Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-13 00:00:00

[PERSON] 24 березня 2017 року звернулася до суду з позовом до відповідача КЗ «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради (КЗ ОКЦМСЕ ДОР) про визнання незаконним і скасування наказу про винесення догани, позовні вимоги не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах, а його представник в ході судового засідання посилалися на те, що позивач є головою ОМСЕК № 5 КЗ ОКЦМСЕ ДОР, 14 березня 2017 року відповідач в особі в. о. головного лікаря видав наказ, яким виніс позивачу догану за не виконання наказу № 21 від 09 березня 2017 року, порушення виконавчої дисципліни. Вважає вказаний наказ незаконним, оскільки її притягнуто до дисциплінарної відповідальності за те, що вона 07 березня 2017 року не виконала наказ від 09 березня 2017 року, але позивач не знала і не могла знати 07 березня, що 09 березня буде наказ, який їй потрібно виконати за два дні раніше самого наказу. Також при винесенні вказаного наказу і до цього на позивачку не покладалися додаткові обов'язки, наказ про догану відповідач повинен був довести до її відома під особистий розпис, чого зроблено не було; оспорюваний наказ винесено відповідно до Інструкції № 143, але вказана інструкція регламентує діяльність МОЗ України і до позивача не може застосовуватися. Звернулася до відповідача і просила відповісти, чому вказаний наказ винесено з таких підстав, відповіді не було, що також не законно. Вважаючи незаконним не тільки саму видачу наказу, а і той порядок, який при цьому відповідачем був застосований, просила визнати незаконним та скасувати цей наказ про догану, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача КЗ ОКЦМСЕ ДОР позовні вимоги не визнав, пояснивши, що дійсно позивач є головою ОМСЕК № 5 КЗ ОКЦМСЕ ДОР, 14 березня 2017 року відповідач в особі в. о. головного лікаря видав наказ, яким виніс позивачу догану за не виконання наказу № 21 від 09 березня 2017 року, порушення виконавчої дисципліни. Вважає вказаний наказ правильним і законним, з цим наказом позивачка ознайомлена в передбаченому порядку. Наказ № 22 про догану позивачу видано з дотриманням всіх вимог закону згідно з чинним законодавством, вірно, ніякої шкоди не завдавали, порушень з їх боку допущено не було, їх дії були правомірними, всю належну позивачу інформацію надавали своєчасно і у відповідності до закону. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов'язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення представника позивача і представника відповідача, з'ясувавши думку сторін, дослідивши добуті та надані докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву обгрунтованою і підлягаючою задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] дійсно є головою обласної медико-соціальної експертної комісії № 5 КЗ «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради. 14 березня 2017 року відповідач в особі в. о. головного лікаря ([PERSON].) видав наказ, яким виніс позивачу догану за не виконання наказу № 21 від 09 березня 2017 року, порушення виконавчої дисципліни. Догана винесена у зв'язку з невиконанням позивачем 07 березня 2017 року та 13 березня 2017 року вимог наказу по КЗ «ОКЦ МСЕ» ДОР» № 21 від 09 березня 2017 року, а саме за не надання до контрольної перевірки в.о. головного лікаря медекспертних справ через діловода [PERSON]. Таким чином, позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності за те, що 07 березня 2017 року остання не виконала вимоги наказу від 09 березня 2017 року. Позивач вважає вказаний наказ незаконним, оскільки її притягнуто до дисциплінарної відповідальності за те, що вона 07 березня 2017 року не виконала наказ від 09 березня 2017 року, але позивач не знала і не могла знати 07 березня, що 09 березня буде наказ, який їй потрібно виконати за два дні раніше самого наказу. Також при винесенні вказаного наказу і до цього на позивачку не покладалися додаткові обов'язки; оспорюваний наказ винесено відповідно до Інструкції № 143, але вказана інструкція регламентує діяльність МОЗ України і до позивача не може застосовуватися. Позивач вважає, що догана їй винесена незаконно, оскільки будь-яких дій, які б стали підставою для цього, позивач не скоювала, позивачем також не було скоєно будь-яких інших дій або вчинків, які б могли бути кваліфіковані, як порушення нею умов трудового договору, правил внутрішнього трудового розпорядку. Звернулася до відповідача і просила відповісти, чому вказаний наказ винесено з таких підстав, відповіді не було, що також не законно. Позивач вважає незаконним не тільки саму видачу наказу, а і той порядок, який при цьому відповідачем був застосований, ставить питання про та скасування цього наказу про догану. Виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як випливає з ч. 1 ст. 147 КЗпП України, дисциплінарне стягнення може бути накладено на працівника лише у випадку порушення ним трудової дисципліни. Як неодноразово зазначалось судами під час розгляду аналогічних спорів, у наказі про накладення дисциплінарного стягнення обов'язково має бути зазначено, в чому полягає порушення трудової дисципліни, тобто має бути вказівка на фактичні обставини, які послужили підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення. Наказ про накладення дисциплінарного стягнення повинен обов'язково містити нормативне посилання, тобто відповідач повинен зазначити назву, статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт нормативно-правового акта чи акта локального нормотворення, на підставі якого позивач притягується до дисциплінарної відповідальності. Догана винесена у зв'язку з невиконанням позивачем 07 березня 2017 року та 13 березня 2017 року вимог наказу по КЗ «ОКЦ МСЕ» ДОР» № 21 від 09 березня 2017 року, а саме за не надання до контрольної перевірки в.о. головного лікаря медекспертних справ через діловода [PERSON]. Таким чином, позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності за те, що 07 березня 2017 року остання не виконала вимоги наказу від 09 березня 2017 року. Позивач не погоджується з оскаржуваним наказом, пояснюючи це тим, що не мала можливості знати, що в майбутньому буде прийнятий наказ № 21 у зв'язку з чим його і не виконала. Як зазначено в оскаржуваному наказі, 03 січня 2017 року наказом відповідача № 1 заступник головного лікаря [PERSON] зобов'язана організовувати та забезпечувати систему контролю якості роботи КЗ «ОКЦ МСЕ» ДОР». Згідно з додатком № 5 наказу № 1 від 03 січня 2017 року «Основні обов'язки та права обласних МСЕК», вони повинні до контрольних перевірок надавати заступнику головного лікаря мед експертні справи (за запитом) та щоп'ятниці журнал протоколів засідань МСЕК. 07 березня 2017 року позивачем було отримано запит в.о. головного лікаря, щодо надання медекспертних справ. На виконання вимог запиту було відібрано відповідні справи, складено акт прийому-передачі справ та зроблено запис у відповідному журналі щодо переміщення медекспертних справ. Зазвичай, діловод [PERSON] ставить свій підпис у присутності заступника головного лікаря в підтвердження отримання останньою справ. Однак, в.о. головного лікаря відмовилась ставити свій підпис про отримання справ, діловода не запросила, у зв'язку з чим, позивач не мала можливості виконати вимогу про передачу справ. 13 березня 2017 року запит від в.о. головного лікаря, щодо надання медекспертних справ до позивача не надходив. Ч. 3 ст. 149 КЗпП України зазначає, що - «При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.» Позивач є лікарем вищої категорії, стаж роботи становить: 26 років в системі охорони здоров'я; з них 14 років в обласній медико-соціальній експертній комісії № 5 КЗ «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради; з них 8 років на посаді голови вказаної комісії. Однак вищевказані обставини також не були враховані відповідачем при обранні виду дисциплінарного стягнення. Крім того, наказ № 21 від 09 березня 2017 року прийнятий на підставі Інструкції з діловодства у МОЗ Україні, затвердженої наказом МОЗ України № 143 від 25 лютого 2014 року, однак даний нормативно-правовий акт регламентує роботу у самому Міністерстві і не може бути застосований до позивача. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Відповідач є комунальним закладом, створеним за рахунок спільного майна територіальних громад, начальник якого підпорядковується Дніпровській міській раді як державному органу (орган місцевого самоврядування). Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що відповідно до усталеної практики Конвенційних органів, органи місцевого самоврядування є державними організаціями, у тому значенні, що вони керуються публічним правом та здійснюють публічні функції, покладені на них Конституцією та законами. Згідно з нормами міжнародного права термін «державні організації» не обмежується лише вентральними органами виконавчої влади. У тих випадках, коли державна влада є децентралізованою, він поширюється на будь-який національний орган, який здійснює публічні функції (див., наприклад, рішення від 8 грудня 2005 року у справі «Мікрюков проти Росії» (Mikryukov v. Russia), заява № 7363/04, п. 21, з подальшими посиланнями). З цього випливає, що відповідальність за дії та/або бездіяльність органів місцевого самоврядування несе держава-відповідач (див. рішення від 28 травня 2009 року у справі «Овчаров і Хомич проти України», заяви № 32910/06 та 50081/06, п. 29). Європейський суд також неодноразово приходив до висновків, що державна установа (не наділена владними повноваженнями) здійснює «державне управління» відповідно до законодавства України та контролюється державною владою, і, таким чином, вона може розцінюватись як «державна організація» в сенсі практики Суду (див. зяті монастирі проти Греції, рішення від 9 грудня 1994, серія А N 301 - А, § 49; Радіо Франція та інші проти Франції (ріш.) №53984/00, CEDH 2003-Х () (витяг), § 26; RENFE проти Іспанії, № 35216/97, рішення Комісії від 8 вересня 1997 рішення Михайленки та інші проти України, № 35091/02, 35196/02, 35201/02, 35204/02, 35945/02, 35949/02, 35953/02, З6800/02, 38296/02 и 42814/02, п. 45, рішення від 30 листопад 2004 року; цит.: рішення від 22 лютого 2005 року «Новоселецький проти України», № 47148/99, п. 82). За таких умов відповідач є зобов'язаний додержуватися позитивних обов'язків, які покладаються на державу, як учасника Конвенції, у тому числі що стосується виконання вказаної Конвенції. Як вказав Європейський суд у рішенні від 9 січня 2013 року «Олександр Волков ти України», № 21722/11, п. п. 165, 166, приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру» (див. рішення від 7 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (C. v. Belgium), п. 25, Reports 1996-ІІІ). Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом (див. рішення від 16 грудня 1992 року у справі «Нємець проти Німеччини» (Niemietz v. Germany), п. 29, Series А № 251-В). Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. рішення у справах «Сідабрас та Джяутас проти Литви» (Sidabras and Dziautas v. Lithuania), заяви №№ 55480/00 та 59330/00, п. 47, ECHR 2004-VIII, та «Бігаєва проти Греції» (Bigaeva v. Greece), заява № 26713/05, пп. 22-25, від 28 травня 2009 року). Стаття 8 Конвенції охоплює питання захисту честі та репутації як частину захисту права на повагу до приватного життя (див. рішення у справах «Пфайфер проти Австрії» (Pfeifer v. Austria), заява № 12556/03, п. 35, від 15 листопада 2007 року, та «А. проти Норвегії» (A. v. Norway), заява №28070/06, пп. 63 та 64, від 9 квітня 2009 року); впливає на широке коло стосунків заявника з іншими людьми, включаючи стосунки професійного характеру, під впливом опиняється і професійна репутація заявника. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення. Враховуючи результат вирішення даної справи судові витрати повинні бути покладені на відповідача. Згідно приписів п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» - «Від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів … що випливають із трудових правовідносин». Враховуючи, що даний спір стосується трудових відносин, позивач звільняється від сплати судового збору. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов'язання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов'язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Тобто, відповідач або інші особи повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивача. Однак, жодних доказiв зазначеними особами до суду не надано. Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача стосовно не погодження з певними положеннями позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується. Суд вважає правомірними позовні вимоги про порядок, який відповідачем був застосований при видачі вказаного незаконного наказу та інш., оскільки вони знайшли своє підтвердження в судовому засіданні: порушення законодавства з боку відповідача неправомірність дій по відношенню до позивача судом встановлено. Твердження представника відповідача відносно протиправності дій самого позивача є лише його оціночним судженням, що не може бути витлумачене, як таке, що містить фактичні дані. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів, які використовує в своєму позові позивач. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити і визнати незаконним та скасувати наказ № 22 КЗ "Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи" Дніпропетровської обласної ради від 14 березня 2017 року про оголошення догани [PERSON], а також стягнути з КЗ "Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи" Дніпропетровської обласної ради на користь держави судовий збір в сумі 640 грн.. Таким чином суд вважає, що обставини позовних вимог знайшли своє об'єктивного підтвердження в ході судового засідання, позовні вимоги про визнання наказу незаконним та скасування його в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved