Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною частковою власністю колишнього подружжя без виділу його часток в натурі та стягнення коштів за виконання спільного зобовязання. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що з 21 квітня 2007 року з [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають малолітню дочку [PERSON], [INFO]. В період перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти ними був придбаний будинок № 2 по вул. Набережна в смт. Лихівка Пятихатського району Дніпропетровської області, який був зареєстрований на її чоловіка. Крім того, в період перебування в зареєстрованому шлюбі в АТ «[PERSON] Капітал» отримали кредит в розмірі 19341,06 грн. на споживчі потреби, який було укладено за згодою відповідача і отримані від банку кошти були витрачені в інтересах сім'ї. Шлюбно-сімейні відносини між ними не склалися, 28 вересня 2015 року шлюб між ними розірвано. До моменту розірвання шлюбу кредит погашався за рахунок спільних коштів, проте після припинення шлюбу вона погашала кредит за особисті кошти, нею погашено відсотки та заборгованість за кредитом на загальну суму 9691,20 грн., тому на її думку, з [PERSON] підлягає стягненню на її користь половина вартості погашеного кредиту в розмірі 4845,60 грн. У звязку з вищевикладеним просить визнати будинок № 2 по вул. Набережна в смт. Лихівка Пятихатського району Дніпропетровської області спільною частковою власністю та визнати за нею право власності на ? частину вказаного будинку, стягнути з [PERSON] на її користь 4845,60 грн. сплачених в рахунок погашення кредитних зобовязань та сплачений нею судовий збір. В ході судового розгляду позивач [PERSON] уточнила позовні вимоги/а.с.111-114/, просила визнати будинок № 2 по вул. Набережна в смт. Лихівка Пятихатського району Дніпропетровської області спільною сумісною власність пожружжя, визнавши за нею право власності на ? частину вказаного домоволодіння, стягнути з [PERSON] на її користь 6730 грн. сплачених в рахунок погашення кредитних зобовязань. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі і на підставах викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали та відповідач пояснив, що з позивачкою з 21 квітня 2007 року перебував в зареєстрованому шлюбі. В період перебування в зареєстрованому шлюбі дійсно придбав будинок № 2 по вул. Набережна в смт. Лихівка Пятихатського району Дніпропетровської області. Проте вказаний будинок було придбано за кошти його батьків, батьки особисто в рахунок договору купівлі-продажу будинку передали колишнім власникам будинку 57000 грн.. Оскільки житловий будинок було придбано за кошти його батьків та будинок батьки купували саме для нього, тому вважає, що зазначений будинок є його особистою приватною власністю. Крім того, дійсно 13 грудня 2013 року у АТ «[PERSON] Капітал» отримали кредит в розмірі 19341,06 грн. на споживчі потреби, який було оформлено на позивачку. На отримані ними гроші вони купили для власних потреб телевізор з усім комплектуючим, ігрову приставку та заплатили за послуги налаштування. Однак, коли позивачка виїжала з його домоволодіння, остання забрала все, що їй було необхідно, а тому вважає, що сплачувати кошти в рахунок погашення кредиту не повинен. Свідок [PERSON] в судовому засідання пояснила, що позивач [PERSON] є її дочкою. В 2007 році дочка зареєструвала шлюб з [PERSON], після одруження дочка з чоловіком деякий час проживали в гуртожитку, проте оскільки у них була малолітня дитина, вони вирішили купити будинок в селі Лихівка Пятихатського району Дніпропетровської області. Будинок був придбаний за спільні кошти подружжя, дочка в той час працювала та отримувала заробітну плату. Крім того, їй відомо, що деяку частину коштів на придбання будинку їм також дав батько [PERSON] та батьки її чоловіка. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він проживає однією сімєю з матірю позивачки, а тому знає сторін по справі. В 2011 році подружжя [PERSON] купили будинок № 2 по вул. Набережна в смт. Лихівка Пятихатського району Дніпропетровської області. Він з дружиною допомогали подружжю, ним особисто було надано [PERSON] 1500 доларів США на ремонт будівлі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позивачка [PERSON] є його дочкою. В 2007 році донька вийшла заміж за відповідача, спочатку вони проживали разом з ним, потім переїхали в м. Дніпропетровськ, а згодом купили будинок в смт. Лихівка Пятихатського району Дніпропетровської області. На придбання спірного будинку він подарував доньці приблизно 10000 грн. Крім того, він допомогав дочці робити ремонт в будинку, надавав кошти, стройматеріали. Дочка в той час процювала на двох роботах, заробляла кошти та утримувала сімю. Свідок [PERSON] в судовому засідання пояснила, що вона є колишнею власницею будинку № 2 по вул. Набережна в смт. Лихівка Пятихатського району Дніпропетровської області. Вказаний будинок в 2011 році у неї придбав [PERSON], тобто батько відповідача за 57000 грн., про що вона власноручно написала розписку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, він є чоловіком свідка [PERSON] Йому відомо, що в 2011 році його дружина [PERSON] продала належний їй будинок № 2 по вул. Набережна в смт. Лихівка Пятихатського району Дніпропетровської області за 57000 грн. [PERSON] В його присутності [PERSON] передав дружині кошти, а вона власноручно написала розписку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що відповідач [PERSON] є його сином. Спочатку діти проживали в гуртожитку в м. Дніпропетровську, проте оскільки їх онука є інвалідом з дитинства, подружжя вирішило переїхати жити в село, так як там буде зручніше з дитиною. Подружжя вибрало будинок в смт. Лихівка, після чого він домовився про ціну з власником будинку та передав останній в рахунок договору купівлі-подажу будинку 57000 грн. На переоформлення будинку кошти надав як він та і батько позивачки. Свідок [PERSON] в судовому засідання пояснила, що відповідач [PERSON] є її сином, а позивачка є її колишньою невісткою. В 2011 році вона з чоловіком синові [PERSON] придбали у [PERSON] будинок № 2 по вул. Набережна в смт. Лихівка Пятихатського району Дніпропетровської області за 57000 грн. ЇЇ чоловік також дав синові 4000 грн. на переоформлення будинку. Вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя регулюється положеннями статті 65 СК України. Так, статтею 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти\~\~або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 СК України вважається правильно застосованою. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 23,24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 " Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства , з'ясувати джерело і час його придбання . До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя, та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї ( ч.4 ст. 65 СК України). Як встановлено судом і убачається з матеріалі справи, сторони з 21 квітня 2007 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб/а.с.7/. Від шлюбу мають малолітню доньку [PERSON], [INFO], про що свідчить копія свідоцтва про народження/а.с.8/. На підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 09 вересня 2009 року [PERSON] придбав домоволодіння № 2 по вул. Набережна в смт. Лихівка Пятихатського району Дніпропетровської області/а.с.84-85/. Згідно п. 1.7. вказаного договору дружина покупця [PERSON] надала свою згоду на купівлю вказаного домоволодіння. Право власності на вказаний будинок зареєстровано за [PERSON], що підтверджується копією витягу про державну реєстрацію пра/а.с.83/. 28 вересня 2015 року шлюб між сторонами розірвано, про що свідчить копія рішення Пятихатського районного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2015 року/а.с.9/, а 05 травня 2017 року позивачка зареєструвала шлюб з [PERSON], після чого дружині було присвоєно прізвище «Лисенко», що підтверджується копією свідоцтва про шлюб/а.с.67/. Відповідно до відомостей з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утриманих податків від 01.08.2017 року відповідач [PERSON] у період з 01.01.2007 року по 31.03.2011 року працював та отримував заробітну плату/а.с.78/. Згідно довідки Пятихатського районного центру зайнятості № 1797-17 від 21.06.2017 року [PERSON] у період з 05 квітня 2011 року по 13 грудня 2011 року перебував на обліку як безробітній та його дохід за вказаний період складав 12136,18 грн./а.с.80/. З довідки виконавчого комітету Лихівської селищної ради Пятихатського району Дніпропетровської області № 250/02-21 від 22.06.2017 року слідує, що [PERSON] разом із донькою [PERSON] зареєстровані в [INFO], але не проживають на території ради із серпня 2015 року/а.с.82/. Відповідно до відомостей з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утриманих податків від 12.09.2017 року позивач [PERSON] у період з 01.01.2011 року по 31.12.2012 року працювала та отримувала доходи/а.с.98/. За таких обставин, суд приходить до висновку, що сторони [PERSON] та [PERSON] з 21 квітня 2007 року по 28 вересня 2015 року перебували в зареєстрованому шлюбі, у період перебування в зареєстрованому шлюбі, за спільні сумісні кошти ними був придбаний будинок № 2 по вул. Набережній в смт. Лихівка Пятихатського району Дніпропетровської області, який оформлений на [PERSON]П, у звязку з чим позивач має право на ? частину вказаного будинку, а тому вимоги [PERSON] є законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При цьому суд не приймає до уваги посилання відповідача [PERSON] про те, що будинок ним був придбаний за кошти, які йому надав батько [PERSON] з наступних підстав. Так, на підтвердження того, що будинок був придбаний за кошти надані йому особисто від батька [PERSON] надав суду розписку від 26.02.2011 року, згідно якої [PERSON] та [PERSON] отримали від [PERSON] кошти врозмірі 57000 грн. в рахунок продажу будинку № 2 по вул. Набережній в смт. Лихівка Пятихатського району Дніпропетровської області/а.с.89/. Відповідно до ч. 5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Приписами ст. 193 ЦК України та Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" визначені види майна, що вважаються валютними цінностями. Так у ст. 1 вказаного Декрету визначено, що валютні цінності - це, в тому числі, валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України. У силу ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Таким чином, посилання відповідача [PERSON] про те, що кошти в розмірі 57000, які використані ним для придбання спірного будинку, є його особистою власністю, оскільки надані йому його батьком є безпідставні, оскільки даний договір у вигляді розписки не відповідає вимогам закону, так як не посвідчений нотаріально, як того вимагає ст. 719 ЦК України і тому є нікчемним. За таких обставин, посилання [PERSON], покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на те, що кошти на купівлю будинку надані відповідачу [PERSON], а тому є його особистою приватною власнісю, не заслуговують на увагу, оскільки договору дарування чи договору позики на підтвердження зазначених обставин суду не було надано. Що ж стосується вимог позивача [PERSON] про стягнення з [PERSON] 6730 грн. сплачених коштів в рахунок погашення кредитних зобовязань, суд приходить до наступного висновку. Так, 13 грудня 2013 року між позивачем [PERSON] та акціонерним товариством «[PERSON] Капітал» укладено договір про надання споживчого кредиту в розмірі 19341,06 грн. з кінцевим строком повернення до 16 грудня 2017 року/а.с.32-33/. 13 грудня 2013 року сторонами за кредитні кошти придбана побутова техніка, про що свідчить квитанція від 13.12.2017 року/а.с.90/. За даними довідки про стан та історію заборгованості за кредитним договором № 85019389518 [PERSON] на погашення заборгованості по кредитному договоро сплатила 13460 грн./а.с.38-41/, що також підтверджується копіями наданих квитанцій/37,42, 115-116/. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частина 1 ст. 190 ЦК України визначає майно як окрему річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3 ст. 61 СК України). Згідно з ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї. Судом встановлено, що за кошти, одержані [PERSON] за укладеним в період шлюбу кредитним договором з АТ «[PERSON] Капітал» було придбано побутову техніку, яку подружжя використовувало для сумісних потреб, що також в судовому засіданні визнано відповідачем [PERSON], тобто отримані кошти використані на задоволення потреб сім'ї. За таких обставин, суд приходить до висновку, що зазначений кредитний договір створив обов'язки щодо повернення кредиту і для відповідача [PERSON], а тому позовні вимоги в частині стягнення половини вартості погашеного кредиту є законними та обгрунтованими, у звязку з чим підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved