Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до ПАТ «Ідея Банк», м.Львів, у якому просила суд визнати дії ПАТ «Ідея Банк» в особі відділення ПАТ «Ідея Банк» м.Мукачево неправомірними; зобов'язати ПАТ «Ідея Банк» в особі відділення ПАТ «Ідея Банк» м.Мукачево усунути допущені порушення Закону , скасувавши штрафні санкції у розмірі 2-х щомісячних платежів згідно Графіку щомісячних внесків, що складають 3657 грн. 94 коп. - на підставі п.3.4.7. Договору , з причин ненадання документів , згідно п.3.2.4. Договору; визнати припиненим зобов'язання за Договором №С53.929.71458 від 20.09.2011 року з підстав його виконання, проведеного належним чином. 19.12.2013 року позивач доповнила позовні вимоги та додатково просила суд визнати недійсним п.3.4.7. Договору №С53.929.71458 від 20.09.2011 року та зобов'язати у зв'язку із цим ПАТ «Ідея Банк» в особі відділення ПАТ «Ідея Банк» м.Мукачево здійснити перерахунок боргу з дати застосування штрафних санкцій у розмірі 2-х щомісячних платежів згідно Графіку щомісячних внесків, що складають 3654 грн. 94 коп. на підставі п.3.4.7. Договору з причин ненадання документів згідно п.3.2.4. Договору. Заперечуючи проти задоволення позову відповідач стверджує, що вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними, оскільки при укладанні договору відповідач дотримав вимоги законодавства щодо істотних умов договору; позичальник на момент укладення договору був вільним у виборі банку, у визначенні умов договору; підписи сторін про укладення договору свідчать про досягнення згоди із усіх істотних умов договору; відповідач виконував умови договору перед позивачем належним чином; перед укладанням договору банк повідомив позичальнику у повному обсязі інформацію, передбачену ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»; позичальник вважав умови даного договору справедливими і такими, що відповідають його інтересам. Відповідач вважає твердження позивача про подання довідки про доходи у серпні 2012 року недоведеними. Відповідач стверджує, що сторони дійшли згоди з усіх істотних умов кредитного договору, доказом чого є те, що [PERSON] своїм підписом засвідчила факт та згоду з умовами цього договору, підтвердила свої права та обов'язки за цим договором і погодилась з ними, підтвердила свою здатність виконувати умови цього договору та з тим, що всі умови даного договору їй цілком зрозумілі і Позичальник вважає їх справедливими по відношенню до неї. Крім того відповідач зазначає, що у п.2.4. договору передбачено право Банку стягнути із позичальника пеню за прострочення виконання зобов'язання про повернення кредиту, сплати процентів та плати за обслуговування кредиту. Відповідач посилається на п.2.1. договору, яким встановлено черговість погашення заборгованості, згідно якого погашення штрафних санкцій згідно п.2.4. договору відбувається у шосту чергу. Тому відповідач стверджує, що сума коштів, що була достроково сплачена позичальником, покрила не усю суму кредиту, так як до неї було застосовано штрафні санкції за неналежне виконання кредитного договору у розмірі 3657,94 грн. У зв'язку із цим утворилася заборгованість за договором у сумі 7855,00 грн. Крім того, відповідач стверджує, що позивач прострочила виконання зобов'язання про надання документу про доходи через одинадцять місяців від дати укладання договору, встановленого п.3.2.4. Договору, так як строк виконання вказаного зобов'язання сплив 20.08.2012 року. Довідку про доходи було подано із запізненням, у порушення умов договору, що є підставою для відмови у позові на думку відповідача. Відповідач вважає, що даний кредит було видано позивачу на поточні потреби, а тому не підпадає під визначення споживчого кредиту, даного у Законі України «Про захист прав споживачів». Відповідач вважає свої дії правомірними та просить відмовити у задоволенні позову повністю. У судовому засіданні 14.01.2014 року позивач [PERSON] підтримала повідомлені у позовній заяві обставини та просила задовольнити заявлені вимоги. У судове засідання 20.01.2014 року позивач не з'явилася, будучи належним чином своєчасно повідомленою про дату, час та місце його проведення. У судове засідання 20.01.2014 року з'явився представник позивача, який підтримав повідомлені у позовній заяві обставини та просив задовольнити вимоги позову на підставі поданих доказів. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила суду про те, що в кінці серпня 2012 року вона разом із [PERSON] їздила до відділення ПАТ "Ідея Банк" в м.Мукачево, куди [PERSON] їздила з метою здати документи про доходи. Документи у відділенні банку вона передала працівнику банку на прізвище "Бідзіля". Представник відповідача не прибув у судове засідання на судовий виклик повторно, будучи повідомленим своєчасно та належно про дату, час та місце його проведення. До суду подано письмову заяву, у якій відповідач просить розглядати справу без участі представника відповідача. Розглядаючи цивільну справу за позовом [PERSON] у межах заявлених нею вимог, суд дослідив подані сторонами докази на підтвердження обставин, якими вони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, оцінивши їх на предмет належності та допустимості, достатності та взаємозв'язку, та дійшов наступних висновків. Встановлено, що 20.09.2011 року у м.Львів між ПАТ «Плюс Банк», м.Львів, (Банк) та [PERSON] (позичальник) уклали Договір про надання Банком позичальнику кредиту на поточні потреби у сумі 30906,00 грн., під зобов'язання позичальника повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за кредитне обслуговування) і комісіями згідно з умовами цього Договору та Додатком №1 від 20.09.2011 року до даного Договору, який становить його невід'ємну частину (п.1.1.), строком на 30 місяців з видачею коштів у готівковій формі, із встановленням процентів за користування кредитом у розмірі 15% річних від залишкової суми кредиту, та зі сплатою плати за кредитне обслуговування у загальному розмірі 1,9% щомісячно від початкової суми кредиту (п.п.1.2.-1.6.). Відповідно до змін до статуту від 13.10.2011 року ПАТ «Плюс Банк» змінило найменування на ПАТ «Ідея Банк». Встановлено, що 13.06.2013 року за погодженням із відповідачем (Банком) позивач одноразово у рахунок дострокового погашення кредиту сплатила 11711,00 грн., що підтверджується Квитанцією №374306 від 13.06.2013 року, та змістом Руху по рахунку (а.с.10-12). Пунктом 3.2.4 Договору встановлено зобов'язання позичальника підтвердити свій фінансовий стан, надавши документ про доходи через одинадцять місяців від дати укладання договору або на першу вимогу Банку. Пунктом 3.4.7. встановлено відповідальність позичальника за ненадання Банку позичальником документів згідно п.3.2.4. даного Договору у вигляді сплати штрафу у розмірі 10-ти щомісячних платежів згідно Графіку щомісячних внесків. Встановлено, що Банк на підставі п.3.4.7. Договору нарахував позичальнику штрафну санкцію за прострочення зобов'язання, встановленого п.3.2.4. Договору, у розмірі 3657,94 грн, з приводу чого у сторін договору виник спір. Розглядаючи вимогу позивачки про визнання дій відповідача в частині застосування штрафних санкцій на підставі п.3.4.7 Договору неправомірними та зобов'язання відповідача скасувати штрафні санкції у розмірі 3657,94 грн, визнати припиненим зобов'язання за договором з підстав його належного виконання, суд міркував наступним чином. Вважаючи дії відповідача в частині застосування до неї як позичальника на підставі п.3.4.7. Договору штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, встановленого п.3.2.4. Договору позивач стверджує, що належним чином виконала зобов'язання, встановлене п.3.2.4. Договору, подавши «у кінці серпня 2012 року» документи про доходи. Проаналізувавши доводи позивачки та дослідивши надані суду докази на їх підтвердження, дослідивши зміст умови договору, визначеної пунктом 3.2.4., суд прийшов до висновку, що встановлений пунктом 3.2.4. строк, зі спливом якого у позичальника виникає зобов'язання подати Банку документи про доходи, сплив 21.08.2012 року. Таким чином зобов'язання подати Банку документи про доходи у позичальника на підставі п.3.2.4. виникло 21.08.2012 року. (датою виконання зобов'язання, встановленого для позичальника пунктом 3.2.4. Договору, є 21.08.2012 року.) Так, відповідно до положень, встановлених ст.ст.251-254 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з положеннями ст. ст. 525, 526, 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами, зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Як визначено у ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Подані позивачкою докази на підтвердження факту належного виконання зобов'язання за п.3.2.4. Договору (зокрема, показання свідка [PERSON]), суд визнає неналежними, оскільки такі не містять інформації про дату подання нею документів про доходи, що є обставиною, що має юридичне значення у даному випадку, а отже підлягає доказуванню; наданий доказ не є достатнім для підтвердження повідомлених позивачкою обставин про належне виконання зобов'язання, встановленого п.3.2.4. Договору. Таким чином, не знайшли підтвердження належними та допустимими доказами доводи позивачки про те, що дії відповідача в частині застосування штрафних санкцій на підставі п.3.4.7. Договору є неправомірними, а вимога позову у цій частині задоволенню не підлягає. Відтак, не підлягають задоволенню і заявлені позивачкою вимоги, що пов'язані та випливають із вимоги про визнання дій відповідача неправомірними - вимоги про зобов'язання відповідача вчинити певні дії на усунення порушень внаслідок таких дій, визнання припиненим зобов'язання за договором з підстав його виконання, проведеного належним чином. Розглядаючи вимоги позивачки, заявлені у письмовому доповненні від 19.12.2013 року, а саме про визнання недійсним пункту 3.4.7. Договору та зобов'язання у зв'язку із цим відповідача здійснити перерахунок боргу з дати застосування штрафних санкцій на підставі п.3.4.7., суд дійшов наступного висновку. Пунктом 3.4.7. встановлено відповідальність позичальника за ненадання Банку позичальником документів згідно п.3.2.4. даного Договору у вигляді сплати штрафу у розмірі 10-ти щомісячних платежів згідно Графіку щомісячних внесків. Згідно ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Закон передбачає і недійсність окремої частини правочину. При цьому відповідно до ст.217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Проте, заявивши вимогу про визнання окремої частини правочину недійсною, позивач ні у заяві про доповнення позовних вимог, ні в ході судового розгляду справи не навів жодної обставини, що може слугувати визначеною законом підставою для визнання правочину (окремої частини правочину) недійсним. Відтак заявлені позивачкою 19.12.2013 року додаткові позовні вимоги - про визнання недійсним п.3.4.7. Договору та зобов'язання у зв'язку із цим відповідача здійснити перерахунок боргу за дати застосування штрафних санкцій на підставі п.3.4.7. - є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed