Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-29 00:00:00

[PERSON] у листопаді 2014 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що згідно з договором купівлі-продажу від 17 березня 2008 року вона є власником житлового будинку [ADDRESS]. У вказаному будинку також зареєстрована колишня дружина її сина [PERSON]. З 01 січня 2011 року відповідач не проживає у вказаному будинку, створила іншу сім'ю та проживає у помешканні свого чоловіка, тому відповідно до закону втратила право користування жилим приміщенням. Реєстрація відповідачки у будинку порушує право позивачки на володіння та користування власністю, а також унеможливлює оформлення субсидії по оплаті за житлово-комунальні послуги, у зв'язку з чим остання несе додаткові витрати по їх оплаті. Оскільки зняття з реєстраційного обліку здійснюється на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням у будинку [ADDRESS]. У судовому засіданні представник позивачки позов підтримав, пояснив, що позивачка є власником будинку [ADDRESS]. У 2008 році відповідачка вселилася у спірний будинок як дружина сина позивачки [PERSON] З січня 2011 року відповідачка у будинку вже не проживає, а рішенням суду від 19.11.2011 шлюб із сином позивачки був розірваний. У жовтні 2011 року відповідач зверталася до суду з позовом до [PERSON] про вселення її разом з малолітнім сином у вказаний будинок, проте подала заяву про закриття провадження у справі. Всі ці обставини у їх сукупності є підставою для припинення встановленого позивачкою сервітуту на право користування її житлом [PERSON] Реєстрація відповідачки у будинку порушує право позивачки на володіння та користування власністю. Вважає, що визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням не порушить права її неповнолітнього сина. Останній у спірному будинку не зареєстрований та не проживає, а забезпечити дитині належні умови для проживання та виховання зобов'язані, насамперед, її батьки. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов [PERSON] не визнала, пояснила, що позивачка придбала спірний будинок для свого сина [PERSON], з яким вона перебувала у шлюбі. На ремонт будинку були необхідні значні кошти і відповідачка змушена була оформити кредити у банку. Колишній чоловік допомоги по поверненню кредитних коштів не надавав, тому вона звернулася до суду з позовом про повернення коштів, витрачених на ремонт будинку позивачки. Проте, позивачка обманом змусила її забрати заяву та закрити справу про стягнення коштів, витрачених на ремонт будинку та справу про вселення. В даний час відповідачка з дитиною власного житла не має і тому проживає у непристосованому для нормального розвитку та виховання дитини, приміщенні, яке належить батькам її нового чоловіка. Просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] Представник третьої особи - служби у справах дітей Пирятинської райдержадміністрації Войтенко Л.В. - у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням. На захист інтересів неповнолітнього [PERSON] просила відмовити у його задоволенні. Пояснила, що службою у справах дітей за дорученням суду були обстежені умови проживання неповнолітнього [PERSON] та встановлено, що у приміщенні, де він проживає разом з матір'ю для повноцінного виховання, розвитку та проживання, умови відсутні. Тому, визнання позивачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням по [ADDRESS], порушить право малолітньої дитини на користування житлом. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з таких підстав. Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини: Відповідно до договору купівлі-продажу від 17.03.2008 року власником будинку [ADDRESS] є [PERSON] (а.с.7-8). Сторонами не заперечується той факт, що з 14.10.2008 року у вказаному будинку зі згоди позивачки вселилася та була зареєстрована дружина її сина [PERSON], що підтверджується копією будинкової книги та довідкою виконкому Пирятинської міської ради від 19.05.2014 року №6/39 (а.с.9-12). Від зареєстрованого шлюбу відповідачка [PERSON] та син позивачки [PERSON] мають спільну дитину [PERSON], [INFO] (а.с.37), який відповідно до довідки Пирятинського районного сектору Державної міграційної служби у Полтавській області зареєстрованим у будинку [ADDRESS] не значиться (а.с.22 ). Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 19.12.2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.37). На даний час відповідачка створила іншу сім'ю та проживає з неповнолітнім сином [PERSON] у будинку батьків нового чоловіка по [ADDRESS]. Службою у справах дітей за дорученням суду були обстежені умови проживання неповнолітнього [PERSON] та встановлено, що у приміщенні, де він проживає разом з матір'ю [PERSON] та її чоловіком [PERSON] для повноцінного виховання, розвитку та проживання, умови відсутні. Вказане житло належить батькам [PERSON], тому позивачка не має змоги зареєструватися у ньому (а.с.30,31). Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 150 Житлового кодексу (далі- ЖК України), громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 7 Закону України в ред. від 05.07.2012 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік. Системний аналіз наведених та інших норм права, які містить Цивільний та Житловий Кодекси України (зокрема, ст.405 ЦК України, ст.ст.156,163 ЖК України) свідчить про те, що ними урегульовані відносини з фактичного користування житловим приміщенням членів (колишніх членів) сім"ї власника будинку, які, у разі вибуття на інше постійне місце проживання та припинення сімейних стосунків із власником це право втрачають. Таким чином, право члена сім"ї власника жилого будинку, який не є співвласником, на користування цим будинком, відповідно до ст.156 ЖК України, обумовлене наявністю сімейних відносин із власником, спільним із ним проживанням у даному будинку, веденням із ним спільного господарства. Судом встановлено та не заперечувалося відповідачем, що вона припинивши фактично сімейні стосунки із сином власника житла, змінила місце свого постійного проживання разом з малолітнім сином та майже 4 роки у ньому не проживає. Матеріалами справи встановлено, що відповідач у жовтні 2011 року зверталася з позовом до суду про вселення до спірного житла у зв'язку з тим, що позивачка чинила перешкоди до користування ним, змінивши замки на вхідних дверях будинку. Проте, за заявою [PERSON] провадження у справі було закрите, ухвала суду від 15.02.2012 позивачем оскаржена не була (а.с.38). Доводи відповідача про те, що її обманом змусили написати заяву про закриття провадження у справі, пообіцявши не чинити перешкод у користуванні будинком, є неспроможними та не доведеними у встановленому законом порядку. Отже, відмовившись у лютому 2012 року від свого права на користування спірним житлом, відповідачка змінила місце свого постійного проживання та понад 2 роки у будинку не проживала, за вказаний час витрат по утриманню будинку, оплаті комунальних послуг відповідач не несла, тому суд приходить до висновку, що вона добровільно втратила правовий зв'язок із приміщенням. Сама відповідачка у судовому засіданні пояснила, що вона не претендує на користування спірним житловим приміщенням, так як там зараз проживає її колишній чоловік із новою сім'єю, проте знятися з реєстрації у ньому відмовляється, так як зареєструвати своє місце проживання та відповідно місце проживання своєї дитини на даний час їй більше немає де. Оскільки відповідачка вільно обрала місцем проживання для себе інше житло, де вона постійно проживає протягом тривалого часу, і відповідачем ця обставина визнається, підстави для реєстрації її за іншою адресою, а саме у будинку [ADDRESS], відсутні. З огляду на те, що неповнолітня дитина відповідачки проживає разом з матір'ю у іншому жилому приміщенні без реєстрації постійного місця проживання, порушення прав дитини у разі задоволення позовних вимог про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд не вбачає. Створення повноцінних умов для виховання та розвитку дитини відповідно до законодавства має бути обов'язком, насамперед, її батьків. Таким чином, оскільки відповідачка понад чотири років не проживає у будинку, що належить позивачці, а її реєстрація у ньому заважає позивачу у повній мірі володіти та користуватися житловою площею у належному їй житловому будинку, позовні вимоги щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування жилим приміщення, є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Outcome: approved