Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до суду, просила визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] внаслідок того, що була відсутньою у житловому приміщенні без поважних причин понад один рік, та зняти з реєстрації [PERSON], яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS], що є предметом позову. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, пояснила, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується Договором дарування квартири від 29 жовтня 2015 року. Разом з позивачкою в цій квартирі зареєстрована відповідач [PERSON], яка не проживає в квартирі, при цьому відсутні відомості про те, що відповідач є членом сім'ї колишнього власника квартири. На даний час в квартирі проживає лише позивач, самостійно несе витрати на утримання житла та сплачує за житлово-комунальні послуги з урахуванням відповідача, що створює незручності позивачу, яка вимушена нести додаткові незаплановані витрати. Оскільки фактичне місце проживання відповідача невідоме, врегулювати спірні питання в досудовому порядку не виявляється за можливе, позивач вимушена звернутись за захистом своїх інтересів до суду з вимогою визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] внаслідок того, що була відсутньою у житловому приміщенні без поважних причин понад один рік, та зняти її з реєстраційного обліку. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила, процесуальним правом подати письмові пояснення (заперечення) не скористалась. На підставі ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За згодою представника позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що на підставі договору дарування квартири від 29 жовтня 2015 року [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS]. (а.с.3-4) Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 29 жовтня 2015 року за [PERSON] зареєстровано право власності на об'єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS]. (а.с.5) Відповідно до відомостей, викладених у довідці Центру комунального сервісу №62 у мсті Києві від 13 січня 2015 року, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (з 19.11.2015 року); [PERSON] ( з 10.06.1997 року). (а.с.28) Згідно положень частин другої ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 Цивільного кодексу України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. (ст. ст. 379, 382 Цивільного кодексу України). Права власника житлового будинку квартири визначені у ст. 383 Цивільного кодексу України та ст.150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.156 Житлового кодексу України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Таким чином, виходячи з положень ст.ст. 15,16, 386, 391 ЦК гарантовано власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. У відповідності до положень норм статей 16,391,386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Як убачається з матеріалів справи, підтверджується наявними у справі доказами, позивач [PERSON] набула права власності на квартиру [ADDRESS], що підтверджується Договором дарування квартири від 29 жовтня 2015 року, у встановленому порядку зареєструвала право власності на даний об'єкт нерухомого майна, це право позивача не оспорюється відповідачем в межах розгляду даної справи. Відповідно до ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Звертаючись з позовом до суду, позивачем пред'явлено вимоги про визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] та зняття її з реєстраційного обліку, з посиланням на застосування до відносин, які виникли між сторонами спору, положень ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України. Разом з тим, правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, колишніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї колишнього власника житла, є різними за своєю правовою природою. Як роз'яснено у п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07.02.2014 за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. ( ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України) Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. (ч.1 та ч.2 ст.58 Цивільного процесуального кодексу України) Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. (ч.2 ст.59 Цивільного процесуального кодексу України) Аналізуючи наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем безпідставно пред'явлено вимоги до відповідача про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки позивачем не доведено наявність обов'язкових умов для застосування до склавшихся відносин положень ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України, по-перше, відсутні докази, які мали підтвердити той факт, що відповідач є членом сім'ї позивача в розумінні положень ст.64 Житлового кодексу УРСР; по-друге, позов пред'явлений до спливу річного строку, визначеного законодавством, протягом дії якого гарантовано захист житлових прав члена сім'ї власника житла на користування житловим приміщення. При цьому суд враховує, що позивач набула права власності на квартиру [ADDRESS] з 29 жовтня 2015 року, що підтверджується Договором дарування квартири від 29 жовтня 2015 року, на момент відчуження квартири відповідач була зареєстрована у вищезазначеній квартирі, доказів, які мали підтвердити той факт, що відповідач без законних підстав вселилась та проживала в квартирі, яка належала попередньому власнику [PERSON], суду не надано, ці обставини не спростовані позивачем в межах даного спору, в той же час відповідно до положень ч.4 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Зняття з реєстрації місця проживання - це юридична процедура, здійснення якої свідчить про офіційне вибуття особи з місця постійного або тимчасового проживання. Відповідно до ч. 1 ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. За змістом вказаної норми зняття з реєстрації здійснюється на підставі рішення суду виключно щодо: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; визнання фізичної особи померлою. Зважаючи на викладене, Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, що пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення вказаного Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, питання про зняття з реєстрації особи за місцем проживання взаємопов'язане і залежать від вирішення питання про житлові права особи, наявність чи відсутність у особи таких прав, які регулюються нормами житлового законодавства (ст.ст. 71, 72, 156 ЖК України). Як роз'яснено у п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07.02.2014 за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з наведеного, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача в частині зняття відповідача з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS], оскільки позивачем не доведено наявність обставин, які мали слугувати підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку, перелік яких визначний у ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Конституцією України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. ( ст.1 Цивільного процесуального кодексу України) За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, у зв'язку ухваленням судом рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed