Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-03 00:00:00

14 липня 2015 року прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах [PERSON] до відповідача [PERSON] про визнання останнього таким, що втратив право користування жилим будинком [ADDRESS] Вознесенського району. В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначав, що позивачу на підставі договору купівлі - продажу від 07.12.1999 року, належить жилий будинок [ADDRESS] В зазначеному жилому будинку зареєстрований відповідач [PERSON] Посилаючись на те, що відповідач за місцем реєстрації не проживає з 1999 року, витрати по утриманню нерухомого майна не несе, особистих речей цієї особи в будинку немає, реєстрація відповідача в будинку створює позивачу перешкоди в користуванні та утриманні житла, тому позивач на підставі норм Цивільного кодексу України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» просив визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням - будинком [ADDRESS] В судове засідання позивач не з'явився, на адресу суду надіслав заяву, в якій просить справу слухати у її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відповідно до п.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. За згодою позивача суд ухвалив постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд прийшов до наступного. Згідно договору купівлі - продажу від 07.12.1999 року, який був зареєстрований на Універсальній біржі "НЕРУХОМІСТЬ Н", в подальшому рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 січня 2014 року визнаного дійсним позивач є власником жилого будинку [ADDRESS] Вознесенського району Миколаївської області. (а.с.7-10). Попереднім власником даного будинку був [PERSON]. В зазначеному жилому будинку, окрім його власника, зареєстрований відповідач [PERSON], дата реєстрації якого з 11.02.2000 року, що підтверджується адресною довідкою від 11.08.2015 року. Як встановлено в судовому засіданні , останній з 1999 року за місцем реєстрації не проживає, витрати по утриманню майна не несе, особистих речей цієї особи в будинку немає. Отже, наслідком вищенаведених обставин є створення позивачу перешкод в користуванні належним останньому житлом та його утриманні. Так, Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку [PERSON] був попереднім власником житлового будинку [ADDRESS] В судовому засіданні було встановлено, підтвердилося письмовими доказами, що відповідач у вказаному житловому будинку не проживає з 1999 року тобто з часу продажу вказаного житлового будинку. Відповідно до статей 71 і 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином наданими позивачем суду доказами доведений факт відсутності відповідача в [ADDRESS] понад встановлені ст.71 ЖК України строки. Враховуючи викладене, оскільки судом було встановлено, що в будинку проживає позивач , особисті речі відповідача відсутні, то суд вважає що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з урахуванням положень ч.8 ст.8 ЦПК України та ст.ст. 71, 72 ЖК України .

Outcome: approved