яснює, що у разі визнання неправомірними рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби суд зобов`язує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника. Таким чином, позивач має право звернутись до суду в порядку ст. 447 ЦПК України розділу VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень», зі скаргою в порядку виконання рішення суду № 1527/9461/12. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Таким чином, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку що позов задоволенню не підлягає, з обґрунтувань, що викладені вище.

Outcome: dismissed