Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з вказаною позовною заявою, в якій просить усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження власним нерухомим майном - квартирою [ADDRESS], шляхом примусового виселення [PERSON], [PERSON] з цього житлового приміщення. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. В жовтні 2014 року позивачем надано згоду на взяття на реєстраційну адресу та проживання в вказаній квартирі сина [PERSON] разом з його дружиною [PERSON] В вересні 2015 року позивачем, в зв'язку з появою гострої потреби в матеріальних коштах, прийнято рішення щодо продажу квартири. Однак, здійснити право розпорядження своїм майном, надане ст. 391 ЦК України, [PERSON] не може, в зв'язку з небажанням відповідачів звільнити житлове приміщення та в добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку. Такі дії відповідачів обмежують права та інтереси [PERSON] щодо вільного користування, розпорядження об'єктом власності, і як результат змусило останнього звернутися за судовим захистом. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні викладеним в заяві, зокрема зазначив, що є інвалідом 2 групи загального захворювання, дружині [PERSON] діагностовано фіброзну мастопатію молочних залоз, - тому змушений витрачати значні кошти на лікування (придбання медичних препаратів, консультації лікарів). З метою отримання прибутку, позивачем прийнято рішення щодо продажу належної квартири [ADDRESS], в якій, за його попереднім дозволом, проживають син [PERSON] та невістка [PERSON], зі сторони яких жодна матеріальна допомога не надається. Інформацію про продаж квартири надано оголошення в місцеву газету. В силу неприязних відносин, та не підтримання спілкування з відповідачами, - позивачем направлено на їх адресу дві письмові вимоги про необхідність звільнити квартиру та знятися з реєстрації. Спірна ситуація мирним шляхом вирішена не була. Більш того, за повідомленням позивача, - він не має доступу до квартири, що унеможливлює забезпечення огляду потенційними покупцями нерухомого майна. Бажання на укладання договору найму житлового приміщення з відповідачами, та отримання від них будь-яких грошових коштів в якості сплати орендних щомісячних платежів за проживання в квартирі, - позивач не має. Єдиним вирішенням спору, за позицією [PERSON], є примусове виселення з житла сина з його дружиною. Представник позивача [PERSON] (діюча на підставі нотаріально посвідченої довіреності) у судовому засіданні підтримала позицію свого довірителя, юридично обґрунтувала позовні вимоги за посиланням на ст. 41 Конституції України, ст.ст. 319, 321, 391 ЦК України. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні з позовними вимогами не погодився, підтримав попередньо подані письмові заперечення, зокрема зазначив, що квартира [ADDRESS] придбана (куплена) за його власні кошти, але, за наполяганням батьків, - право власності було оформлена на батька [PERSON] Саме тому, безперешкодно, в установленому порядку, проведено реєстрацію, за дозволом позивача, місця проживання [PERSON] з дружиною [PERSON], одразу після укладення шлюбу. В квартирі ніколи позивач не проживав, особистих речей не має, витрат з утримання житлового приміщення (проведення ремонтних робіт, сплати комунальних платежів тощо) - не несе. На думку відповідача, справжніми причинами подачі позову про виселення є спонукання на такі дії батька [PERSON] - матері, у якої по відношенню до його дружини [PERSON] склалися неприязні відносини. Вказав, що законні підстави примусового виселення, передбачені ст. 156 ЖК України, - відсутні. Крім того, [PERSON] повідомив суду, що вказані в позові обставини необхідності продажу квартири як то потреба в грошових коштах та його відмова в наданні матеріальної допомоги (підтримки) батькам не відповідають дійсності. Відповідач стверджував, що жоден з батьків ніколи не повідомляв про потребу допомоги на лікування, а, у разі такого звернення, беззаперечно підтримав би їх. [PERSON] вважає, що при розгляді справи підлягають застосуванню норми ч. 3 ст. 2, ч. 4 ст. 3 СК України, ст. 156 ЖК України. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні з позовними вимогами не погодилась, пояснила, що причин для примусового виселення їх з [PERSON] не має, інше житло в них відсутнє. Справжніми причинами порушення цієї судової справи, відповідач визначила - неприязні відносини з матір'ю свого чоловіка (подробиць конфлікту не повідомлено). Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, належно з'ясувавши дійсні обставини справи, права та обов'язки сторін, оцінки їх доводів і наданих ними доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено наступне. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 5 грудня 2013 року приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Донецької області, що підтверджено копією самого договору, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 14040444. В зазначеній квартирі на реєстраційному обліку перебувають з 8 жовтня 2014 року [PERSON], [PERSON], що підтверджено відповідними штампами в паспортах відповідачів. Позивачем прийнято рішення щодо продажу вказаної квартири, про що надано відповідне приватне оголошення в місцевій газеті. В силу неприязних відносин між сторонами, - позивачем [PERSON] 27 серпня 2015 року надіслано на адресу відповідачів лист з вимогою здійснити, в добровільному порядку, зняття з реєстраційного обліку та звільнити належну йому на праві власності квартиру. Вимоги позивача відповідачами проігноровано, житлове приміщення вони не звільняють. В судовому порядку порушено питання усунення перешкод у здійсненні [PERSON] права користування та розпорядження власною квартирою. Згідно ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з вимогами ст.ст. 16, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду із вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. За правилами ст. 383 ЦК України власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні вимоги містить ст. 150 ЖК України. Згідно роз'яснень, викладених у п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", застосування положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з такого. Відповідно до положень ст.ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже, підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. У ч. 2 ст. 16 ЦК України зазначені способи захисту цивільних прав та інтересів. У разі порушення цивільного права у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення, тобто особа має право обирати той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається зі змісту позовної заяви, та безпосередньо встановлено в судовому засіданні позивач [PERSON] просить усунути йому як власнику перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення відповідачів [PERSON], [PERSON], як таких, що чинять перешкоди в розпорядженні майном в спосіб продажу. Розглядаючи такі вимоги, суд враховує, що виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді справ про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло. Право вимагати в судовому порядку виселення членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) має сам власник житла відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Передбачені статтями 9, 156, 157 ЖК обмеження щодо виселення членів сім'ї власника не є порушенням права власності. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, ч.1. 2 ст. 321 ЦК власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені статтями 156, 157 ЖК. Такий висновок Верховний Суд України зробив у справі N 6-24089св06 (ухвала від 31 січня 2007 р.). Подібне у справі N 6-20552св07 (рішення від 28 травня 2008 р.). Відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 156 ЖК України за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. До членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме: дружина, їх діти і батьки. Сторони по справі перебувають в родинних відносинах позивач [PERSON] є батьком відповідача [PERSON] (тобто є членом сім'є власника квартири), який перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Вселення відповідачів в квартиру [ADDRESS], взяття їх на реєстраційний облік здійснено в установленому порядку, за згодою власника - позивача [PERSON] Тобто, відповідачі правомірно набули право користування даним житлом. При цьому, встановлення факту окремого проживання відповідачів з позивачем [PERSON] в даному випадку не має правового значення. Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку передбачені ст. 157, ч. 1 ст. 116 ЖК України. Відповідно до ст. 157 ЖК України члена сім'ї власника може бути виселено виключно у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України (Аналогічне вказане в Листі Верховного Суду від 26.05.2001 р. "Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)"). Виселення згідно із ч. 1 ст. 116 ЖК України може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Проте, порушень відповідачами [PERSON], [PERSON] умов проживання у спірній квартирі і користування цим житлом, судом не встановлено та, більш того, з таких підстав позов не заявлено. Отже, враховуючи те, що [PERSON] та його дружина [PERSON] вселились до спірної квартири в установленому законом порядку та набули прав і обов'язків, передбачених ст. 156 ЖК України, в зв'язку з чим захист права власності [PERSON] в обраний ним спосіб шляхом заявлення на підставі ст. 391 ЦК України негаторного позову, не можна визнати обґрунтованим, оскільки підстави виселення членів сім'ї власника жилого будинку (квартири), передбачені нормою ст. 157 ЖК України та полягають у порушенні такими особами умов їх проживання й користування жилим приміщенням, що належить власнику (ст. 116 ЖК України), - тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed