Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

6 січня 2014 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтувала тим, що вона є спадкоємцем ? частини квартири [ADDRESS] після смерті свого батька [PERSON]. Вказана квартира належала її бабусі - [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу. 15 лютого 2011 року її бабуся зробила заповіт, про те, що все нерухоме майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, всі майнові права та обов'язки, які належали їй на день смерті, вона заповідала : [PERSON] та [PERSON]. [INFO] [PERSON] на ім'я [PERSON] була надана довіреність на представництво з питань продажу належної її квартири [ADDRESS]. [INFO] по спливу 12 днів посвідчення довіреності на представництво з питань продажу квартири, довіритель [PERSON] померла. [PERSON] про її смерть було достовірно відомо, однак не зважаючи на це та достеменно знаючи про заповіт від 15.02.2011 року, відповідно до якого покійна заповідала все своє майно сину [PERSON] та довірительниці, [INFO] [PERSON] (по спливу 25 днів після смерті [PERSON]) вчиняє договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], відповідно до якого покупцем зазначеної квартири значився [PERSON]. У січні 2012 року, довідавшись про незаконні дії [PERSON], спадкоємець за заповітом після смерті своєї матері, [PERSON] звернувся з позовною заявою до Самарського районного суду м. Дніпропетровська про визнання договору купівлі-продажу кв. [ADDRESS] укладеного 19 травня 2011 року між [PERSON], яка діяла від імені та в інтересах продавця [PERSON] та [PERSON] - недійсним. 25 квітня 2012 року рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська позовні вимоги [PERSON] було задоволено та визнано недійсним договір купівлі-продажу кв. [ADDRESS], яке на підставі ухвали апеляційного суду м. Дніпропетровська від 3 липня 2012 року, залишено без змін. [INFO] батько відповідачки [PERSON] - [PERSON] помер, так і не встигнувши на підставі цього рішення скасувати реєстрацію даної квартири за [PERSON] та оформити за собою право власності. 16 серпня 2013 року позивач звернувся до Самарського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області з заявою про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності по факту скоєння злочину, передбаченого ст. 190 КК України, на підставі чого до єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено запис за № 12013040700001908. 8 серпня 2013 року [PERSON], достовірно знаючи про те, що на підставі рішення Самарського районного суду та ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області він не має будь якого юридичного права на спірну квартиру, видає знов довіреність на [PERSON] з правом вчинення дій, пов'язаних з укладенням від його імені договору купівлі-продажу належної на праві приватної власності квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 25 вересня 2013 року за довіреністю від імені [PERSON], виданої на ім'я [PERSON], остання здійснює передоручення своїх повноважень [PERSON], яка повторно здійснює продаж спірної квартири на користь [PERSON]. Вказані обставини стали причиною звернення до суду з вказаним позовом, в якому позивач, з урахуванням останніх уточнень, вважаючи себе власником ? частини спірної квартири, просить суд скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрацію прав власності на квартиру [ADDRESS] від 05.07.2011 р. за реєстровим № 33591197, визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 25.09.2013 р. за довіреністю від імені [PERSON], виданої на ім'я [PERSON], яка в свою чергу, передала свої повноваження (передовірила) [PERSON] на ім'я [PERSON], який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрацію прав власності на квартиру [ADDRESS] від 25.09.2013 р. за реєстровим № 9976544, визнати за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після померлого батька [PERSON], витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] ? частину квартири [ADDRESS] та зареєструвати Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на ? частину квартири [ADDRESS] за [PERSON] (а.с.6-12 т. 1). Позивач та її представники в судовому засіданні підтримали позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у письмових запереченнях (а.с.72-75 т.1). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився. В судовому засіданні представник [PERSON] по довіреності - [PERSON] пояснила, що [PERSON] хворіє та не може з'явитися до суду. Також представник наголосила на тому, що дійсно [PERSON] вже отримав від неї 25000 доларів США, оскільки договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 19 травня 2011 року, відповідно до якого покупцем зазначеної квартири значився [PERSON], був визнаний за рішенням суду недійсним. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, з підстав, викладених у її письмових запереченнях (а.с.78-83 т. 2). Від третьої особи - [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без її участі (а.с.99 т. 1). Представник третьої особи - Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської - в судове засідання не з'явився. Від Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи без їх участі (а.с.59-60 т. 1). Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Суд встановив, що [PERSON] на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі - продажу від 07.07.1997 року (а.с.35 т. 1). 15 лютого 2011 року [PERSON] зробила заповіт, посвідчений державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори, відповідно до якого - все належне їй рухоме та нерухоме майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, всі майнові права та обов'язки, які належали їй на день посвідчення цього заповіту, а також всі майнові права та обов'язки, які будуть належати їй на день смерті, вона заповідала: [PERSON] та [PERSON] (а.с.38 т.1). [INFO] [PERSON] видала на ім'я [PERSON] довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу на представництво з питань продажу належної їй квартири [ADDRESS] (а.с.32 т. 1). [INFO] (по спливу 12 днів після посвідчення вказаної довіреності) довіритель [PERSON] померла, про що свідчить копія свідоцтва про смерть (а.с.33 т. 1). Про смерть останньої, відповідачу [PERSON] та третій особі - [PERSON] було достеменно відомо, про що свідчать встановлені обставини у вступившому в закону силу рішенні Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25.04.2012 року, де [PERSON] цих обставин не заперечувала (а.с.18-21 т.1). Не зважаючи на смерть [PERSON] та маючи правоустановчі документи на квартиру покійної і достеменно знаючи про її заповіт від 15.02.2011 р., відповідно до якого покійна заповідала все своє майно сину [PERSON] та довірительниці [PERSON], остання [INFO] (по спливу 25 днів після смерті довірителя), діючи по довіреності на той час вже припиненої в зв'язку зі смертю [PERSON], вчинила договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], відповідно до якого продала квартиру [PERSON] (а.с. 36-37 т.1). Разом з цим, здійснивши відчуження спірної квартири, третя особа - [PERSON] 19 жовтня 2011 року подала до Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори заяву на прийняття спадщини за заповітом [PERSON] (а.с.16 т.1). Крім [PERSON], з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] також 26 жовтня 2011 року звернувся [PERSON] (батько позивачки), однак нотаріус йому відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв'язку з відсутністю у нього на руках правовстановлюючих документів на спірну квартиру (а.с.18,19 т. 2). У січні 2012 року, спадкоємець за законом та заповітом після смерті своєї матері, [PERSON] звернувся з позовною заявою до Самарського районного суду м. Дніпропетровська про визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] недійсним. 25 квітня 2012 року рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська позовні вимоги [PERSON] судом задоволено, визнано недійсним договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS], укладений 19.05.2011 р. між [PERSON], яка діяла від імені та в інтересах продавця [PERSON] та [PERSON] з поверненням сторін у первісний стан, а у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі - продажу дійсним - судом відмовлено (а.с.18-21 т.1). Вказане рішення суду набрало законної сили 3 липня 2012 року. [INFO] батько позивачки - [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.34 т. 1), так і не встигнувши оформити своє право власності за заповітом на ? частину квартири [ADDRESS]. 23 листопада 2012 року, за час свого життя , [PERSON] склав заповіт, яким заповів квартиру [ADDRESS] своїй донці - позивачу [PERSON] (а.с.25 т. 1). Після смерті батька [PERSON], позивач [PERSON] 5 червня 2013 року подала до Восьмої дніпропетровської Державної нотаріальної контори заяву на прийняття спадщини за заповітом свого батька (а.с.26 т. 1). 5 грудня 2013 року, по спливу шестимісячного терміну, державний нотаріус Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хорошманенко Н.С., розглянувши заяву про видачу позивачці свідоцтва про право на спадщину за заповітом на кв. [ADDRESS] після смерті [PERSON], відмовила позивачу у видачі свідоцтва у зв'язку з тим, що згідно запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, право власності на вищевказану квартиру зареєстроване на іншу особу (а.с.27 т. 1). 16 серпня 2013 року позивач звернулася до Самарського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області з заявою про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності по факту скоєння злочину, передбаченого ст. 190 КК України, яка була внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 12013040700001908 (а.с.23,40 т. 1). 8 серпня 2013 року, [PERSON], знаючи про рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська, яким було визнано недійсним договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS], укладений 19.05.2011 р., видав на ім'я [PERSON] нотаріально посвідчену довіреність бути його представником з питань пов'язаних з укладенням від його імені договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], а остання в свою чергу 24 вересня 2013 року передала свої повноваження (передовірила) [PERSON], яка в наступному за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 25 вересня 2013 року знову здійснила відчуження квартири [ADDRESS], на користь [PERSON] (а.с.52-53 т. 1). В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] у вказаній квартирі не реєструвався та зі слів позивачки до цієї квартири він ніколи не приходив, чого не спростовувалося представником відповідача. В силу ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись особа за захистом свого невизнаного, оспорюваного або порушеного права. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. За ст. 1245 ЦК України частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом. Відповідно до ч. 4 ст.1236 ЦК України чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Відповідно до ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Згідно ст. 1276 ЦК України якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Представник відповідача у своїх запереченнях наголошує на тому, що після смерті [PERSON] [INFO], її син та спадкоємець за заповітом [PERSON] (батько позивачки), мешкаючи разом з померлою в спірній квартирі, фактично прийняв спадщину, однак за своєю недбалістю не дотримався вимог ст. 1297 ЦК України, оскільки не звернувся до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, а тому не мав права на це майно та в подальшому не міг його заповідати. З такими доводами не можна погодитися, оскільки відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Така правова позиція викладена у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013, № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування". Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. З огляду на те, що позивач не відмовлялася від спадщини, а нотаріус своєю постановою від 5 грудня 2013 року відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірну квартиру після смерті [PERSON], суд, з врахуванням вказаних вище положень закону, приходить до висновку про необхідність визнання за [PERSON] права власності на ? частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після померлого батька [PERSON], оскільки іншого способу захисту та поновлення права позивачки на спірну квартиру не існує. Приходячи до висновку про задоволення позовних вимог в частині скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 25 вересня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1513 на квартиру [ADDRESS], суд виходив з наступного. Згідно з частинами першою та другою статті 228 ЦК правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У п.1.3. договору купівлі-продажу квартири від 25 вересня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1513, зазначено, що квартира належить Продавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 19.05.2011 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 52 т. 1). Як вбачається з рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24.05.2012 р. вказаний договір був визнаний недійсним, отже продавець не мав права на підставі визнаного судом недійсним договору, здійснювати відчуження спірної квартири (а.с.18-21 т. 1). Про вказане рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24.05.2012 р., було відомо [PERSON] (як покупцеві) та [PERSON] (як продавцеві по довіреності), а також [PERSON] на день видачі на її ім'я довіреності від 08.08.2013 р., чого не заперечувала остання в судовому засіданні. Крім того, усвідомленість про ці обставини як покупця так і продавця, узгоджуються з поясненнями в судовому засіданні [PERSON], яка наголошувала на тому, що вказане рішення суду вона передавала ріелтору на ім'я «[PERSON]», який займався продажем спірної квартири та повідомляла його про проблемні питання з її продажем, отримавши від останнього відповідну суму грошей. Таким чином, договір купівлі-продажу квартири від 25 вересня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за № 1513 є нікчемним, оскільки продавець здійснив продаж майна, на яке не мав належних правових підстав для його відчуження. Захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Майно може бути повернуте за позовом власника про витребування майна на підстав ст. ст. 387, 388 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених цими статтями, тому що вони встановлюють спеціальні правила для захисту такого права. Статтею 387 Цивільного кодексу України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову. Предметом віндикаційного позову є вимога позивача до відповідача про витребування майна із чужого незаконного володіння, яка повинна мати відповідні підстави, що тягнуть за собою визначені законом правові наслідки. Таким чином, вказані позивачем у позовній заяві підстави повинні підтверджувати його право власності або інше суб'єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном (безтитульний статус його володіння). Тобто, на підтвердження наявності у позивача суб'єктивного права на витребування майна з чужого незаконного володіння він повинен надати суду відповідні докази, що підтверджують наявність майна у незаконному володінні відповідача та відсутність у останнього правових підстав для володіння майном (безтитульний статус його володіння). Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. За змістом частини п'ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Власник майна не може витребувати його з незаконного володіння іншої особи за сукупної наявності трьох умов: а) набувач має бути добросовісним набувачем він не повинен знати, що купує майно не у власника; б) майно має бути придбане за гроші, тобто повинно бути саме купленим; в) власник має втратити володіння цим майном із власної волі, тобто майно має бути передане власником за договором (схову, майнового найму) іншій особі, яка б продала його добросовісному набувачеві. За встановленими обставинами справи вбачається, що позивач, як власник фактично належно їй на праві власності в порядку спадкування за заповітом 1/2 частини спірної квартири, втратила володіння цим майном поза своєї власної волі. Ці обставини встановлені рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24.05.2012 р., яким визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 19.05.2011 р. між [PERSON], яка діяла від імені та в інтересах продавця [PERSON] та [PERSON] з поверненням сторін у первісний стан, а у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі- продажу дійсним - судом відмовлено (а.с.18-21 т.1). Вказане рішення суду має преюдиціальний характер для спірних правовідносин. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За вказаним рішенням суду, яке має законну силу, продавець вже не мав права на спірну квартиру, однак він 25 вересня 2013 року за договором купівлі - продажу здійснює її продаж відповідачу [PERSON], що свідчить про безтитульний статус його володіння. Рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державної реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. З огляду на те, що за позивачем визнано право власності на ? частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після померлого батька [PERSON], суд приходить до висновку про витребування із чужого незаконного володіння [PERSON] ? частину квартири [ADDRESS] на користь [PERSON] та як наслідок, необхідність скасування державної реєстрації права власності на цю квартиру, зареєстровану у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25 вересня 2013 року за номером запису про право власності 2643999 індексний номер витягу 9976544 реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 166733212101 - на [PERSON]. У задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 25 вересня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1513 на квартиру [ADDRESS], слід відмовити, з огляду на те, що відповідно до абз. 5 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року, оскаржити укладений правочин купівлі-продажу спірної квартири мають право лише сторони правочину. В частині позовних вимог про реєстрацію за позивачем у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на ? частину спірної квартири, також слід відмовити, оскільки саме по собі рішення суду про визнання права власності - є підставою для реєстрації такого права у Реєстрі, а відмову у цьому позивач ще не отримував, тому ці вимоги, на думку суду, є передчасними. За таких обставин, оцінюючи усі докази, які були досліджені судом під час розгляду справи в їх сукупності та розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, як того вимагає ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Outcome: partial