Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він фактично зареєстрований та проживає в [ADDRESS] . Іншого житла позивач не має. Позивач зазначив, що у 2013 році між позивачем та відповідачем розірваний шлюб. Відповідач зареєстрована у вищезазначеній квартирі, але фактично не проживає у ній з травня 2012 року, особисті речі та речі дітей в квартирі відсутні. Відповідач має інше житло та проживає в [ADDRESS] з травня 2012 року. Просив визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням в [ADDRESS] та зняти її з реєстрації за вказаною адресою. [PERSON] звернувся до суду із заявою з додатковими позовними вимогами в обґрунтування яких зазначив, що рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 28 квітня 2014 року за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Відповідач з травня 2012 року не сплачує комунальні платежі за свою частку квартири, а тому за період з квітня по лютий 2017 року половина вартості комунальних послуг становить 3259 гривень 16 копійок. Оскільки позивач та відповідач не можуть знайти домовленості у сплаті за спожиті комунальні послуги квартири за вказаною адресою та у відповідача відсутнє бажання брати участь в оплаті спожитих комунальних послуг, просив стягнути з відповідача [PERSON] на його користь 3259 гривень 16 копійок понесених витрат для сплати комунальних послуг квартири. 17 квітня 2018 року позивач [PERSON] подав заяву про збільшення позовних вимог в якій просив стягнути з відповідача [PERSON] 4126 гривень 60 копійок понесених витрат по оплаті комунальних послуг за період з квітня 2014 року по день подачі заяви. 25 квітня 2019 року позивач [PERSON] подав заяву про збільшення позовних вимог в якій просив стягнути з відповідача [PERSON] 5272 гривні 33 копійки понесених витрат по оплаті комунальних послуг за період з квітня 2014 року по березень 2019 року. 20 листопада 2019 року [PERSON] надав суду письмові пояснення при розгляді справи про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зняття її з реєстрації та стягнення понесених витрат по оплаті комунальних послуг в яких зазначив, що у 2013 році між позивачем та відповідачем розірваний шлюб. Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 28 квітня 2014 року за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . В судовому засіданні, яке відбулося 17 лютого 2017 року відповідач визнала факт несплати з травня 2012 року половини вартості спожитих комунальних послуг. За період з квітня 2014 року по березень 2019 року позивач сплатив 10544 гривень 67 копійок комунальних послуг за вищезазначену квартиру, а тому, як вважає, частка відповідача за несплату комунальних послуг становить 5272 гривні 33 копійки, просив визнати його, особою, що утримувала майно, що є у спільній частковій власності в повному обсязі на суму 10544 гривень 67 копійок за період з квітня 2014 року по листопад 2019 року та стягнути з [PERSON] на користь позивача 5272 гривні 33 копійки половини вартості понесених витрат по оплаті комунальних послуг. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, визнати його, особою, що утримувала майно, що є у спільній частковій власності в повному обсязі на суму 10544 гривень 67 копійок за період з квітня 2014 року по листопад 2019 року та стягнути з [PERSON] на користь позивача 5272 гривні 33 копійки половини вартості понесених витрат по оплаті комунальних послуг. Відповідач в судове засідання не з`явилась, хоча про день і час розгляду справи повідомлялася вчасно і належним чином. Подала до суду заяву про розгляд спраив без її участі позовні вимоги не визнала. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд прийшов до наступного висновку. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у постанові "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Як передбачено ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 28 квітня 2014 року за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] (том 1 а.с. 5-8). Як вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серія ЕЕР 861595 № 33528155 від 12 лютого 2015 року [PERSON] є власником 1/2 частину квартири [ADDRESS] (том 2 а.с. 62-63). Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Із змісту ч.1 ст. 317 ЦК України вбачається власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частинами 1, 2 статті 319 ЦК України визначено власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.150 ЖК громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до Правових позицій висловлених судовою палатою у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ (справи пов`язані із застосуванням норм про захист права власності) згідно із ст.15, п.4 ч.2 ст.16, ст.ст.386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном. Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Ст. 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України, на яку посилається позивач як на підставу позову, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З аналізу змісту положень цієї статті слідує висновок про те, що визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням можна лише члена сім`ї власника житла, а не власника або співвласника житла, оскільки в такому випадку власник (співвласник) буде позбавлений права користування об`єктом права власності, яке гарантоване статтею 41 Конституції України. Відповідно до ст.ст.316 - 318 ЦК правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Враховуючи викладене, відповідач є співвласником спірної квартири, вона має рівне з позивачем право володіння, користування та розпорядження нею, а тому не може бути визнана такою, що втратила право користування квартирою, не залежно від тривалості часу її відсутності у ній. Виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають до задоволення, оскільки [PERSON] є співвласником спірної квартири, а відтак має право користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Вирішуючи вимоги позивача про зняття відповідача з реєстрації, суд виходить з наступного. В ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" №1382-IV від 11 грудня 2003 року зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, рішення про зняття з реєстрації приймається уповноваженими посадовими особами органів реєстрації на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відтак, заявлена позовна вимога є похідною вимогою від первісної, відтак задоволенню не підлягає. Що стосується заявлених позивачем [PERSON] вимог щодо стягнення витрат за комунальні послуги, суд зазначає наступне. Згідно ст.ст.319, 322 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Як передбачено ч.1 ст.369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.162 ЖК України, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Згідно ч.ч.1, 2 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09 листопада 2017 року відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Відповідно до п.10 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 45 від 24.01.2006 року, у разі коли між мешканцями квартири відсутня згода щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється: за електроенергію при загальному лічильнику - пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря); за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень - за чисельністю членів сім`ї, що проживають у квартирі, та осіб, які проживають у квартирі більше ніж місяць; за послуги з централізованого опалення, утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалювальної та загальної площі приміщення, яким користується співвласник, наймач (орендар). Відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг відносяться: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо). На підставі ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. У платіжному документі зазначаються поточні та попередні показання засобів обліку споживання комунальних послуг, різниці цих показань або затверджених норм, ціни/тарифу на даний вид комунальних послуг і суми, яка належить до сплати за надану послугу. За ст. 179 ЖК України користування будинками (квартирами) приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Згідно із п. 7 «Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572 (із подальшими змінами) вбачається, що власник квартири зобов`язаний, крім іншого, укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; а також сплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. На підставі п. 10 «Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків» мешканці квартири, в яких проживає два і більше співвласники, розподіляють за узгодженням загальні витрати на оплату житлово-комунальних та інших послуг. За умови відсутності покімнатного обліку та відсутності згоди між мешканцями квартири щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється: -за послуги з централізованого опалення, з утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалюваної та загальної площі приміщення, яким користується власник, співвласник, наймач (орендар); -за газ - за чисельністю членів сім`ї, що проживають у квартирі, житловому приміщені у гуртожитку, та осіб, які проживають у квартирі, житловому приміщені у гуртожитку більше ніж місяць. За умови відсутності поквартирного ( покімнатного) обліку та відсутності згоди між мешканцями квартири, житлового приміщення у гуртожитку щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється: за електроенергію при загальному лічильнику-пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача ( орендаря); за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень- за чисельністю членів сімі`ї , що проживають у квартирі, житловому приміщенні у гуртожитку, та осіб, які проживають у квартирі, житловому приміщенні у гуртожитку більше місяця; за послуги з централізованого опалення, з утримання житлових будинків і споруд та при будинкових територій- за встановленими тарифами відповідно доопалюваної та загальної площі приміщення, яким користується власник, співвласник, наймач ( орендар) Відповідно до наданих суду доказів, позивачу [PERSON] нарахована плата за користування послугами електропостачання та газопостачання, якими він користувався та користується. (а.с.9-11). Позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що між відповідачем та постачальниками (виконавцями) послуг укладені будь-які договори. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Встановлено, що між співвласниками квартири відсутні договірні відносини щодо витрат на утримання цих приміщень, у тому числі, на користування системою опалення, мережею електропостачання та щодо оплати послуг. Крім того, в судовому засіданні позивач зазначив, що відповідач не проживає у спірній квартирі з травня 2012 року, а та нею користується лише сам позивач. Таким чином, враховуючи положення наведених норм закону, та на підставі аналізу зібраних у справі доказів, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, що є підставою для відмови у їх задоволенні. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судові витрати по справі компенсувати за рахунок держави, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed