Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-01 00:00:00

19 липня 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтував тим, що 01 лютого 2017 року між ним та відповідачами був укладений попередній договір оренди нежитлових приміщень, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, просп. Калініна, 7-Б, та домоволодіння за адресою: м. Дніпро, вул. Каширська, 50а. За умовами цього договору, відповідачі, як Орендодавці зобов'язані були оформити всі необхідні документи для оренди та передати обєкти оренди йому, як Орендарю в строк до 1 травня 2017 року, а він зобов'язався сплатити вартість оренди в розмірі 10 000 гривень на місяць з урахуванням індексу інфляції та оформити основний договір оренди після надання Орендодавцями всіх необхідних документів в строк до 1 травня 2017 року. Кошти ним були сплачені у розмірі 10000 гривень (по 5000 грн. кожному з відповідачів), однак у передбачений договором строк відповідачі необхідних документів не підготували та основний договір оренди зазначеного вище нерухомого майна з ним так і не уклали, що стало причиною звернення до суду з вказаним позовом, в якому позивач просить суд стягнути з [PERSON] та [PERSON] на його користь суму коштів, які були сплачені ним в якості орендних платежів за попереднім договором оренди від 01 лютого 2017 року в сумі 10000 гривень. 07 серпня 2017 року відповідач [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON], Дніпропетровське колективне підприємство «РЕММЕБЕЛЬ», третя особа Товарна біржа «ЛІДЕР» про зобовязання вчинити певні дії, визнання біржової угоди дійсною та визнання права власності. Свої вимоги обґрунтувала тим, що дійсно між ними 01 лютого 2017 року було укладено попередній договір оренди нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, просп. Калініна, 7-Б та домоволодіння за адресою: м. Дніпро, вул. Каширська, 50а, відповідно до умов якого відповідач [PERSON] повинен був укласти основний договір оренди у термін до 1 травня 2017 року, але досі його не уклав та не бажає цього робити, ставлячи під сумнів її право власності на нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, просп. Калініна, 7-Б, яка належить дійсно їй на підставі Договору купівлі - продажу нерухомого майна, який був укладений на товарній біржі «ЛІДЕР» під реєстраційним номером 613-Н від 21 липня 2000 року між Дніпропетровським Колективним Підприємством «Реммебель» та [PERSON]. Вважаючи себе повноправним власником цього майна, право власності на яке не визнається відповідачами, позивач за зустрічним позовом просить суд зобов'язати відповідачів [PERSON] та [PERSON] укласти з нею основний договір оренди нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, просп. Калініна, 7 - Б на умовах попереднього договору оренди від 1 лютого 2017 року, визнати дійсною біржову угоду, а саме Договір купівлі - продажу № 613-Н від 21.07.2000 року укладений між Дніпропетровським Колективним Підприємством «Реммебель» та [PERSON] посвідчений на товарній біржі «Лідер», що не визнається відповідачами та визнати за нею право власності на нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, просп. Калініна, 7- Б. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав первісний позов та просив суд задовольнити його у повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Відповідач [PERSON] заперечувала проти первісного позову та наполягала на задоволенні зустрічних позовних вимог. Відповідач [PERSON] надав письмові заперечення проти первісного позову, в яких просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до нього, з огляду на те, що 23 серпня 2017 року він повернув кошти позивачу в сумі 5000 гривень, про що свідчить власноруч написана розписка самим [PERSON], а щодо зустрічного позову, то він не заперечує. Представники відповідача - Дніпропетровського колективного підприємства «РЕММЕБЕЛЬ» та третьої особи - Товарної біржи «ЛІДЕР», в судове засідання не зявилися. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши добуті та представлені докази, вважає, що у задоволенні первісного позову [PERSON] слід відмовити, а зустрічний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 01 лютого 2017 року між [PERSON], як Орендарем та [PERSON] і [PERSON], як Орендодавцями, був укладений попередній договір оренди нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, просп. Калініна, 7-Б та домоволодіння за адресою: м. Дніпро, вул. Каширська, 50а. Згідно п. 2 вказаного договору Орендодавці зобов'язувалися оформити всі необхідні документи для укладення основного договору оренди та передати обєкти оренди Орендарю в строк до 1 травня 2017 року, а Орендар зобов'язався оплатити вартість оренди в розмірі 10000 гривень на місяць з урахуванням індексу інфляції та оформити основний договір оренди після надання Орендодавцями всіх необхідних документів в строк до 1 травня 2017 року. В момент укладення попереднього договору оренди Орендар сплатив вартість оренди в розмірі 10000 гривень, а саме 5000 гривень на користь [PERSON] та 5000 гривень на користь [PERSON], про що зазначено у п. 4 вказаного договору. Відповідно до п. 3 умов попереднього договору, сторони повинні були укласти основний договір оренди у термін до 1 травня 2017 року та на строк 5 років. В судовому засіданні позивач [PERSON] звертав увагу суду на те, що він дійсно не укладає основний договір оренди з тих підстав, що право здачі майна в оренду мають лише його власники, а відповідачі не надають йому правовстановлюючих документів, які б підтверджували їх право власності на це майно та надавали б можливість у нотаріальному порядку укласти основний договір оренди строком на 5 років. 01 травня 2017 року позивач звертався до відповідачів з письмової претензією вимогою про повернення сплачених ним коштів. У відповідності до ст. 635 Цивільного кодексу України, попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Згідно ч. 2 ст. 793 ЦК України, договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню. Враховуючи вищенаведені норми права, суд приходить до висновку, що попередній договір оренди від 01 лютого 2017 року, на виконання якого позивач сплатив відповідачам по 5000 гривень, які він вимагає повернути від останніх, мав бути нотаріально посвідченим. Статтею 203 ЦК України встановлено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Таким чином, попередній договір оренди від 01 лютого 2017 року, укладений між позивачем та відповідачами - є нікчемним, а визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом [PERSON] в частині стягнення з відповідачів сплачених орендних платежів за попереднім договором оренди від 1 лютого 2017 року не підлягають задоволенню. Приходячи до такого висновку, суд також враховує і ту обставину, що незважаючи на нікчемність цього правочину, відповідач [PERSON] фактично повернув позивачеві 5000 гривень, які останній йому сплачував на виконання п. 4 цього попереднього договору оренди, про що свідчить власноруч написана розписка самим [PERSON] від 23.08.2017 року, а факт ухилення від укладення основного договору оренди мав місце з боку самого позивача [PERSON], в якого з власних субєктивних міркувань виникли безпідставні сумніви в належних правовстановлюючих документів на нерухоме майно, яке мали намір передати йому в оренду відповідачі. Приходячи до висновку про часткове задоволення позовних вимог за зустрічним позовом [PERSON], суд виходив з наступного. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині зобов'язання відповідачів [PERSON] та [PERSON] укласти з [PERSON] основний договір оренди нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, просп. Калініна, 7 - Б на умовах попереднього договору оренди від 1 лютого 2017 року, суд виходить з того, що попередній договір оренди від 01 лютого 2017 року не був укладений з додержанням вимог ст. 635 та ч. 2 ст. 793 ЦК України (щодо обовязкового його нотаріального посвідчення), тому він, в силу ст. 203 та ч. 1 ст. 219 ЦК України - є нікчемним, а тому не можна покладати на відповідачів обовязок укласти з позивачем за зустрічним позовом основний договір оренди, на умовах попереднього договору оренди, який є нікчемним. Натомість, суд вважає, що підлягають задоволенню позовні вимоги в частині визнання дійсною біржової угоди, а саме Договору купівлі - продажу № 613-Н від 21.07.2000 року, який було укладено на товарній біржі «Лідер» між Дніпропетровським Колективним Підприємством «Реммебель» та [PERSON], з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд встановив, що 21 липня 2000 року між [PERSON] та Дніпропетровським Колективним Підприємством «Реммебель» був укладений договір купівлі-продажу майстерні літ. Б-1, розташовану в місті Дніпропетровську, вулиця Щепкіна, 10. Вищевказаний договір купівлі-продажу був засвідчений на товарній біржі «Лідер», що підтверджується договором № 613-Н. За умовами п. 4, 5 вказаного договору, [PERSON] повністю розрахувалась з продавцем, а право власності на майстерню переходить до покупця в момент підписання вказаного договору. 30 березня 2001 року вказаний договір був зареєстрований у КП ДМБТІ у реєстровій книзі № Р4 за реєстровим номером 56-31. З відповіді КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 13.10.2017 року № 13989 вбачається, що станом на 31.12.2012 року за [PERSON] дійсно зареєстровано право власності на нежитлову будівлю майстерні літ. Б-1, розташовану в місті Дніпропетровську, проспект Калініна, буд. 7-б (колишня вулиця Щепкіна, 10) на підставі Договору купівлі - продажу № 613-Н від 21.07.2000 року, який було укладено на товарній біржі «Лідер» між Дніпропетровським Колективним Підприємством «Реммебель» та [PERSON]. Відповідно до схеми адресації та розпорядження міського голови міста Дніпропетровська [PERSON] від 24.10.2005 року № 940р, було присвоєно нежитловій будівлі по проспекту Калініна адресу просп.. Калініна, 7Б (колишня адреса вул.. Щепкіна, 10). В судовому засіданні встановлено, що сам договір купівлі - продажу № 613-Н від 21.07.2000 року, який було укладено на товарній біржі «Лідер» між Дніпропетровським Колективним Підприємством «Реммебель» та [PERSON], був укладений згідно ст. 15 Закону України "Про товарну біржу", що діяв у той час, відповідно до якої біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Цей договір був зареєстрований в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» на ім'я [PERSON], що підтверджено реєстраційним штампом на договорі купівлі-продажу будинку. Реєстрація в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» на імя [PERSON] права власності на це нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу посвідченого біржею, а не нотаріусом, на той момент, не суперечило чинному законодавству. Інструкція "Про порядок Державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних і фізичних осіб" передбачала підставу для державної реєстрації - договори купівлі-продажу і міни, зареєстровані біржею. В реєстраційному штампі вказано, що нерухоме майно зареєстровано на ім'я [PERSON] та записано в реєстраційну книгу № Р4 КП ДМБТІ за реєстровим номером 56-31. У відповідності до ст. 227 ЦК України в редакції 1963 року договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Частиною 2 ст. 47 ЦК України в редакції 1963 року, передбачено, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Згідно ст. 204 ЦК України в редакції 2003 року правочин від 21 липня 2000 року - є правомірним. Згідно ст. 328 ЦК України в редакції 2003 року, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Дана угода є правомірною, так як її недійсність ніким не встановлена і вона ніким не оспорювалась. Виходячи зі ст. 334 ЦК України в редакції 2003 року право власності на майно за угодою, що підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набуття законної сили рішення суду про визнання угоди, яка не засвідчена нотаріально, дійсною. Згідно зі ст. 655 ЦК України в редакції 2003 року передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Судом було встановлено, що саме такий договір і був укладений між [PERSON] та Дніпропетровським Колективним Підприємством «Реммебель». Згідно ст. 203 ч. 3 ЦК України в редакції 2003 року волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. В даному випадку між вищевказаними особами був укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення без додержання нотаріального посвідчення договору. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, враховуючи, що [PERSON] є фактичним власником нерухомого майна, яке було предметом за біржовою угодою, приймаючи до уваги, що права третіх осіб при вирішенні даного спору в цій частині не порушуються, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в частині визнання дійсною угоди Договору купівлі - продажу нерухомого майна, яка була укладена на товарній біржі «ЛІДЕР» під реєстраційним номером 613-Н від 21 липня 2000 року між Дніпропетровським Колективним Підприємством «Реммебель» та [PERSON]. Позовні вимоги в частині визнання за [PERSON] права власності на нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, просп. Калініна, 7- Б, суд вважає передчасними, оскільки ці вимоги позивач повязує суто з неможливістю розпорядитися належним їй на підставі біржової угоди майном, оскільки нотаріус та відповідач [PERSON] цю біржову угоду не визнають, як правовстановлюючий документ. З огляду на те, що суд задовольняє вимоги позивача шляхом визнання дійсною угоди Договору купівлі - продажу нерухомого майна, яка була укладена на товарній біржі «ЛІДЕР» під реєстраційним номером 613-Н від 21 липня 2000 року між Дніпропетровським Колективним Підприємством «Реммебель» та [PERSON], тому перешкод для позивача у розпорядженні цим майном шляхом нотаріального посвідчення будь якої угоди не існує, а тому такий спосіб захисту права, як визнання за нею права власності на майно, яке і так за нею зареєстроване, є неприпустимим. З огляду на те, що угода Договору купівлі - продажу нерухомого майна, яка була укладена на товарній біржі «ЛІДЕР» під реєстраційним номером 613-Н від 21 липня 2000 року між Дніпропетровським Колективним Підприємством «Реммебель» та [PERSON], не визнається відповідачем [PERSON], тому судові витрати, в силу ст. 88 ЦПК України, підлягають стягненню з останнього.

Outcome: partial