Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-12 00:00:00

22 червня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ВАТ «Содовий завод», в подальшому позовні вимоги змінювалися, про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів її виплати та середнього заробітку за час затримки при звільненні. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що з 26 січня 1993 року по 01 квітня 1998 року він працював у відповідача водієм автомобіля «Белаз» цеху автомобільного транспорту. З 1997 року відповідач припинив виплачувати заробітну плату. При звільненні з підприємства відповідач не провів з ним повного розрахунку, мотивуючи скрутним становищем. Заборгованість з заробітній платі підприємства на теперішній час складає 2323 грн. 13 коп. У зв'язку з наведеним просить суд стягнути на свою користь з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 2323 грн. 13 коп., компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів її виплати у сумі 29153 грн. 29 коп., середній заробіток за час затримки при звільненні у сумі 39165 грн. 44 коп. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, надав суду заяву, в якій просить розглянути справу в його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає, просить їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача, відкритого акціонерного товариства "Содовий завод", у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Надав заяву про розгляд справи у відсутності представника відповідача. Позовні вимоги визнав частково, лише в частині стягнення заборгованості із заробітної плати, мотивуючи тим, що будь-які збільшення сум в ліквідаційній процедурі по справі про банкрутство ВАТ «Содовий завод» в частині застосування КЗпП та інших нормативно - правових актів, прийняті до вступу в законну силу Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом не можуть суперечити Закону (ч. 2 ст. 23 розділу VII Перехідних положень Закону № 2343-XII від 14 травня 1992 року; ч. 1 ст. 38 Закону № 4212-VI від 22 жовтня 2011 року - відповідно до яких: «у боржника не виникає додаткових зобов'язань». Тому ВАТ «Содовий завод» не може визнавати компенсації та інші додаткові вимоги крім основних заборгованостей по заробітній платі, яка на момент відкриття ліквідаційної процедури рахується за даними бухгалтерського обліку. Ліквідатор за законом не може збільшити реєстр кредиторів, які з моменту затвердження господарським судом не змінюються. Будь-які зміни сум у ліквідаційній процедурі не передбачені. Отже, ВАТ «Содовий завод» може визнати тільки дійсні вимоги, які можуть бути погашені на підставі ст. 31 (черговість задоволення вимог кредиторів) вказаного закону після проведення аукціону. На підставі викладеного, крім дійсної заробітної плати всі інші вимоги ВАТ «Содовий завод», який знаходиться в ліквідаційній процедурі, не визнає за законом. Дослідивши матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що позивач знаходився у трудових правовідносинах з ВАТ «Содовий завод» з 26 січня 1993 року по 01 квітня 1998 року і був звільнений за ст. 38 КЗпП на підставі наказу № 138 від 01 квітня 1998 року /а.с.5/. При звільнені з підприємства відповідач не провів з позивачем повного розрахунку, у результаті чого заборгованість з заробітної плати підприємства перед позивачем на теперішній час складає 2323 грн. 13 коп. згідно довідки ВАТ «Содовий завод» № 01-23/265а від 06 червня 2016 року /а.с.7/. Згідно із ст. 34 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95 - ВР «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Стаття 34 введена в дію з січня 1997 року згідно з Постановою Верховної Ради України № 49/96-ВР від 20.02.1996 року. Згідно з пунктами 2,3,4 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1427 від 20 грудня 1997 р., компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць( після утримання податків та платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін. Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості та індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1. У разі затримки виплати заробітної плати за кілька місяців сума компенсації визначається згідно з пунктом 3 цього Положення за кожний місяць окремо і підсумовується. 1 січня 2001 р. набув чинності Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ Згідно ст.1 цього закону підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу( особи) Статтями 2,3 вказаного закону передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу ( інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). З метою реалізації Закону України « Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 затверджено Порядок компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати. Пунктом 2 цієї постанови встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, нарахованої працівникові за період роботи з 1 січня 1998 року по 31 грудня 2000 р., проводиться відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 р. № 1427. Позивач звільнений 01 квітня 1998 року, отже компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати повинна проводитись відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 р. № 1427. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не виключає проведення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати. Позивачем [PERSON] не надано доказів про розмір нарахованої, але не виплаченої йому заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів), у наданій довідці про заборгованість, зазначена лише загальна сума заборгованості без зазначення помісячної заборгованості, що унеможливлює проведення розрахунку компенсації. Оскільки Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 1427 від 20 грудня 1997 р., передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів)на коефіцієнт приросту споживчих цін та у разі затримки виплати заробітної плати за кілька місяців сума компенсації визначається згідно з пунктом 3 цього Положення за кожний місяць окремо і підсумовується, відсутність належних та допустимих доказів про розмір нарахованої, але не виплаченої позивачу заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) унеможливлює проведення розрахунку компенсації та є підставою для відмови у позові через його недоведеність. Вирішуючи заявлені позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку, суд, у межах заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Згідно ч. 1 та ч. 3 ст. 117 КЗпП України (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У разі якщо звільнений працівник до одержання остаточного розрахунку стане на іншу роботу, розмір зазначеної в частині першій цієї статті компенсації зменшується на суму заробітної плати, одержаної за новим місцем роботи. Виплата середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, тому на виниклі між сторонами правовідносини не розповсюджується дія мораторію встановленого ЗУ "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Враховуючи, що згідно позовних вимог, [PERSON] просив стягнути середній заробіток за період 02 квітня 1998 року по 13 липня 2016 року включно, суд вважає за необхідне стягнути в межах заявлених позовних вимог наступну суму. Розмір заробітної плати позивача [PERSON] становить: за грудень 1997 року - 98 грн. 42 коп. (відпрацьовано 103,6 годин) та листопад 1997 року - 143 грн. 07 коп. (відпрацьовано 120 годин), при тривалості денного робочого часу 8 годин, середньоденна заробітна плата складає: (98,42+143,07):(103,6 відпрацьованих години + 120 відпрацьованих годин) х 8 робочих годин = 8 грн. 64 коп. Кількість робочих виходів позивача з урахуванням його графіку роботи при 5-денному робочому тижні, за офіційно опублікованими статистичними даними «Про норму тривалості робочого часу» у листах Міністерства праці та соціальної політики України складатиме:у 1998 році - 172 робочих дні (лист N 466 від 05.02.1998), у 1999 році - 253 робочих дні (лист № 13-1825 від 26.05.1999р. ), у 2000 році -250 робочих дні (лист № 17-1735 від 12.05.2000 р. ), у 2001 році - 251 робочий день (лист № 13-4796 від 20.11.2000 р.), у 2002 році - 251 робочий день (лист №010-1201 від 23.11.2001 року), у 2003 році - 251 робочий день (лист №010-1135 від 06.11.2002 року), у 2004 році - 253 робочих дні (лист № 03-3/7221-013-15 від 18.11.2003 року), у 2005 році - 251 робочий день (лист № №03-3/10426-036-15 від 12.10.2004 року), у 2006 році - 250 робочих дні (лист №7881/0/14-05/036-15 від 04.10.2005 року), у 2007 році - 251 робочий день ((лист № 6540/0/14-06/13 від 09.10.2006 року), у 2008 році - 252 робочих дні (лист № 6884/0/14-07/13 від 18.09.2007 року), у 2009 році - 251 робочий день (лист № 10338/0/14-08/13 від 30.09.2008 року), у 2010 році - 251 робочий день (лист № 9681/0/14-07/13 від 25.08.2009 року), у 2011 році - 250 робочих днів (лист №9111/0/14-10/13 від 25.08.2010 року), 2012 році - 251 робочий день (лист №8515/1/14-11/13 від 23.08.2011 року), у 2013 році - 242 робочих дні (лист № 9050/0/14-12/13 від 21.08.2012 року), у 2014 році - 251 робочий день (лист №9884/0/14-13/13 від 04.09.2013 року), у 2015 році - 250 робочих днів (лист №10196/0/14-14/13 від 09.09.2014 року), у 2016 році (до 13 липня 2016 року) - 134 робочих дні. Загальна кількість робочих днів за період з 02 квітня 2000 року по 13 липня 2016 року включно складає - 4315. Виходячи з цього, середній заробіток за час затримки розрахунку складає 37281 грн. 60 коп. (8 грн. 64 коп. х 4315 робочих днів = 37281 грн. 60 коп.), який і підлягає стягненню з відповідача на користь [PERSON] Згідно п. 1 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Виходячи з цього, на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати, а саме судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп.

Outcome: partial