Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-01 00:00:00

27 квітня 2021 року позивач звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт-Капітал» та приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Коваль Віталія Олександровича, в якому просить стягнути з відповідача ТОВ «Вердикт-Капітал» на її користь грошові кошти в розмірі 6198 грн. 90 коп., та з приватного виконавця сум основної винагороди та витрат виконавчого провадження в загальному розмірі 1368 грн. 81 коп. які були стягнуті за виконавчим написом нотаріуса, у зв`язку із його скасуванням за рішенням суду. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 29.04. 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. В установлений судом строк відповідач ТОВ «Вердикт Капітал» відзив на позов не подав, подав лише клопотання про зменшення витрат на правову допомогу. Відповідач Приватний виконавець Коваль В.О. надав відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволенні позову відмовити та стягнути на його користь понесені витрати на правову допомогу в розмірі 2052 грн. 20 коп. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала і просила суд його задовольнити. Представник відповідача ТОВ «Вердикт Капітал» у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений завчасно та належним чином. Представник відповідача приватного виконавця Коваль В.О. в судовому засіданні проти задоволення позову в частині вимог до приватного виконавця заперечував в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, заслухавши сторін, суд встановив наступне. 22.09.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Чернігівської області Коваль В.О., на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Секістової Т.І. № 565 від 04.09.2020, було винесено постанови про відкриття виконавчого провадження №63108029 та про арешт коштів боржника. Під час здійснення виконавчого провадження №63108029 приватним виконавцем Ковалем В.О. з поточного рахунку позивача, відкритого в АТ «Ощадбанк» 03.11.2020 року були списані кошти в сумі 7567 грн. 71 коп, які зараховані на депозитний рахунок виконавця. Розпорядження приватного виконавця від 05.11.2020 року вказані грошові кошти були розподілені наступним чином : 619,89 грн. на поточний рахунок приватного виконавця Коваль В.О. ( сума основної винагороди), 748,92 грн. на поточний рахунок приватного виконавця Коваль В.О. ( сума витрат виконавчого провадження), 6198,90 грн. на поточний рахунок ТОВ «Вердикт Капітал» ( сума виконання за виконавчим написом нотаріуса). Заочним рішенням Деснянського районного суду від 09 грудня 2020 року у справі № 750/9895/20 виконавчий напис №565, виданий 04.09.2020 Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секістової Т.І. про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості в розмірі 73294 грн. 17 коп. визнано таким, що не підлягає виконанню. У зв`язку із чим, 28 січня 2021 року приватним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого напису №565 від 04.09.2020, однак кошти не були повернуті. Згідно з положеннями частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 16 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Судом встановлено, що за період перебування виконавчого документа на виконанні, в рахунок погашення боргу, з позивача на користь ТОВ «Вердикт Капітал» було стягнуто 6198 грн. 90 коп. Рішенням суду у справі визнано виконавчий напис нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, а відповідно і стягнення заборгованості з позивача є протиправним, а тому суд вважає, що стягнуті кошти в сумі 6198 грн. 90 коп. підлягають поверненню позивачу, як безпідставно набуті відповідачем ТОВ «Вердикт Капітал». Отже, позов в частині стягнення з ТОВ «Вердикт капітал» на користь [PERSON] коштів в сумі 6198 грн. 90 коп. підлягає задоволенню. Щодо стягнення як безпідставно отриманих коштів з приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Коваля В.О. на користь [PERSON] 1368 грн. 81 коп. ( суми основної винагороди та витрат виконавчого провадження) суд зазначає наступне. Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Отже, суд вважає, що відсутні правові підстави для застосування статті 1212 ЦК України до вимог щодо стягнення коштів з приватного виконавця, які виникли у зв`язку з безпідставним, на думку позивача, стягненням основної винагороди та витрат виконавчого провадження приватного виконавця, які не можуть вважатися безпідставно набутими коштами у розумінні статті 1212 ЦК України, а є витратами виконавчого провадження. Частиною другою статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. З наведених норм права вбачається, що Законом України "Про виконавче провадження" встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2018 року у справі №921/16/14-г/15. Позивачем дії приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Коваль В.О. не оскаржувались. Отже, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову про стягнення 1368 грн. 81 коп. з приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Коваль В.О. У зв`язку з наявністю підстав для частково задоволення позову, позивачу мають бути відшкодовані понесені у справі судові витрати, пов`язані витратами на правничу допомогу. Право на правничу допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції України та статтею 15 ЦПК України. За приписами статей 133, 137 ЦПК України витрати на правничу допомогу відносяться до судових витрат. Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно із частинами першою, другою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачу правничу допомогу надавала адвокат Марченко Н.І.. на підставі договору про надання правничої допомоги від 11 січня 2021 року (а.с. 25). Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру № б/н від 22.04.2021 позивач адвокату 2500 грн. Відповідачу приватному виконавцю Коваль В.О. правничу допомогу згідно договору про надання правової професійної допомоги надавав адвокат Коверзнев Д.В. Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правничу допомогу, а саме: надано договір на правничу допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Така ж позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16-ц. Оскільки позивачем документально підтверджено понесення витрат на оплату правничої допомоги, враховуючи наявність клопотання про зменшення розміру судових витрат від відповідача та часткове задоволення позову на суму 6198,90 грн. (82% від суми позову), суд вважає за можливе стягнути з відповідача ТОВ «Вердикт Капітал» на користь позивача 2000 грн. витрат на правничу допомогу. В задоволенні клопотання відповідача приватного виконавця Коваль В.О. про стягнення з позивача на його користь понесених витрат на правничу допомогу в сумі 2052 грн. 20 коп., суд вважає за необхідне відмовити, оскільки не надано жодного платіжного документу на підтвердження факту їх оплати. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави належить стягнути 908 грн. 00 коп. судового збору, оскільки позивач при подачі позову був звільнений від сплати судового збору.

Outcome: partial