Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-05 00:00:00

13.01.2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», третя особа Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Красноармійську, про відшкодування моральної шкоди, спричиненої професійним захворюванням. В обґрунтування позову зазначив, що з 1963 року по 1998 рік він перебував в трудових відносинах з Державним підприємством «Вугільна компанія «Краснолиманська» (надалі - «Відповідач»), що є правонаступником шахти «Краснолиманська» треста «Красноармійськвугілля», яка у 1996 році перейменована у ДВАТ шахта «Краснолиманська», а потім ДХК «Краснолиманська», що підтверджується наданою копією трудової книжки. Згідно довідки МСЕК від 10.07.1998 року йому було встановлена третя група інвалідності у зв'язку з отриманим професійним захворюванням (радикуліт) і визначено 60% втрати професійної працездатності .. 28.01.2011р. його було повторно оглянуто МСЕК і встановлено 80% втрати професійної працездатності безстроково та встановлено 2 групу інвалідності. Внаслідок отриманого професійного захворювання він переніс та продовжує переносити значні фізичні та душевні страждання, тривалий час знаходився на лікарняному. У 2011 році йому проведено медичний огляд, в результаті якого встановлено 80% втрати професійної працездатності (копія довідки МСЕК від 28.01.2011 року надається), тобто стан його здоров'я погіршився. Переміщатись він може тільки за допомогою інвалідного візочка, що не дозволяє йому без допомоги близьких виходить з дому, виїжджати за межі міста. Він відчуває себе неповноцінною людиною. Позивач вважає, що результатом його захворювання є передчасне завершення його трудової в кар'єри. Наслідком отриманого захворювання є неможливість з його боку повноцінно приймати участь в домашній роботі, надавати необхідну допомогу членам його родини. Також він був змушений нести на лікування та щорічно на профілактичне лікування значні матеріальні витрати. Його страждання, спричинені захворюванням на виробництві, є триваючими, тому відшкодування моральної шкоди повинен здійснюватись саме Відповідач у відповідності до норм діючого законодавства. Спричинену йому моральну шкоду він оцінює в 50000грн. та просить стягнути її з відповідача Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська». Позивач [PERSON] до суду не з"явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність, в якій просив задовольнити його позовні вимоги(а.с.2). Представник відповідача ДП ВК «Краслолиманська», що діє за дорученням, позов не визнав, посилаючись на те, що позивач не надав суду доказів того, що неправомірними діями відповідача позивачеві була спричинена моральна шкода, крім того вважає, що позивач неправомірно посилається на норми закону, які не діяли на час виникнення правовідносин, тобто його вимоги не містять юридичного обґрунтування. Представник Третьої особи - Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Красноармійську Донецької області до суду не з"явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність(а.с.17). Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи , організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених Постановою КМУ від 23 червня 1993 року №472, в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин, моральна шкода не може перевищувати 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. Відповідно до Указу Президента України від 21.09.1995 року №1082/95 «Про внесення змін до Указу Президента України від 13 вересня 1994 року №519 встановлено, що з 01.10.1995 року мінімум доходів громадян, що не обкладається прибутковим податком складає 1700тис. карбованців на місяць, що з урахуванням Указу Президента України «Про грошову реформу в Україні» від 25.08.1996 року №762/96 становить 17 гривень. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. (Зазначена норма закону набрала чинності 13.01.2000 року, ЗУ №1356 від 24.12.1999 року). Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)" спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються лише у випадках, передбачених законодавством. Вищезазначене законодавство, а також роз'яснення Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року із змінами від 25.05.2001року «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» пов'язують факт заподіяння моральної шкоди не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв'язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема копії трудової книжки(а.с.5-6) та копії наказу про звільнення №856-к від 20.07.1998 року (а.с.25) позивач [PERSON] з 08.07.1963 року по 19.07.1998 року перебував в трудових відносинах з відповідачем ДП ВК «Краснолиманська», що є правонаступником шахти «Краснолиманська» треста «Красноармійськвугілля», яка у 1996 році перейменована у ДВАТ шахта «Краснолиманська», а потім ДХК «Краснолиманська», працюючи кріпильником, а згодом електрослюсарем підземним з повним робочим днем в шахті. Звільнений з підприємства у зв'язку з переходом на пенсію за віком. Згідно довідки МСЕК від 10.07.1998 року позивачеві було встановлена третя група інвалідності у зв'язку з отриманим професійним захворюванням (радикуліт) і визначено 60% втрати професійної працездатності ( 9). 28.01.2011р. позивача [PERSON] повторно оглянуто МСЕК і встановлено 80% втрати професійної працездатності безстроково та 2 групу інвалідності, безстроково(а.с10-11). Таким чином, судом встановлено, що в зв'язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив 80 відсотків професійної працездатності. Після втрати працездатності у нього змінилися умови життя, що тягнуть за собою зниження життєвої активності, систематичне нездужання і послаблення організму, переживання з приводу погіршення відносин з оточуючими, він вимушений постійно лікуватися. Виходячи із наведених вище обставин, суд вважає, що позивачу [PERSON] заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань, а саме значне погіршення стану здоров'я позивача, те, що професійна працездатність в зв'язку з професійним захворюванням втрачена на 80 відсотків. Разом з тим, судом враховується та обставина, що на час виникнення правовідносин - встановлення втрати працездатності діяло законодавство, яке передбачало обмеження в розмірі моральної шкоди, а саме моральна шкода не могла перевищувати 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто не могла перевищувати 150 х 17 грн. = 2550 грн., а тому суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити частково, стягнути з відповідача ДП ВК «Краснолиманська» на користь [PERSON], [INFO], уродженця села Ляда Мостовського району Гродненської області, ІНН № [NUMBER] моральну шкоду, спричинену йому професійним захворюванням в розмірі 2500(дві тисячі п'ятсот) гривень . В іншій частині позовних вимог [PERSON] слід відмовити, як необґрунтованих. Відповідно до ст.88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір розмірі 243,60 грн.

Outcome: partial