Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , про розірвання шлюбу та поділ майна в якому просить: розірвати шлюб укладений між нею та [PERSON] , який було зареєстровано 30 січня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Богодухівського районного управління юстиції Харківської області, визнати за нею ідеальну частку в квартирі [ADDRESS] у розмірі Ѕ зазначеної квартири, судові витрати покласти на відповідача. Свої вимоги мотивує тим, що 30 січня 2010 року між нею та відповідачем Відділом реєстрації актів цивільного стану Богодухівського районного управління юстиції Харківської області було зареєстровано шлюб, актовий запис №7. Від шлюбу мають малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя між подружжям не склалося та з 14 вересня 2019 року вони спільно не проживають, наміру зберегти сім`ю не мають. Під час шлюбу за спільні кошти ними було придбано квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вищевказану квартиру було зареєстровано за відповідачем. На даний час між сторонами не досягнуто домовленості щодо поділу квартири, хоча вона є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, що змушує позивача звернутися до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Пояснила, що з чоловіком вони не проживають однією сім`єю з вересня 2019 року, він проживає з мамою, а вона з донькою у спірній квартирі. Подальше збереження сім`ї неможливе, тому просила терміну для примирення не надавати. Зазначила, що квартиру за адресою: [ADDRESS] , було придбано під час шлюбу за спільні кошти. За квартиру вони заплатили 100 000 грн., з них 50 000 грн. було її ( 10 000 грн. позичила у подруги, 40 000 грн. дали її батьки та родичі), інші 50 000 грн. були чоловіка. В квартирі робився ремонт та облаштовувалося меблями також за спільні кошти подружжя. Вказала, що у неї не збереглися жодні квитанції, оскільки питанням оплати за матеріали та роботу займався чоловік. На той час коли робився ремонт вона працювала, але неофіційно, тобто отримувала кошти, які вкладала в облаштування квартири, придбавала меблі, штори, також приймала участь у ремонті квартири, як матеріально, так і фізично. Не заперечувала, що деякий час вона знімала квартиру, оскільки не змогла жити з матір`ю відповідача, між ними часто виникали конфлікти, чоловік працював у іншому районі, проте приїздив до неї та до доньки. Просила позов задовольнити в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги своєї довірительки підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позовні вимоги позивача визнає частково, а саме: не заперечує проти розірвання шлюбу, визнає, що квартиру було придбано під час перебування у шлюбі з позивачем, але вважає, що її частка складає 1/5 частину квартири, за яку він хоче сплатити кошти. Зазначив, що квартиру було придбано повністю за його кошти та за кошти його матері [PERSON] . Ні позивач, ні її родичі коштів на купівлю квартири не давали. За квартиру розраховувалися доларами та гривнами, він особисто купував долари. Крім того, вказав, що фактом підтвердження того, що за його кошти, та кошти його матері було придбано квартиру є подання ним до податкової інспекції у 2014 році відповідних документів. Так само весь ремонт, облаштування квартири меблями та технікою було здійснено за його кошти, та його силами. Позивач не працювала у неї не було доходу, тому вона не мала кошти ні на купівлю квартир, ні на проведення в ній ремонтних робіт. Крім того , вказав, що у той час, у 2016-2018 роках, коли в квартирі робився ремонт, вони не проживали разом, позивачка знімала квартиру, де проживала разом з донькою. Не заперечив, що вітчим позивачки, коли почали робити ремонт у квартирі, зірвав усю підлогу та виніс дошки, більше ніякої допомоги з її боку не було. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що сторони дійшли згоди щодо розірвання шлюбу та питання проживання дитини. Що стосується розподілу кватири, то він підтримує повністю позицію свого довірителя та вважає, що позивач має право лише на 1/5 частину квартири, оскільки вона була придбана повністю за кошти відповідача та його матері, крім того, вважає за можливе сплатити позивачу компенсацію за її частину. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідач є її сином, а позивачка невісткою. Зазначила, що з невісткою у неї завжди були напружені стосунки. Пояснила, що у 2011 році за кошти її сина та її особисті кошти було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] . Невістка тоді не працювала, вона була студенткою, займалася вихованням дитини, доходу у неї нікого не було, її родичі не давали грошей на придбання житла. Квартиру було придбано у батьків її однокласниці за 100 000 грн., вона була у дуже занедбаному стані. При оформленні договору купівлі - продажу у нотаріуса невістка була присутня і у неї дійсно запитували чи не заперечує вона проти придбання квартири. Ремонт у даній квартирі, та її облаштування проводилося у 2016 -2018 році, на це витрачалися особисті кошти сина, для завершення ремонту він навіть змушений був продати автомобіль, в той час позивачка не проживала з її сином, а винаймала окремо квартиру, де проживала сама з донькою. Не заперечила той факт, що коли робися ремонт у квартирі позивачка працювала і мала власні доходи. Позивачка знову почала проживати з чоловіком, коли завершився ремонт і вони переїхали жити у спірну квартиру. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є подругою матері відповідача, вони знайомі більше 28 років, та проживає у сусідньому під`їзді, де знаходиться спірна квартира. Їй відомо як купували квартиру, що на її купівлю були витрачені кошти відповідача та його матері, позивач не приймала ніякої участі ні у її придбанні, ні в ремонті. Зазначила, що вона була присутня як відповідач купував матеріали і меблі, він часто з нею радився, що краще придбати, позивачку за той час поки робився ремонт вона не бачила жодного разу, вона з`явилася, коли вже все було зроблено. На даний час в квартирі проживає позивачка та її донька, відповідач не проживає там з літа 2019 року. Суд, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог, виходячи з наступного: Судом встановлено, що 30 січня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Богодухівського районного управління юстиції Харківської області зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 07, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 30 січня 2010 року. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 02 липня 2010 року, Відділом реєстрації актів цивільного стану Богодухівського районного управління юстиції Харківської області, актовий запис № 97, встановлено, що батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , є сторони по справі. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно ч. 1 ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Частиною 2 ст. 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що позивач [PERSON] наполягає на розірванні шлюбу, беручи до уваги той факт, що відповідач в частині розірвання шлюбу позов визнав, подружжя тривалий час проживає окремо один від одного, не веде спільний побут, суд вважає, що збереження сім`ї неможливе, а надання строку на примирення суперечить інтересам сторін. Також, судом встановлено, що в період шлюбу, а саме 16 вересня 2011 року сторонами придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] . Згідно копії договору купівлі - продажу квартири від 16 вересня 2011 року , зареєстрованого в реєстрі за №158, [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] житловою площею 29,6 кв.м. загальною площею 44,7 кв.м. за суму 100 000 грн. Квартиру придбано у спільну сумісну власність подружжя за їх спільні кошти, покупця та його дружини [PERSON] . Відповідно до копії витягу про державну реєстрацію прав від 15 жовтня 2011 року, власником квартири, реєстраційний номер [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі - продажу є [PERSON] . Згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч. 1,2 ст. 71 СК України) або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України, встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Згідно ст. 71 СК України , майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Частиною першою ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Вищевказані норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 . Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. У ч.2 ст. 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач визнав той факт, що спірна квартира була придбана під час шлюбу, та є об`єктом спільної сумісної власності, проте оскільки квартиру придбано за його кошти та кошти його матері, як стверджує відповідач, позивач має право лише на 1/5 частину квартири. При цьому, у договорі купівлі - продажу квартири від 16 вересня 2011 року, зазначено, що квартиру придбано у спільну сумісну власність подружжя за їх спільні кошти, покупця та його дружини [PERSON] , тобто відповідач погоджувався на час придбання квартири, що остання буде об`єктом спільної сумісної власності подружжя та придбавається вона за спільні кошти його та його дружини, а не матері. Суд критично відноситься до пояснень відповідача та свідків [PERSON] , та [PERSON] , оскільки одна з них є матір`ю відповідача, а інша її близька подруга, тому вони зацікавлені у вирішенні справи, в частині розподілу квартири, на користь відповідача. Крім того, свідок [PERSON] підтвердила у судовому засідання, що у неї з невісткою склалися неприязні відносини. Також, суд не приймає, як доказ по справі довідку про доходи [PERSON] , яка працює у КЗОЗ «Богодухівський медичний коледж» викладачем та останній за період з вересня 2009 року по серпень 2011 року нараховано заробітну плату в сумі 65 879 грн. 05 коп., оскільки вона не є належним доказом у розумінні ст. 77 ЦПК України. Крім того, квитанція №19122034 від 14.09.2011 лише підтверджує, що [PERSON] придбав у філії Харківського обласного управління АТ « Ощадбанк» долари в сумі 5 000, при цьому немає жодних доказів того, за чиї кошти відбулося придбання. Інша квитанція №19122078 від 14.09.2011 взагалі немає відношення до справи, оскільки долари в сумі 5 000 - придбала [PERSON] Довідка №260 від 17.02.2020 видана Управлінням фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку, згідно якої [PERSON] у 2009 році нараховано заробітну плату у розмірі 18 371 грн. 59 коп., у 2010 році - 21 615 грн. 02 коп., у 2011 році - 25 398 грн. 66 коп. лише є підтвердженням того, що відповідач, в період придбання квартири, офіційно працював та мав постійних дохід, що не заперечувалося сторонами. Крім того, позивач не заперечувала той факт, що на час придбання квартири вона не працювала офіційно, проте мала неофіційний дохід, при цьому вказала, що гроші на квартиру давали її рідні та частину вона позичила у подруги. Також, як було зазначено у судовому засіданні свідком [PERSON] , на час ремонту та облаштування квартири, її невістка працювала та мала гарний дохід. В судовому засіданні ніхто не заперечував той факт, що під час ремонту в квартирі, позивач винаймала іншу квартиру, оскільки як було нею зазначено вона не могла проживати разом із свекрухою, а іншого житла, окрім спірної квартири у неї немає, при цьому чоловік, коли не був на зміні, бо працював у іншому населеному пункті, проживав разом з нею. Окрім того, в судовому засіданні відповідачем було вказано, що вітчим його дружини, на початку ремонта у квартирі, зірвав там всю підлогу і виніс доски, що є спростуванням твердження відповідача, що ні дружина , ні її родичі не приймали участі у ремонті. Отже, з матеріалів справи вбачається, що спірне майно, а саме: квартира [ADDRESS] , сторонами була придбана за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Тому твердження відповідача про те, що придбання квартири у період шлюбу не є безумовною підставою для її рівного розподілу між подружжям, оскільки її було придбано за його кошти та особисті кошти його матері, а дружина не надавала кошти на її придбання, є неправильним та суперечить нормам матеріального права, що в свою чергу нівелює правовий режим спільного сумісного майна подружжя, закріпленого законодавцем в ЦК України та в СК України, що узгоджується з постановою Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №725/1776/18. Таким чином, враховуючи, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, крім того, на даний час позивач проживає у спірній квартирі з малолітньою донькою, яка після розлучення за домовленістю сторін залишається проживати з матір`ю, у зв`язку з чим суд доходить висновку про її поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши власність за позивачем на 1/2 частину квартири. Відповідно до ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача судові витрати.

Outcome: approved