Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до Галицького районного суду Івано-Франківської області з позовом до Деліївської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області та просить суд: -поновити її на роботі на посаді головного бухгалтера Деліївської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області; -стягнути з відповідача в її користь заборгованість по заробітній платі за період 01 серпня 2016 року по 07 вересня 2016 року в розмірі 6\~682 грн. 77 коп.; -стягнути з відповідача в її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу; -стягнути з відповідача в її користь 10\~000 грн. моральної шкоди; -вирішити питання розподілу судових витрат. Судом залучено до участі у справі третьою особою - сільського голову [PERSON] В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що працювала на посаді головного бухгалтера Деліївської сільради. 06 вересня 2016 року нею подано заяву про надання чергової відпустки тривалістю 22 календарних дні починаючи з 06 вересня 2016 року. З огляду на відсутність рішення сільського голови щодо погодження відпустки, вона цього ж дня звернулась із заявою до голови Галицької районної ради Івано-Франківської області про врегулювання спірної ситуації. З огляду на отримання візи для виїзду за кордон та існуючими сімейними обставинами 07 вересня 2016 року виїхала за межі України. 03 жовтня 2016 року її не було допущено до роботи та повідомлено секретарем Деліївської сільради про її звільнення. Для зясування причин звільнення, 05 жовтня 2016 року звернулась до голови сільради з письмовою заявою, відповіді на яку не отримала. Вважає звільнення незаконним з огляду на недотримання порядку звільнення. А тому, підлягає поновленню на роботі з виплатою заробітної плати за час вимушеного прогулу. В наслідок порушення її законних прав втратила душевний спокій, перебуває у роздратованому стані, немає засобів для існування, в результаті чого несе моральні страждання. Розмір моральної шкоди оцінює в 10\~000 грн. В судовому засіданні позивач, її представник адвокат [PERSON] позов підтримали. Позивач надала пояснення аналогічні, викладеним в позовній заяві. Додатково пояснила, що до часу її звільнення керівником не зясовано причин її відсутності на роботі, не відібрано пояснення. В день звільнення, чи в день появи на роботі не ознайомлено з наказом (розпорядженням) про звільнення, не видано трудову книжку. В неї була наявна невикористана, згідно графіка в травні 2016 року, чергова відпустка. Перешкод у наданні у вересні 2016 року невикористаної чергової відпустки не було, оскільки всі виробничі завдання нею були виконані, її відсутність у згаданий період не суперечив інтересам установи. Представник відповідача [PERSON] позов заперечила. Заперечуючи позов покликалась на те, що в дійсності [PERSON] з 04 березня 2003 року працювала на посаді головного бухгалтера Деліївської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області. 06 вересня 2016 року позивачем подано голові сільради [PERSON] заяву про надання частини невикористаної за графіком чергової відпустки. Однак, головою сільради не погоджено надання такої 02, 07, 08 вересня 2016 року [PERSON] була відсутня на роботі. Самовільне використання відпустки слід вважати прогулом, а тому розпорядженням сільського голови на [PERSON] накладено дисциплінарне стягнення у виді звільнення з роботи. Копію розпорядження в день звільнення [PERSON] надано не було у звязку з відсутністю такої. Трудова книжка була відсутня в особовій справі працівника [PERSON], оскільки при прийомі на роботу позивачем таку не подано. 04 жовтня 2016 року [PERSON] зявилась на роботі, знищила компютерні програми, привласнила майно сільради. У відповідь на подану [PERSON] заяву про повідомлення причин звільнення, такій скеровано відповідь з проханням зявитись у сільраду, отримати копію розпорядження про звільнення, надати пояснення з приводу знищення майна. З огляду на законність дій Деліївської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області, позов в частині вимог щодо поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, моральної шкоди є безпідставним. Щодо вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, то протягом 2016 року [PERSON] нараховано та підлягало виплаті 30\~915 грн. 90 коп. Фактично виплачено 35\~413 грн. 42 коп. Переплата по заробітній платі складає 4\~497 грн., тобто заборгованіст на дату збільнення відсутня. Третя особа [PERSON] позов заперечив. Зазначив, що в наслідок порушення трудової дисципліни прогул вирішив застосувати дисциплінарне стягнення до [PERSON] у виді звільнення. Не погоджував надання відпустки на термін 22 календарних дні у період з 06 вересня 2016 року. Заслухавши пояснення позивача, її представника, представника відповідача, третьої особи, приймаючи рішення по суті спору суд враховує наступне. За приписами ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін; докази подаються сторонами; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] 04 березня 2003 року прийнята на роботу у Деліївську сільську раду Галицького району Івано-Франківської області на посаду спеціаліста, що доводиться копією розпорядження (а.с. 32). Станом на вересень 2016 року працювала на посаді головного бухгалтера. Відповідно до ст. 74 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Відповідно до ст. 79 КЗпП України, черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Поділ щорічної відпустки на частини будь-якої тривалості допускається на прохання працівника за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів. Невикористана частина щорічної відпустки має бути надана працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка. Відповідно до ч. 3 ст. 80 КЗПП України, у разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом. Рішенням сесії Деліївської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області від 25 грудня 2015 року затверджено графік відпусток працівників сільради. За графіком, відпустка [PERSON] запланована на квітень 2016 року (а.с. 34-35). В квітні 2016 року, тобто за графіком, [PERSON] щорічної відпустки не надано, що стверджується довідкою Деліївської сільської ради (а.с. 55). 06 вересня 2016 року [PERSON] звернулась до Сільського голови [PERSON] з заявою про надання чергової відпустки (а.с. 10). Дана обставина визнається сторонами. Сільським головою не погоджено надання такої, про що було відомо [PERSON], оскільки така цього ж дня 06 вересня 2016 року звернулась до Голови Галицької районної ради [PERSON] з заявою, по суті скаргою на дії Сільського голови [PERSON] щодо погодження надання відпустки. 07 та 08 вересня 2016 року [PERSON] була відсутньою на робочому місці, що підтверджується табелем обліку робочого часу (а.с. 33), актами (а.с. 80,81). Розпорядженням Сільського голови [PERSON] від 08 вересня 2016 року [PERSON] звільнена з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули 02, 07, 08 вересня 2016 року. Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст. ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України). Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до ст. 9 Конвенції Міжнародної організації праці N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Верховною Радою 04 лютого 1994 року, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцю. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" N 9 від 06 листопада 1992 року, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. ст. 147 (1), 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалося вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Відповідно до ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Відповідно до ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Відповідно до ч. 1 ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Перевіряючи, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. ст. 147 (1), 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, судом встановлено наступне. Як зазначалось вище, судом встановлено, що в квітні 2016 року, тобто за графіком, [PERSON] щорічної відпустки не надано. Відтак, невикористана відпустка мала бути надана працівнику, як правило, до кінця робочого року, і в вересні 2016 року [PERSON], поза розумним сумнівом, сподівалась на отримання такої. Однак, самовільне використання відпустки без погодження з уповноваженим органом вважається прогулом. Отримання щорічної відпустки у вересні 2016 року [PERSON] була зумовлена необхідністю виїзду за кордон, тобто інтересами працівника. Обєктивних причин неможливості надання відпуски у бажаний період, що було зумовлено інтересами установи, відповідачем не доведено. З огляду на ступінь тяжкості вчиненого проступку, недоведеності заподіяної ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника, зокрема позивач попередньо до дисциплінарної відповідальності не притягалась, до такої застосовувались заходи заохочення за добросовісне виконання посадових обовязків, доцільність застосування такого крайнього заходу, як накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, суд вважає в даному конкретному випадку не виправданим. Також, в супереч положенням ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення уповноваженою особою не отримано від [PERSON] письмових пояснень. Тобто недотримана процедура накладення дисциплінарного стягнення. Відтак, слід констатувати незаконність звільнення [PERSON] Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, суд вважає необхідним поновити позивача на посаді головного бухгалтера Деліївської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області. Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу… При визначенні розміру середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню на користь позивача за час вимушеного прогулу суд виходить з положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100. Так, вказаними положеннями визначено, що в період тимчасової непрацездатності середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 6 календарних місяців роботи, що передують події, а у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Середній заробіток за період з 09 вересня 2016 року по дату передує фактичному поновленню на роботі попередній робочий день 14 червня 2017 року включно (191 робочих днів) слід виплатити виходячи з середньомісячної заробітної плати обчисленої з виплат за останні 2 календарних місяців роботи, що передують звільненню. З період липень 2016 року - серпень 2016 року заробітна плата позивача, що підлягала виплаті склала 6\~870 грн. 20 коп. Цей період містив 44 робочих днів, відтак середньодення заробітна плата складає 156 грн. 14 коп. За 191 робочих днів заробітна плата складає 29 822 грн. 80 коп. Згідно положень ст. 367 ЦПК України, рішення суду в частині поновлення позивача на роботі та стягнення заробітної плати в межах суми за один місяць (жовтень 2016 року - 3\~122 грн. 80 коп.) підлягає негайному виконанню. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судам надано розяснення, що відповідно до статті 237 1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Моральна шкода - це зумовлені моральними стражданнями втрати немайнового характеру. Страждання викликають певні зміни у житті особи: неможливість реалізації своїх звичок і бажань, погіршення стосунків у колективі, втрата роботи, втрата довіри близьких людей, тощо. Тому, встановлюючи факт такої шкоди, слід керуватися не лише тими критеріями, які обумовлюють субєктивне сприйняття потерпілого (почуття, емоції), але й тими, які характеризують її зовнішній прояв - порушення звичайного для даної людини способу життя. Саме суду на підставі наданих доказів надано право визначити розмір моральної шкоди, який при цьому повинен керуватися наступними принципами: умовна рівність втраченого блага і того, яке може бути надбане за конкретну суму грошей, поміркованості відповідності вимогам розважливості, розумності обєктивного відображення дійсності, справедливості неупередженого ставлення до усіх учасників процесу. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Відповідно до п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику по справам про відшкодування моральної шкоди», суд повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння потерпілому моральних страждань, при яких обставинах і якими діями вони заподіяні, ступень вини заподіювача, які саме моральні страждання отримав потерпілий і в якій грошовій сумі він оцінює повязані з ними втрати. Розмір відшкодування моральної шкоди, як зазначено в п. 9 цієї Постанови, суд визначає в межах заявлених вимог, в залежності від характеру в обєму заподіяних позивачу моральних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача і інших обставин. Відтак, з урахуванням умовної рівності втраченого блага і того, яке може бути надбане за конкретну суму грошей, поміркованості відповідності вимогам розважливості, розумності, обєктивного відображення дійсності, справедливості, неупередженого ставлення до усіх учасників процесу, з урахуванням тяжкості моральних страждань викликаних змінами у житті особи: погіршення стосунків, втрата роботи (заробітку), підрив авторитету, суд визначає моральну шкоду в розмірі 3\~000 грн. Щодо вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, то протягом 2016 року [PERSON] нараховано та підлягало виплаті 30\~915 грн. 90 коп. Фактично виплачено 35\~413 грн. 42 коп. Переплата по заробітній платі складає 4\~497 грн., що стверджується довідкою Деліївської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області (а.с. 86). Тобто заборгованість на дату звільнення відсутня. З огляду на те, що суд розглядає справу в межах позовних вимог, за відсутності вимог Деліївської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області до [PERSON] про стягнення надміру виплаченої заробітної плати, у суду відсутні підстави для взаємозаліку зобовязань, тобто наявної переплати по зарплаті та заробітної плати за час вимушеного прогулу. Правову допомогу позивачу, беручи участь у судових засіданнях надавав адвокат [PERSON] З урахування розміру встановленої законом мінімальної заробітної плати у 2016 2017 роках, граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, визначений ст. 1 Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», з відповідача на користь позивача слід стягнути 5 000 грн. понесених витрат на правову допомогу. З огляду на те, що позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, такий слід стягнути з відповідача в дохід держави в розмірі 1653 грн. 60 коп., виходячи із задоволення вимоги майнового характеру та двох вимог немайнового характеру. На підставі викладеного,

Outcome: partial