Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-03 00:00:00

15.10.2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення моральної шкоди. Свої вимоги мотивував тим, що ухвалою Турійського районного суду Волинської області від 20 серпня 2019 року встановлено, що [PERSON] вчинив суспільно-небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, а саме: 29 квітня 2018 року орієнтовно о 14 годині 30 хвилин [PERSON] , не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та керуючи технічно справним автомобілем марки "BMW 320D", реєстраційний номерний знак Республіки Польща [NUMBER] , по вул. Героїв Майдану в напрямку вул. Набережна в смт. Локачі Волинської області, проявив неуважність, не врахував дорожньої обстановки та не вибрав безпечної швидкості руху, в результаті чого з`їхав на тротуар та передньою частиною автомобіля допустив наїзд на пішохода [PERSON] , який в той час заходив у приміщення, розташоване по вул. Героїв Майдану, 25 в смт. Локачі Волинської області поза межами проїзної частини, чим грубо порушив вимоги п.п. 2.1, 2.3 (б, д), 10.1, 12.1 Правил дорожнього руху України. Внаслідок цього позивач отримав тілесні ушкодження у вигляді травматичної ампутації лівої нижньої кінцівки на рівні нижньої третини стегна, в зв`язку з чим тривалий час лікувався у Володимир-Волинській ТМО та постійно лікується і потребує протезування лівої ноги. Отже, шкода була завдана особою, яка не досягла чотирнадцяти років. Відшкодувати спричинену малолітньою особою [PERSON] шкоду зобов`язані батьки - [PERSON] та [PERSON] . Вважає, що батьки недостатньо приділяли увагу сину у його вихованні, що стало причиною неконтрольованих ним дій у скоєнні даного діяння. Знаючи про неналежну поведінку сина, вони повинні були допускати, що залишаючи автомобіль без нагляду та в доступному місці ключі від автомобіля, можливим є керування автомобілем їх малолітнім сином і що це може потягти такі тяжкі наслідки. Крім того, малолітній [PERSON] в цей період перебував під наглядом неповнолітньої сестри, а не батьків. Останні взагалі перебували за межами України, залишаючи своїх неповнолітніх дітей без належного нагляду. А тому їх вина як батьків безумовна і була встановлена під час розгляду кримінального провадження. Враховуючи тяжкість спричинених йому тілесних ушкоджень, перенесеного болю, втрату, яку повернути не можна, він оцінює спричинену йому моральну шкоду у розмірі 300000 грн. Просить стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на його користь 300000 грн моральної шкоди, спричиненої внаслідок ДТП, та понесені судові витрати. Представником відповідача [PERSON] було подано відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що на даний час неповнолітній [PERSON] має 15 років і відповідно до ст. 1179 ЦК України відповідає за завдану ним шкоду самостійно на загальних підставах. У разі відсутності у нього майна, достатнього для відшкодування завданої ним шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі його батьками. Неповнолітній [PERSON] має самостійний дохід у вигляді стипендії, тобто в певній частині спроможний відшкодовувати завдану шкоду. Рішення у справі буде впливати на права та обов`язки [PERSON] , тому вважає за необхідне до участі у справі залучити [PERSON] . Крім того, завдана позивачеві шкода не є наслідком несумлінного здійснення або ухилення батька від здійснення виховання та нагляду за малолітньою особою. В ухвалі Турійського районного суду Волинської області від 20.08.2019 року встановлено, що [PERSON] самовільно, без дозволу батька взяв належний останньому автомобіль, на якому скоїв ДТП. Тобто, вини батьків в тому, що син протиправно та без відому батьків взяв автомобіль, немає. [PERSON] , як батько неповнолітнього [PERSON] , ні разу не притягався до відповідальності, пов`язаної із неналежним виконанням обов`язків батька. Розмір заявленої суми моральної шкоди є необґрунтовано великим та не підтверджується належними доказами. Позивач є інвалідом 3 групи, що дозволяє працювати, тобто є працездатною особою. [PERSON] є інвалідом 3 групи, малозабезпеченою особою і одержуваний ним дохід не дозволяє сплачувати значні суми, які заявлені до стягнення у справі. Середньомісячний його дохід становить 2000 грн, що свідчить про невідповідність заявленої суми реальним можливостям відповідача. Просить у задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди з [PERSON] відмовити повністю. На відзив представника відповідача позивачем було подано відповідь, яка мотивована тим, що шкода була завдана особою, яка не досягла чотирнадцяти років, а тому відповідно до ст. 1178 ЦК України має відшкодовується його батьками. Представник відповідача безпідставно покликається на ст. 1179 ЦК України, оскільки даною статтею передбачено відшкодування шкоди, завданої неповнолітньої особою. Отже чинним законодавством розмежована відповідальність за спричинену шкоду як малолітньою особою, так і неповнолітньою особою. У відзиві представник відповідача зазначає, що вини батька у скоєнні ДТП його малолітнім сином немає. Однак, згідно з ухвалою Турійського районного суду Волинської області від 20 серпня 2019 року до неповнолітнього [PERSON] у відповідності до п.п. 1, 2, 3 ч. 2 ст. 105 КК України застосовані примусові заходи виховного характеру за вчинення суспільно-небезпечного діяння. Відповідно до характеристики [PERSON] , яку надано Локачинською ЗОШ І-ІІІ ступенів-гімназія, з 26.02.2016 року [PERSON] перебуває на шкільному профілактичному обліку за систематичні пропуски навчальних занять без поважних причин, спроби крадіжок, розпиття спиртних напоїв. За порушення Статуту закладу освіти позбавлений звання «Гімназист». Має шкідливу звичку - куріння. Неодноразово заслуховувалася поведінка учня на раді профілактики, яка відбувалася у присутності мами школяра. Отже, із даної характеристики вбачається, що малолітній [PERSON] характеризується негативно. Як було встановлено під час розгляду кримінального провадження, малолітній [PERSON] виховується у сім`ї, де батьки розірвали шлюб, постійно перебувають за межами України, залишаючи малолітнього на неповнолітню сестру. Таким чином, дані обставини підтверджують, що батьки ухиляються від належного виховання свого сина [PERSON] . Крім того, відсутні докази відповідача, що він належно виховував свого сина, вчив з ним уроки, відвідував школу для з`ясування поведінки і навчання свого сина, та інше. Позивач дійсно є інвалідом ІІІ групи, але він уже не може в такому стані заробляти кошти так, як би він міг це зробити, будучи здоровим (з ногою). Просить позов задовольнити. Представником відповідача було подано заперечення на відповідь на відзив, в якому він зазначив, що твердження позивача про те, що батьки [PERSON] неналежним чином здійснюють його виховання та нагляд не підтверджуються доказами. Безпідставними припущеннями позивача є твердження про те, що вони постійно перебувають за межами України, а він виховується на вулиці. Зазначені обставини заперечуються відповідачами та не підтверджуються належними та допустимими доказами, а тому не можуть братися до уваги судом. Зокрема, копія характеристики зі школи не може бути належним доказом невиконання своїх обов`язків батьками, оскільки неповнолітній [PERSON] не є учнем Локачинської ЗОШ I- III ступенів гімназії, а порушення поведінки, як вбачається з характеристики, мали місце до 26.02.2016 року, тобто, більше 4-чотирьох років тому. Крім того, відповідальність за порушення поведінки учнем під час навчання несуть також і педагоги школи. Для вирішення спору, крім іншого, має значення той факт, що [PERSON] вчинив кримінальне правопорушення за ознаками ст.286 КК України, яке відноситься до ненавмисних злочинів. Тобто, мала місце вина у формі необережності, що значно знижує суспільну небезпеку такого правопорушення та відповідальність батьків за вчинення неповнолітнім такого правопорушення. В даному випадку, враховуючи необережний характер вчинення правопорушення, мова може йти про нещасний випадок, передбачити який дуже важко і який напряму не залежить від виконання батьками своїх обов`язків, оскільки нещасний випадок може статися з будь-ким. У відповіді на відзив не наведено достатніх та обґрунтованих доказів завдання моральної шкоди позивачу саме у розмірі 300 тисяч гривень. Зокрема, позивачем не надано підтверджуючих документів щодо характеру та тривалості немайнових втрат, істотності вимушених змін в житті потерпілого, ступеню та можливостей часткового відновлення здоров`я. Як вбачається з обґрунтувань позивача, при визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідачів, він виключно виходить з вартості протезу, тривалому перебуванні на лікарняному та часткової втрати можливості заробляти, як раніше, тощо. Однак, ці обґрунтування відносяться до втрат більш матеріального, ніж морального характеру. Водночас, розмір саме нематеріальних втрат фактично належним чином не доведено. 21.05.2020 року позивачем було подано заяву про уточнення позовних вимог, просить стягнути з кожного з відповідачів на його користь моральну шкоду в розмірі по 150000 грн та понесені судові витрати. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені уточнені вимоги підтримали, просили стягнути з кожного з відповідачів на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі по 150000 грн та 4000 грн підтверджених документально понесених позивачем витрат на правничу допомогу. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позов визнали частково із підстав, викладених у відзиві на позов та запереченні на його відповідь. Зазначили, що суму відшкодування моральної шкоди вважають завищеною та необґрунтованою доказами. Погоджуються на сплату позивачу 50000 грн моральної шкоди. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала частково також. Заперечувала факт її ухилення від виконання батьківських обов`язків відносно сина - [PERSON] . Погодилася на сплату позивачу 50000 грн моральної шкоди. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши представлені у справі докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 10 ЦПК). Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Ухвалою Турійського районного суду Волинської області від 20 серпня 2019 року встановлено, що [PERSON] вчинив суспільно-небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки злочину, передбаченого ч.2 ст. ст. 286 КК України, а саме: 29 квітня 2018 року орієнтовно о 14 годині 30 хвилин [PERSON] , не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та керуючи технічно справним автомобілем марки "BMW 320D", реєстраційний номерний знак Республіки Польща [NUMBER] , по вул. Героїв Майдану в напрямку вул. Набережна в смт. Локачі Волинської області, проявив неуважність, не врахував дорожньої обстановки та не вибрав безпечної швидкості руху, в результаті чого з`їхав на тротуар та передньою частиною автомобіля допустив наїзд на пішохода [PERSON] , який в той час заходив у приміщення, розташоване по вул. Героїв Майдану, 25 в смт. Локачі Волинської області поза межами проїзної частини, чим грубо порушив вимоги п.п. 2.1, 2.3 (б, д), 10.1, 12.1 Правил дорожнього руху України. Внаслідок цього потерпілий [PERSON] отримав тілесні ушкодження у вигляді травматичної ампутації лівої нижньої кінцівки на рівні нижньої третини стегна з обширним пошкодженням кісток, м`язів та нервово-судинного пучка; травматичний шок 3 ступеня, які згідно із висновком експерта №72 від 27 липня 2018 року відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент їх заподіяння (а.с. 3-5). Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, обов`язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Отже, вищевказані фактичні обставини, які не оспорюються сторонами, доказуванню в силу ч. 6 ст. 82 ЦПК не підлягають, оскільки були встановлені ухвалою суду, яка набрала законної сили, у кримінальному провадженні. Отримання [PERSON] вищезазначених тілесних ушкоджень також підтверджується копією виписки із медичної картки стаціонарного хворого №2777 від 23.07.2018 року (а.с. 26). Спірні правовідносини сторін виникли з приводу відшкодування [PERSON] моральної шкоди. За приписами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Суд погоджується із твердженням позивача про те, що представник відповідача [PERSON] безпідставно покликається на ст. 1179 ЦК України, оскільки даною статтею передбачено відшкодування шкоди, завданої неповнолітньої особою, а враховуючи, що [PERSON] на момент вчинення суспільно-небезпечного діяння був малолітньою особою, ця стаття не підлягає застосуванню у даних правовідносинах. Таким чином, оскільки шкода була завдана особою, яка не досягла чотирнадцяти років, тому відповідно до ст. 1178 ЦПК України має відшкодовується його батьками (усиновлювачами) або опікуном чи іншою фізичною особою, яка на правових підставах здійснює виховання малолітньої особи, якщо вони не доведуть, що шкода не є наслідком несумлінного здійснення або ухилення ними від здійснення виховання та нагляду за малолітньою особою. Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Щодо обставин несумлінного здійснення або ухилення батьками від здійснення виховання та нагляду за малолітнім [PERSON] , судом встановлено наступне. Відповідачі та представник відповідача зазначають, що вини батьків у скоєнні ДТП малолітнім [PERSON] немає, а дана подія є нещасним випадком. Однак, з таким твердженням суд погодитися не може з наступних підстав. Судом встановлено, що батьки [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно їх сина [PERSON] не позбавлені, про що заперечення сторін відсутні, а отже зобов`язані займатись вихованням свого сина. Так, [PERSON] 29 квітня 2018 року орієнтовно о 14 годині 30 хвилин вчинив суспільно-небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. ст. 286 КК України, яким [PERSON] було завдано шкоди. Оскільки суспільно-небезпечне діяння вчинене малолітнім [PERSON] [INFO] (день тижня - неділя), а тому в той день [PERSON] мав бути під наглядом батьків, а не навчального закладу. Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2 ст.150 СК України на батьків покладається обов`язок виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний моральний розвиток. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Факт нездійснення належного контролю батьками малолітнього [PERSON] за його діями суд вважає доведеним, оскільки як вбачається із інформації, наданої Державною прикордонною службою України, [PERSON] та [PERSON] часто перебувають за межами України (а.с. 110, 111). Так, в день, коли сталось ДТП (29.04.2018 року) [PERSON] та [PERSON] обидвоє перебували за кордоном України, відповідно поведінку сина не контролювали. Із характеристики [PERSON] , яку надано Локачинською ЗОШ І-ІІІ ступенів-гімназія, вбачається, що на час скоєння ним даного суспільно-небезпечного діяння він навчався в цьому освітньому закладі. З 26.02.2016 року [PERSON] перебував на шкільному профілактичному обліку за систематичні пропуски навчальних занять без поважних причин, спроби крадіжок, розпивання спиртних напоїв. За порушення Статуту закладу освіти позбавлений звання «Гімназист». Має шкідливу звичку - куріння. Неодноразово заслуховувалася поведінка учня на раді профілактики, яка відбувалася у присутності мами школяра (а.с.8). Отже, суд вважає, що відповідачами у встановленому порядку не доведено, що шкода, завдана їх сином, не є наслідком несумлінного ухилення ними від здійснення виховання та нагляду за ним, навпаки вищенаведені обставини підтверджують, що вони ухилялись від належного виховання свого сина, залишаючи його без належного нагляду та контролю, що і стало причиною завдання ним шкоди позивачу. Крім того, сам факт часткового визнання відповідачами позову у судовому засіданні слугує підтвердженням зазначеного вище, позаяк суд розцінює це як усвідомлення ними своєї вини за дії сина, та бажання спокутувати провину, відшкодувавши позивачу завдану йому моральну шкоду, хоча і в сумі, меншій ніж заявлена. Під моральною шкодою, згідно з пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N 4 від 31 березня 1995 року, слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Суд вважає, що внаслідок ДТП позивачу була завдана моральна шкода, оскільки він поніс моральні (душевні) та фізичні страждання внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, втрати ноги, внаслідок чого порушено його нормальні життєві зв`язки та усталений спосіб життя. Таким чином, суд дійшов висновку, що в результаті дій малолітнього сина відповідачів позивачу було завдано моральної шкоди, яку слід стягувати з його батьків. Що стосується заявленої позивачем суми моральної шкоди в розмірі 300 тис. грн, суд констатує наступне. Згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до абзацу 1 пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 31 березня 1995 року розмір відшкодування моральної (немайнової) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Позивач оцінює моральну шкоду у розмірі 300000 грн., покликаючись на те, що в результаті дій малолітнього [PERSON] його позбавлено тих можливостей, які він мав до спричинення тілесних ушкоджень. Зазначає, що він не зможе жити, працювати на повну силу як молода людина, оскільки став інвалідом, йому ампутовано ліву ногу і ходити він зможе тільки маючи відповідний протез. При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди суд враховує глибину та характер пережитих [PERSON] душевних та фізичних страждань, пов`язаних з протиправними діями малолітнього [PERSON] , отримання ним тяжких тілесних ушкоджень, що призвели до ампутації ноги, яку неможливо повернути, істотність змін у його житті, вимушене порушення нормального життєвого ритму, яке він відчуває щоденно, необхідність лікування, витрачання часу на захист свого порушеного права в судовому порядку, позаяк моральна шкода відповідачами йому добровільно не відшкодовувалася, також суд враховує ступінь відповідальності відповідачів за спричинені позивачу страждання та їх матеріальне становище, зокрема, те, що останні офіційно не працевлаштовані, [PERSON] є інвалідом ІІІ групи (а.с.87), що із врахуванням принципу розумності та справедливості, є підставою для визначення моральної шкоди у розмірі 120000 грн, яка підлягає стягненню із кожного відповідача у розмірі по 60000 грн. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Оскільки позивач відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, тому на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачів необхідно стягнути в дохід держави судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог по 600 грн з кожного. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідачів витрат на правничу допомогу судом встановлено наступне. Згідно з ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У судовому засіданні представником позивача було заявлено вимогу про стягнення з відповідачів витрат на правничу допомогу адвоката в сумі 4000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.1, 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, підлягає доказуванню в суді. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження або інший розрахунковий документ). При цьому, матеріали справи повинні містити докази на підтвердження виконаних об`ємів робіт, їх кількості та видів. Окрім того, витрати на правничу допомогу відшкодовуються лише в тому випадку, якщо така допомога реально надавалася в справі тими особами, які одержали за це плату, та їх сплата підтверджується відповідними фінансово-розрахунковими документами. В підтвердження своїх вимог позивачем подано суду договір про надання правничої допомоги № 23 від 14.08.2019 року, укладений між [PERSON] та адвокатом Свистун О.В., яка брала участь у справі (а.с. 62), попередній розрахунок витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 63), акт наданих правничих послуг від 20.07.2020 року до договору, з якого вбачається види юридичних послуг, наданих позивачу, а саме: написання позовної заяви, ознайомлення з матеріалами справи, представництво в судових засіданнях, підготовка заяв та клопотань (а.с. 141). Сплата коштів позивачем адвокату в сумі 4000 грн. підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 30 від 14.08.2019 року (а.с. 64). Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає, що розмір витрат на правничу допомогу підлягає задоволенню повністю в сумі 4000 грн, понесення яких позивачем підтверджено належними доказами і їх слід стягнути з відповідачів в користь позивача, по 2000 грн. з кожного.

Outcome: partial