Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

24.10.2017 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право житловим приміщенням, в якій позивачка просила суд винести рішення, на підставі якого: - шляхом усунення перешкод у користуванні житловим будинком, визнати [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування квартирою № 11, у житловому будинку № 15, по вул.. Будівельників, в м. Кагарлик Київської області. Свої позовні вимоги позивачка [PERSON] в мотивувальній частині позовної заяви обґрунтовує наступним: Відповідно до рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 13.06.2016р. у справі № 368/1179/16-ц, вона, - [PERSON], є власником квартири № 11 у житловому будинку № 15, що знаходиться за адресою: Київська область, м. Кагарлик, по вул. Будівельників, (далі - Квартира). У Квартирі окрім неї, також зареєстровані: - її дочка - [PERSON], [INFO]; Відповідачі: - [PERSON], [INFO]; - [PERSON], [INFO]; - [PERSON], [INFO]; Як вбачається з акту обстеження Житлового будинку від 22.08.2017р., складеного депутатом Кагарлицької міської ради, [PERSON], на даний час в Квартирі проживаю вона та її дочка. Відповідачі не проживають в квартирі з 17.11.2008 року. Оскільки Відповідачі в квартирі не проживають, проте залишаються зареєстрованими, це спричиняє їй незручності, перешкоджає їй у повній мірі користуватися і розпоряджатися своїм житлом. Наразі фактичне місце проживання Відповідачів їй невідоме, власних речей Відповідачів у квартирі немає. Відповідно до ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і розпоряджатися житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч.2 ст. 405 ЦК України). У відповідності до ч.2 ст. з Сімейного кодексу України, сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. На момент набуття нею права власності на Житловий будинок, Відповідачі не були членами її сімї та не є такими і по цей час. Крім того, Відповідачі не проживають у Квартирі з 2008р., протее, продовжують бути там зареєстрованим без її згоди, не здійснюючи при цьому жодних витрат по обслуговуванню Квартири, що перешкоджає здійснювати користування і розпорядження нею власним майном в повній мірі. Відповідно до положень с. 163 ЖК України, у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5, ч.3 та ч. 4 ст. 71 цього Кодексу. При цьому, згідно з ч. 1 ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, а відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до 42 Конституції України, положень Цивільного Кодексу України (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України), ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 p. N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 p., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції вбачається, що зазначеними актами закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України, а об'єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Пунктом 2 ч. і ст. 7 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, як випливає з цієї норми, зняття з реєстрації Місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Отже, зняття особи з реєстрації місця проживання є похідним від визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Згідно п. 9, 10 ст. 110 ЦПК України позови до відповідача, місце проживання якого невідоме, предявляються за місцезнаходженням майна відповідача чи за місцем його перебування або за останнім відомим місцем проживання Відповідача чи постійного його заняття (роботи). Враховуючи існуючі обставини даної справи, вважає, що її права, як власника Квартири є порушеними Відповідачами, а тому підлягають захисту. Відповідно до вищезазначеного з метою захисту її прав, як власника Квартири, вважає, що Відповідачі є таким, що втратили право користування квартирою № 11, у житловому будинку № 15, що знаходиться за адресою: Київська область, м. Кагарлик, по вул. Будівельників. 24.10.2017 року автоматизованою системою документообігу суду для слухання даної справи був визначений суддя Кагарлицького районного суду Закаблук О.В. 27.10.2017 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 122, 127 ЦПК України винесено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 09.11.2017 року. 09.11.2017 року слухання справи було відкладено на 23.11.2017 року в зв»язку з неявкою відповідачів, одночасно судом було поміщено оголошення до офіційного засобу друкованої інформації «Час Київщини», яким повідомлялося відповідачів про день, час та місце слухання справи. В судовому засіданні, яке відбулося 23.11.2017 року, позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, обґрунтовувала свої позовні вимоги обставинами, які викладені в мотивувальній частині позовної заяви. Не заперечувала проти винесення заочного рішення, процесуальні наслідки винесення заочного рішення їй судом були роз»яснені, та їй зрозумілі. На запитання суду позивачка [PERSON] зазначила, що не реєструвала у власній квартирі відповідачів, вони були зареєстровані ще до отримання нею права власності на вищевказану квартиру. Відповідачі не є їй родичами, не є членами сім»ї. Вона з відповідачами не укладала договору найму житлового приміщення. В судове засідання відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] не з»явилися, хоча були повідомлені судом належним чином про день, час та місце слухання справи, шляхом поміщення оголошення про день, час та місце слухання справи в друкований засіб масової інформації, - «Час Київщини» № 45 (288) від 17 листопада 2017 року. Суд, вислухавши позивачку [PERSON], яка підтримала позов в повному обсязі, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо задоволення позову шляхом винесення заочного рішення, обґрунтовуючи своє рішення наступним. Що стосується винесення заочного рішення, то, відповідно, враховуючи вищевикладені обставини судом винесено ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі Глави 8 ЦПК «Заочний розгляд справи». Так, в ст.. 224 ЦПК України зазначено, що в разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Як вбачається з з позиції позивачки [PERSON], яку вона висловила в судовому засіданні, вона не заперечувала проти винесення заочного рішення, відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] повідомлені судом належним чином про день, час та місце слухання справи. Згідно ч. 1 ст. 225 ЦПК України про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Згідно ч. 2 ст. 225 ЦПК України розгляд справи та ухвалення рішення проводяться за загальними правилами з винятками і доповненнями, встановлених цією главою. Згідно ст.. 226 ЦПК України за формою та змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим ст. ст. 213, 215 ЦПК України і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд. Підсудність. Відповідно до ст. 109 ЦПК України позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування. Відповідно до ч. 9 ст. 110 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред'являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи). Як вбачається з матеріалів справи, останнє відоме місце проживання відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] є адреса6 09201, [ADDRESS]. Відповідно, враховуючи вищевикладене, дана справа підсудна Кагарлицькому районному суду, як суду першої інстанції загальної юрисдикції на підставі ч. 9 ст. 110 ЦПК України. Фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні. Позивачем по даній справі є громадянка України [PERSON], [INFO], уродженка с. Юшки Кагарлицького району Київської області, громадянка України, паспорт громадянки України серії СМ 166608, який видано 25 квітня 2000 року Рщищівським МВМ ГУ МВС України в Київській області, ідентифікаційний номер [NUMBER]. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 75227287 від 08.12.2016 року, квартира, об»єкт житлової нерухомості, яка розташована за адресою: Київська область, м. Кагарлик, вулиця будівельників[ADDRESS], реєстраційний номер об»єкта нерухомого майна: 1110485832222, номер запису про право власності: 17900279, належить [PERSON] (позивачка по справі), реєстраційний номер олікової картки платника податків: [NUMBER], паспорт громадянина України, серія та номер: СМ 166608, виданий 25.04.2000, видавник: Ржищівським МВМ ГУ МВС України в Київській області, на підставі рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 13.09.2016 року в цивільній справі № 368/1179/16 ц, форма власності, - приватна, розмір частки, - 1/1. Дата, час державної реєстрації: 05.12.2016 року. На час реєстрації права власності за позивачкою [PERSON] у вищевказаній квартирі були зареєстровані відповідачі, - [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Як встановлено судом в судовому засіданні, відповідачі, - [PERSON], [PERSON], [PERSON] з моменту реєстрації не проживали в квартирі позивачки [PERSON], що підтверджується належними та допустимими доказами, які містяться в матеріалах справи: - актом депутата Кагарлицької міської ради Київської області від 10.12.2015 року, в якому зазначено наступне: Я, депутат Кагарлицької міської ради VII скликання, посвідчення № 7 видане 19 листопада 2015 року, здійснивши огляд будинку за адресою [ADDRESS] та провівши бесіду із сусідами засвідчую, що в даному будинку зареєстровані 5 (пять ) осіб: - [PERSON] [INFO] - [PERSON] [INFO] - [PERSON] [INFO] - [PERSON] [INFO] - [PERSON] Миколайович-1979 р.н. Проте фактично проживає тільки 2 (дві) особи: [PERSON] [INFO] [PERSON] [INFO] Інші три особи, що приписані в даній квартирі з 17.11.2008 року, з дати приписки і по даний час не проживали: - [PERSON] [INFO] - [PERSON] [INFO] - [PERSON] Миколайович-1979 р.н. Фактичне місце проживання вищевказаних осіб невідоме. Отже, відповідачі по справі, - [PERSON], [PERSON], [PERSON], не є родичем будь якого ступеню споріднення позивачці [PERSON], не є членом її сім»ї, зареєстровані в квартирі позивачки, починаючи з 17.11.2008 року, та на даний час, але з моменту реєстрації та станом на даний час не проживають увищевказаній квартирі, власних речей у вищевказаному будинку не мають, не приймають участі в її обслуговуванні, не сплачує комунальні послуги. Позивачка не може в досудовому порядку вирішити даний спір, так як місце проживання відповідачів не відоме. Застосування до вищевказаних фактичних обставин справи, встановлених в судовому засіданні, норм матеріального та процесуального права. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Згідно положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 2 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності. Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 71 ЖК України суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, провадиться в судовому порядку, проте, проте, ці норми матеріального права стосуються збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми наймачами житла в державному житловому фонді. Збереження права користування в разі тимчасової відсутності фізичної особи передбачене також і щодо приватного житлового фонду. Проте, згідно п. 5 ППВС України № 2 від 12.04.11985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Відповідно, враховуючи вищевказану норму права, суд застосовує до даного спору норми цивільного законодавства, - норму ЦК України, зокрема, ст. 391, 405 ЦК України. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Однак, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, відповідачі по справі, - [PERSON], [PERSON], [PERSON], не проживають у квартирі, належній на праві приватної власності позивачці [PERSON] з моменту реєстрації, тобто, близько 9 років не проживають на житловій площі позивачки, яка належить їй на праві приватної власності, та такий факт непроживання Відповідачів за вказаною вище адресою близько 9 років без поважних причин підтверджується документами, - доказами, які містяться в матеріалах справи, та які судом перелічені вище. Далі, згідно п. 10 ППВС України № 2 від 12.04.11985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» на ствердження вибуття особи на постійне місце проживання суд може брати до уваги будь які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім»ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на не визначений строк, тощо). З огляду на фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні, та норми права, вказані вище судом, суд приходить до висновку, що відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], втратили своє право на користування житловим приміщенням, - квартирою, яка належить позивачці [PERSON], внаслідок відсутності відповідачів за даною житловою площею без поважних причин понад один рік, та вибуттям відповідачів на інше місце проживання. Так як на житловій площі позивачки [PERSON] зареєстровані відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], у позивачки виникають проблеми щодо користування квартирою, - щодо оформлення субсидії на сплату комунальних послуг, суттєво обмежується її право власності в частині користування, розпорядження, чим об»єктивно порушуються права позивачки [PERSON], як власника квартири. Як встановлено в судовому засіданні, між позивачкою [PERSON], та відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] не укладався договір найму житлового приміщення, що і дає підстави суду застосувати положення ст. 391 ЦК України. Також суд при вирішенні даного спору керувався правовою позицією Верховного суду України в справі № 6 92цс15, в якій зокрема, зазначено наступне, - передбачений статтею ст. 391 ЦК України спосіб захисту усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем. Окрім того, слід зазначити, що у відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 p. N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 p., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції вбачається, що зазначеними актами закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved