Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про виселення з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення та про зняття [PERSON] з реєстраційного обліку. У позовній заяві зазначено, що [PERSON] є власницею домоволодіння [ADDRESS], що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, який сформований Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації. У будинку зареєстровані позивачка, троє неповнолітніх дітей позивачки. Крім того, в будинку зареєстрований і періодично проживає відповідач по справі [PERSON] Шлюб між позивачкою і відповідачем розірвано у встановленому законом порядку. Спільне проживання з [PERSON] в одному будинку стало нестерпним. Відповідач систематично порушує правила співжиття - зловживає спиртними напоями, а перебуваючи у нетверезому стані, влаштовує безпідставні сварки, бешкети. З цього приводу позивачка неодноразово зверталася із заявами до Рогатинського відділення поліції, Конюшківської сільської ради. Незважаючи на притягнення відповідача до адміністративної відповідальності, він продовжує порушувати правила співжиття, його поведінка у сім'ї не відповідає загальноприйнятим нормам. [PERSON] не бере участі в утриманні житла, оплаті комунальних послуг. На її прохання добровільно виселитися з домоволодіння не реагує. Продовжує проживати в житловому будинку, поводить себе неправомірно по відношенню до позивачки та неповнолітніх дітей. Просила позовні вимоги задовольнити повністю, виселити [PERSON], [INFO], із житлового будинку [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення, зняти його з реєстраційного обліку. У судове засідання позивачка, представник позивачки не прибули, направили на адресу суду писбмове клопотання про слухання справи за їх відсутності. Просили позовні вимоги задовольнити повністю. Не заперечували щодо ухвалення заочного рішення у справі. За ст.27 ЦПК України участь у судових засіданнях є правом , а не обов'язком сторін по справі. Відповідач у судове засідання не прибув повторно і не повідомив суд про причини своєї неявки у судове засідання, хоча про день, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином та у встановленому законом порядку, що пітверджується повідомленнями про вручення йому судових повісток про виклик до суду. Суд, зі згоди позивачки по справі, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачкою, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачка по справі є власницею домоволодіння [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Рогатинської районноїдержавної нотаріальної контори 03 жовтня 2008 року. Домоволодіння зареєстроване в Івано-Франківському ОБТІ, що підтверджується витягом із реєстру прав власності на нерухоме майно, сформованим 29 жовтня 2008 року, реєстраційний номер 24522581. [PERSON], [INFO], зареєстрований за місцем проживання за адресою с.Березівка Рогатинського району, що підтверджується довідкою №20/744, виданою 02 серпня 2016 року Рогатинським районним сектором УДМС в Івано-Франківській області. Шлюб між сторонами по справі розірвано, що підтверджується рішенням Рогатинського районного суду від 10 серпня 2016 року, яке набуло законної сили 26.10.2016 року. 08 вересня 2014 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.1732 КупАП. 20 квітня 2016 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.184 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 34 грн. У постанові зазначено, що 01 квітня 2016 року біля 19 год. за місцем проживання в с.Березівка [PERSON] висловлювався нецензурною лайкою в присутності трьох неповнолітніх дітей. Відповідно до довідки №201, виданої 19 квітня 2016 року виконавчим комітетом Конюшківської сільської ради , [PERSON] неодноразово зверталася з усними заявами та скаргами до Рогатинського РВ УМВС щодо неправомірної поведінки [PERSON]. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Відповідно до ст.319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Частиною 4 статті 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За ст.150 Житлового кодексу громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. За ст.3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного спорідення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Статтею 391 ЦК України встановлено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про виселення. Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. За змістом ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, зокрема, його дружина, діти і батьки. Членами сім'ї власника будинку може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку передбачені ст. 157 ЖК України та ч. 1 ст. 116 ЖК України. За ст.157 ЖК України членів сім'ї власника житлового будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК України. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого житлового приміщення. Частиною 1 ст.116 ЖК України встановлено: якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують житлове приміщення або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого житлового приміщення. Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови N 2 від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). З часу розірвання шлюбу між сторонами по справі, а саме з 26 серпня 2016 року [PERSON] втратив статус члена сім'ї [PERSON] яка є власником домоволодіння. Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (п.1 ст.8) гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Судом встановлено, що неприязні стосунки між сторонами по справі призвели до розірвання шлюбу в 2016 році, тривають по сьогоднішній день. Протягом 2014-2016 років відповідач притягався до адміністратвиної відповідальності. [PERSON] не змінив поведінки, продовжує порушувати правила співжиття, що створює неможливі умови для проживання в одному будинку. Дані обставини підтверджуються постановами в справах про притягнення до адміністративної відповідальності відповідача, довідкою, виданою виконавчим комітетом Конюшківської сільської ради, актом обстеження матеріально-побутових умов проживання сім'ї [PERSON] У домоволодінні зареєстровані та проживають троє дітей - неповнолітні [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], малолітній [PERSON], [INFO]. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 р. N 2402-III кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За таких обставин та доказів, досліджених та перевірених у судовому засіданні, суд, враховуючи інтереси власника житла, неповнолітніх дітей, які зареєстровані та проживають у домоволодінні [ADDRESS], принцип розумності і справедливості, приходить до висновку, що позовні вимоги грунтуються на діючому законодавстві та підлягають до задоволення. [PERSON], [INFO] слід виселити із житлового будинку [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до вимог ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. За ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved