Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-20 00:00:00

21.10.2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований Саксаганським відділом ДРАЦС Криворізького МУЮ Дніпропетровської області, актовий запис №481, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-КИ №235955 від 27.10.2012 року (а.с.3, 125). Заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15.03.2016 року, яке набрало законної сили 26.04.2016 року (справа №214/6568/15-ц), за позовом [PERSON] шлюб між сторонами розірвано. До укладення шлюбу з [PERSON], 18.07.2008 року відповідач [PERSON] придбав транспортний засіб марки Daewoo Lanos TF69Y, р/н [NUMBER], тип легковий, колір світло-синій (туманно-голубий), двигун №A15SMS36311R, кузов № [NUMBER] з отриманням свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії АЕС178808 від 18.07.2008 року, що підтверджується листом ТСЦ №1243 РСЦ в Дніпропетровській області МВС України від 17.12.2016 року №31/4-1243 (а.с.4, 116). Автомобіль набуто у власність [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №0617 від 11.03.2008 року, укладеного між ним як покупцем та АТ «Українська автомобільна корпорація» в особі директора ТОВ «Автопостач» як продавцем, за 53\~700 грн. (а.с.36-44) за рахунок коштів, отриманих ним в кредит на підставі кредитного договору «Автопакет» №786729/ФЛ від 19.03.2008 року, укладеного з кредитором ВАТ КБ «НАДРА». Як слідує з кредитного договору та додатків до нього (а.с.45-63), позичальник [PERSON] отримав кредит в сумі 53\~700 грн. на придбання автотранспортного засобу, оплату витрат, повязаних з державною реєстрацією права власності в МРЕВ ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області. Кредит надано зі сплатою процентів за користування ним за ставкою 19,65% річних та комісії в розмірі 2% одноразово в день отримання кредиту / перерахування кредитних коштів (п.п.1.1.3, 1.1.4 договору). Відповідно до розділу 3 договору (а.с.46), забезпеченням виконання кредитно-договірних зобовязань [PERSON] виступали застава придбаного ним транспортного засобу та порука з обсягом солідарної відповідальності боржника та поручителя [PERSON] Відповідно до додаткової угоди №1 від 19.03.2008 року (а.с.28), виконання зобовязань [PERSON] по погашенню кредиту обумовлено шляхом внесення щомісячного мінімального необхідного платежу в сумі 1191,73 грн. до 18 числа кожного місяця, починаючи з березня 2008 року. Додатковою угодою №2 від 29.01.2010 року (а.с.49-53) передбачено зміни у виконанні [PERSON] зобовязань по погашенню кредиту шляхом внесення щомісячного мінімального необхідного платежу з 20.02.2010 року по 20.01.2013 року включно по 1238,37 грн., а з 20.02.2013 року по 20.03.2016 року включно по 1201,33 грн. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилалася на те, що автомобіль [NUMBER], було придбано в період перебування її та [PERSON] в фактичних шлюбних стосунках, що визначає можливість віднесення майна до їх спільної сумісної власності з поділом порівну між ними, у звязку з чим просила встановити факт їх проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з січня 2008 року до 27.10.2012 року. Перевіряючи обґрунтованість таких вимог позивача, суд виходить з наступного. Відповідно до\~Конституції України,\~засади регулювання шлюбу і сімї визначаються виключно законами України. Нормами ст.3 СК України визначено, що сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. За положеннями ч.ч.1, 2\~ст.21 СК України\~шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Згідно зі ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення\~глави 8 СК України «Право спільної сумісної власності подружжя». Відповідно до п.44 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кіган проти Ірландії» №16969/90 від 26.05.1994 року «…поняття «сім'я» не обмежується виключно відносинами, заснованими на шлюбі, і може включати інші de factо «сімейні узи», коли сторони живуть спільно поза шлюбом…». Отже, проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них деяких прав та обовязків, зокрема права спільної сумісної власності на майно відповідно до ст.74 СК України. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення\~глави 8 СК України. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків. Відповідно до п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд за заявою особи може встановити факт проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, при цьому у випадку наявності спору про право такі справи мають розглядатися в порядку позовного провадження, що також кореспондується з п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення». Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, суд повинен встановити факт проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, визнавши конкретно в який період це мало місце. У рішенні по справі «Джонстон та інші проти Ірландії» від 18.12.1996 року № 6/1985/92/139 Європейський суд з прав людини зазначив, що особи, які проживають однією сімєю без реєстрації шлюбу, мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв'язок існує поза шлюбом, що забезпечуватиме дотримання ст.8 Конвенції, яка передбачає право на повагу до сімейного життя. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Як роз'яснено у п.20\~постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про судову практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,\~при застосуванні\~ст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Заперечуючи проти встановлення факту перебування сторін в фактичних шлюбних стосунках в період з січня 2008 року по 27.10.2012 року та поділу спірного рухомого майна, відповідач посилався на те, що до 2012 року він перебував в цивільному шлюбі з [PERSON], в той час як стосунки з [PERSON] у нього склались вже в середині 2012 року. Суд вважає доречними такі доводи відповідача, оскільки вони є дійсними та доведеними обсягом наданих суду наступних доказів. Так, судовим розглядом встановлено, що [PERSON] перебував фактичних шлюбних стосунках з [PERSON]; 24.01.2008 року у них народився син [PERSON]. У відомостях про батька зазначено [PERSON], тобто відомості до актового запису про народження дитини стосовно батьків, які не перебували в офіційно зареєстрованому шлюбі, внесено за їх спільною заявою (а.с.124). Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] підтвердила той факт, що з [PERSON] вони знайомі з 2001 року та в фактичних шлюбних стосунках перебували до 16.07.2012 року, проживаючи разом в орендованій квартирі за адресою: вул. Джамбула 19/7, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область. Вказані обставини також знайшли своє підтвердження в ході допиту свідків [PERSON] та [PERSON], які, кожен окремо, підтвердили, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом до 2012 року. Крім того, будучи родичами відповідача, вони зазначили, що стосунки з [PERSON] у відповідача виникли в 2012 році, проживали вони разом недовго напередодні весілля, яке відбулося в жовтні 2012 року, а раніше вони за неї нічого не знали. До того моменту єдиною жінкою в його житті була [PERSON] Аналізуючи докази, що стосуються придбання спірного рухомого майна, суд виходить з часу набуття його у власність [PERSON] 18.07.2008 року за рахунок кредитних коштів за договором, укладеним в період перебування в цивільному шлюбі з [PERSON], яка й виступала за ним майновим поручителем. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що дійсно транспортний засіб марки Daewoo Lanos TF69Y, р/н [NUMBER], [PERSON] придбав в період, коли проживав однією сімєю разом з [PERSON] Крім того, в ході допиту свідка [PERSON], остання підтвердила свою обізнаність з укладенням [PERSON] угоди з приводу придбання автомобіля, як і кредитного договору на отримання коштів з метою купівлі рухомого майна, за яким вона виступала поручителем. Окремої уваги також заслуговує той факт, що під час допиту [PERSON] практично точно зазначила розміри щомісячних платежів, які вносились [PERSON] в рахунок погашення кредитної заборгованості. Поміж іншим, із квитанцій, наданих [PERSON] в підтвердження внесених платежів по кредиту слідує, що він дійсно кожного місяця, починаючи з 2008 року вносив кошти в рахунок погашення кредиту, оформленого на придбання автомобіля [NUMBER]. В усіх платіжних дорученнях платником зазначено виключно «Данилець Олександр Йосипович» (а.с.64-84). В рахунок підтвердження обставин придбання спірного майна в період фактичних шлюбних стосунків [PERSON] та [PERSON], остання не надала суду жодних доказів. Відношення як до укладення кредитного договору на придбання автомобіля, так і самого правочину стосовно набуття автомобіля у власність [PERSON], позивач не має. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.\~Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Згідно висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у п.45 рішення у справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 року та у рішенні по справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року « … суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів…». Так, надана позивачем копія акту з місця проживання від 12.12.2016 року (а.с.188), яка начебто засвідчує факт проживання [PERSON] без реєстрації з лютого 2008 року по серпень 2015 року за адресою: мкр-н. Ювілейний 11/21, суд оцінює критично та визнає неналежним, недопустимим доказом, оскільки: 1) в акті не зазначено повної адреси, за якою начебто проживав відповідач протягом вкаазного в ньому періоду часу (а саме не вказано найменування міста); 2) в акті відсутня вказівка на те, що за вказаними в акті адресою та в період [PERSON] дійсно проживав разом з [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу; 3) акт спростовується обсягом наявних доказів, які виключають можливість проживання [PERSON] за вказаною адресою до середини 2012 року. Крім того, оригінал акту представник позивача суду не надав, клопотань про допит свідків, які б могли підтвердити зазначені в акті обставини, а відтак і довести дійсність акту як належного доказу, представник позивача не заявив, а від допиту попередньо заявлених свідків взагалі відмовився. Надана представником позивача копія ухвали Софіївського районного суду від 18.11.2011 року про відкриття провадження по цивільній справі за позовом КС «Аккорд» до [PERSON] про стягнення заборгованості взагалі не має відношення до вирішення спору. Окремої уваги також заслуговують надані відповідачем в судовому засіданні пояснення, підтверджені свідком [PERSON] Так, [PERSON] визнав, що з [PERSON] вони дійсно проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, однак декілька місяців напередодні весілля, яке відбулося 27.10.2012 року. Крім того, як вказав [PERSON], познайомились вони в 2011 році, коли він підвозив позивача, підробляючи таксуванням на автомобілі [NUMBER]. Вказані обставини повністю та беззаперечно спростовують твердження позивача стосовно придбання спірного автомобіля в період перебування сторін в фактичних шлюбних стосунках, а відтак транспортний засіб не може вважатися спільною сумісною власністю сторін і бути предметом поділу як майно, набуте ними. Однак, встановлені в судовому засіданні обставини, у тому числі визнані самим відповідачем та підтверджені обсягом наявних доказів, поза розумним сумнівом приводять суд до переконання про доведеність факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] в межах періоду з 16.07.2012 року (момент припинення стосунків з [PERSON]Г.) та до 26.10.2012 року включно (дня, що передував офіційній державній реєстрації їх стосунків шляхом укладення шлюбу), у звязку з чим позовні вимоги в частині встановлення факту підлягають частковому задоволенню. У задоволенні майнової вимоги стосовно поділу майна слід відмовити за недоведеністю та безпідставністю. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, суд враховує часткове задоволення немайнової вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення, за яку позивачем сплачено судовий збір в розмірі 487,20 грн. (а.с.9), та відмову в задоволенні майнової вимоги, за яку судовий збір позивачем не доплачено. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 243,60 грн. в рахунок часткового відшкодування понесених судових витрат пропорційно частині задоволеної немайнової вимоги, та стягнути з [PERSON] в дохід держави 487,20 грн. недоплаченого судового збору за майнову вимогу.

Outcome: partial