Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-11 00:00:00

22.10.2018 року\~ позивач [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] міської ради, треті особи: державний нотаріус Першої [PERSON] міської державної нотаріальної контори Київської області [PERSON], Садово-огороднє товариство «Урочище Товсте» про визнання\~ права власності в порядку спадкування, посилаючись на наступні обставини. 19 лютого 2018 року померла його мати - [PERSON], [INFO] Остання ще за життя склала заповіт на все своє майно на свого єдиного спадкоємця сина - [PERSON], який був посвідчений [PERSON] державною нотаріальною конторо Київської області 20 січня 1993 року, зареєстрований в реєстрі за № 4-202. 24 квітня 2018 року він звернувся до Першої [PERSON] міської держави нотаріальної контори Київської області із заявою № 270 про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Заяв від інших спадкоємців до нотаріальної контори не надійшло. До спадкової маси входить і земельна ділянка № 32 загальною площею 0,0564 розташована за адресою: Київська область, м. Біла Церква, садово-городнє товариство «Урочище Товсте», надана для ведення садівництва. Кадастровий номер земельної ділянки відсутній. Дана земельна ділянка належала померлій [PERSON], на підставі наступи документів: витягу з рішення № 106, виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 22 квіт 1999 року; витягу з протоколу від 27 квітня 1986 року № 2 садово-огороднього товариства «Урочи Товста»: акту обміру земельних ділянок та встановлення межових знаків від листопада 1997 року; довідки міської ради садівницьких товариств № 07.08-1 від 23.07.2008 року; книжки члена садового товариства від 20.08.1994 року. 28 вересня 2018 року він отримав Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії 2113/02-31 від Першої [PERSON] міської державної нотаріальної контори Київської області в звязку з не наданням документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку № 32, площею 0,0564 га, розташованої за адресою: Київська область, м. Біла Церква, садово-огороднє товариство «Урочище Товсте», надану для ведення садівництва, яка належала померлій 19.02.2018 року [PERSON] Дана земельна ділянка набута мамою на законних підставах, згідно зі ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених Кодексом або за результатами аукціону. Крім того, ним було встановлено, що у Витязі з рішення № 106, виконавчого комітету [PERSON] міської ради Київської області 22 квітня 1999 року допущена помилка, а саме: неправильно записано по - батькові власника земельної ділянки. Так, ім'я по батькові записано, як «Гусєвій Тетяні Євсеївні» не збігається із записом її прізвища, імя по батькові в паспорті громадянина України, що був виданий Міським відділом 2 Білоцерківського МУГУ МВС України в Київській області 16 липня 2002 року, де прізвище, імя та по батькові матері зазначене, як «Гусєва Тетяна Євсіївна». У звязку із чим виникає необхідність встановити факт належності його матері правовстановлюючого документу, а саме: Витягу з рішення № 106, виконавчого комітету [PERSON] міської ради Київської області від 22 квітня 1999 року. Просив суд встановити факт належності його матері, [PERSON], [INFO] земельної ділянки № 32, площею 0,0564 га, розташованої за адресою: Київська область, м. Біла Церква, садово-городнє товариство «Урочище Товсте», наданої для ведення садівництва, переданої безкоштовно у приватну власність на підставі витягу з рішення № 106 виконавчого комітету [PERSON] міської ради Київської області від 22 квітня 1999 року, визнати за [PERSON]. 10.08.1952 р. н., право власності в порядку спадкування на земельну ділянку №\~ 32, площею 0,0564 га, розташовану за адресою: Київська область, м. Біла Церква, садово-городнє товариство «Урочище Товсте» ( а. с. 2-4 ). Ухвалою судді від 26 жовтня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вищезазначеній цивільній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 14 годину 30 хвилин 20 листопада 2018 року ( а. с. 27-28 ). Ухвалою судді від 30 жовтня 2018 року задоволено заяву позивача про витребування доказів ( а.с.30-31 ). Ухвалою суду від 19 грудня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи до судового розгляду по суті ( а. с. 126-127 ). Ухвалою суду від 12 березня 2019 року позовні вимоги позивача [PERSON] в частині позовних вимог щодо встановлення факту належності [PERSON], [INFO] земельної ділянки № 32, площею 0,0564 га, розташованої за адресою: Київська область, м. Біла Церква, садово-городнє товариство «Урочище Товсте», наданої для ведення садівництва, переданої безкоштовно у приватну власність на підставі витягу з рішення № 106 виконавчого комітету [PERSON] міської ради Київської області від 22 квітня 1999 року залишено без розгляду за заявою позивача, заява отримана судом 12.03.2019 року за вх. № 9538. В судове засідання позивач та його представник не зявилися, надали до суду заяву, отримана судом 12.03.2019 року за вх. № 9538, в якій просили справу розглянути у їх відсутність за наявними матеріалами справи. Крім того, в матеріалах справи наявне клопотання позивача, в якому останній не заперечував проти заочного розгляду справи ( а.с. 138 ). Відповідач [PERSON] міська рада в судове засідання не зявилася, про час, дату та місце слухання справи повідомлена належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявне поштове повідомлення про вручення. З боку відповідача на адресу суду не надходило жодних заяв та клопотань, також і відзиву на позовну заяву позивача. Треті особи\~ державний нотаріус Першої [PERSON] міської державної нотаріальної контори Київської області [PERSON], Садово-огороднє товариство «Урочище Товсте» в судове засідання не зявилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлені належним чином. Крім того, 01.03.2019 року за вх. № 8335 судом отримано від державного нотаріуса Першої [PERSON] міської державної нотаріальної контори Київської області [PERSON] лист, в якому остання просила суд слухати справу без участі їхнього представника. У вирішенні справи покладаються на розсуд суду. Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Отже, ухвалою суду було вирішено проводити заочний розгляд справи ( а. с. 141-144 ). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не зявилися в судове засідання,\~ фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON]\~ підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи,\~ що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин,крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що 19 лютого 2018 року померла [PERSON], [INFO], яка була матірю позивача. Остання ще за життя склала заповіт на все своє майно на свого єдиного спадкоємця сина - [PERSON], який був посвідчений [PERSON] державною нотаріальною конторо Київської області 20 січня 1993 року, зареєстрований в реєстрі за № 4-202. 24 квітня 2018 року позивач звернувся до Першої [PERSON] міської держави нотаріальної контори Київської області із заявою № 270 про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Заяв від інших спадкоємців до нотаріальної контори не надійшло, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією спадкової справи № 104/2018. До спадкової маси входить і земельна ділянка № 32 загальною площею 0,0564 розташована за адресою: Київська область, м. Біла Церква, садово-городнє товариство «Урочище Товсте» надана для ведення садівництва. Кадастровий номер земельної ділянки відсутній. 28 вересня 2018 року позивач отримав Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії 2113/02-31 від Першої [PERSON] міської державної нотаріальної контори Київської області в звязку з не наданням документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку № 32, площею 0,0564 га, розташованої за адресою: Київська область, м. Біла Церква, садово-огороднє товариство «Урочище Товсте», надану для ведення садівництва, яка належала померлій 19.02.2018 року [PERSON] Звертаючись до суду з відповідним позовом, позивач [PERSON] просить визнати за ним право власності в порядку спадкування на вищезазначену земельну ділянку, оскільки його мати не встигла за життя належним чином її оформити. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У силу ст. ст. 1258, 1261 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Постановою державного нотаріуса Першої [PERSON] міської державної нотаріальної контори Київської області від 28 вересня 2018 року позивач отримав Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії 2113/02-31 у звязку з не наданням документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку № 32, площею 0,0564 га, розташованої за адресою: Київська область, м. Біла Церква, садово-огороднє товариство «Урочище Товсте», надану для ведення садівництва, яка належала померлій 19.02.2018 року [PERSON] Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (п.3.3) зазначається, що\~ найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім'я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом в погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. 1 липня 2004 року прийнято Закон України № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (далі Закон № 1952-ІV). Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про внесення права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Згідно частини 3 статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень", права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст. 3 цього Закону, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства , що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. З наявних в матеріалах справи документів вбачається, що дійсно померлій [PERSON] було передано безкоштовно у приватну власність для садівництва земельну ділянку, площею 0,0564 га для ведення садівництва в садово-огородньому товаристві «Урочище Товсте». Зазначена земельна ділянка була надана рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 22.04.1999 року за №106. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] за життя не отримала правовстановлюючого документу на земельну ділянку, яка була видана останній у власність на підставі рішення виконавчого комітету, однак остання вчиняла дії щодо належного оформлення земельної ділянки, що підтверджується наявними в матеріалах справи документами. Також, те що остання не встигла за життя оформити належну земельну ділянку, підтверджується наявною в матеріалах справи медичною довідкою про відсутність можливості у [PERSON] щодо пересування. В ухвалі ВССУ від 19 жовтня 2017 року, останній розяснював та виходив з того, що умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття самим спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку, адже відповідно до\~ ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно пункту Перший перехідних положень Земельного кодексу України, яким встановлено, що: «рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку». Доцільно нагадати, що Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15/92 «Про приватизацію земельних ділянок» було встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Статтею шостою цього ж Декрету було зупинено дію частини другої статті 17 і статті 23 Земельного кодексу України (в редакції 1992 року), якими передбачалося, що право власності виникає лише з дня видачі та державної реєстрації державного акта на право власності на земельну ділянку. Однак дія цих статей Земельного кодексу (в редакції 1992 року) зупинялася лише для громадян України при передачі їм безоплатно у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених цим Кодексом. Отже, якщо у громадянина була у користуванні земельна ділянка для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва і рішенням місцевої ради така земельна ділянка була передана йому у приватну власність, то з дня прийняття цього рішення радою у такого громадянина вже по-суті виникло право власності на земельну ділянку. І якщо такий громадянин помер, не отримавши державного акта на право власності на земельну ділянку, його спадкоємці мають право виготовити вже на себе державний акт. Отже, з урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позивач, як спадкоємець [PERSON], який прийняв спадщину, однак не має можливості отримати свідоцтво про право власності, вірний обрав спосіб захисту свого порушеного права, тому вимоги позивача є цілком обґрунтованими та таким, що підлягають до задоволення. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Частиною 5 статті 263 ЦПК України передбачено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. А тому, з урахуванням вищенаведеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення. У відповідності до\~ вимог ст.ст. 133, 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем при зверненні до суду віднести за рахунок позивача. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: approved