Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуваннні нежитловим приміщенням та визнання нечинними та скасування рішень Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради. Ухвалою суду від 02.10.2013 року до участі в справі в якості третіх осіб, без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача було залучено [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] У судове засідання позивач не зявився, проте звернувся до суду з письмовою заявою про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав , просив задовольнити їх у повному обсязі та не заперечив проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання повторно не зявився та неповідомив про причини неявки, хоча повідомлявся судом про час та місце судового розгляду. За таких обставин суд ухвалив провести заочний розгляд справи за відсутності сторін на підставі зібраних по справі доказів, з врахуванням особливостей, передбачених ст.197 ЦПК України. Ознайомившись із позовною заявою, дослідивши зібрані по справі докази у їх сукупності, які надані позивачем на обґрунтування позовних вимог, з'ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON]підлягають до задоволення у повному обсязі виходячи з наступного. Суд встановив, що [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] зазначеного будинку (а.с.10). У підїзді знаходиться 10 квартир, у тому числі квартира [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.36) Згідно проекту будівництва у зазначеному підїзді на першому поверсі було облаштовано приміщення загального користування - колясочна, площею 6,3 кв.м., яка примикала до квартири відповідача по справі (а.с.8). Зазначені квартири були набуті сторонами у власність шляхом приватизації, відповідно до ЗУ " Про приватизацію державного житлового фонду". За змістом ст. ст. 13, 41, 92 Конституції України, усі суб'єкти права власності рівні перед законом; кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; правовий режим власності визначається виключно законами України . Стяттями 316-319 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до частини другої статті 382 ЦК України, власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. Як зазначив Конституційний суд України у свому рішенні від 09.11.2011 року по справі № 14-рп/2011, за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям "мешканці" треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб'єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об'єкт - допоміжні приміщення. Таким чином, на допоміжні приміщення багатоквартирного будинку поширюється правовий режим як спільної сумісної, так і спільної часткової власності, який передбачає особливий порядок здійснення правомочностей власника щодо володіння, користування і розпорядження. При цьому в законодавчому порядку не виокремлюються суб'єкти права спільної власності залежно від підстав набуття права власності на квартиру. Правовим регулюванням відносин спільної сумісної власності в Україні визначаються особливості здійснення прав власників виходячи з її правового режиму. Ці особливості полягають у різних формах реалізації відповідного права: при спільній сумісній власності - шляхом взаємного волевиявлення усіх співвласників, при спільній частковій власності - лише за волею власника відповідної частки, виділеної в натурі з майна, що є у спільній сумісній власності. Зміст права власності охоплює права володіння, користування і розпорядження власником своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Проте юридично забезпечена можливість здійснювати правомочності щодо володіння, користування і розпорядження власника належним йому майном не може виходити за рамки, встановлені правовими нормами, що регулюють відносини у сфері власності. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, приєднання відповідачем до власної квартири спірного приміщення, що перебуває у спільній власності усіх власників квартир без їх згоди, порушило майнові права позивача та третіх осіб без самостійних вимог . Враховуючи те, що вимога про усунення перешкод у здійсненні права власності є первісною, а інші є похідними, суд приходить до висновку, що відповідач своїми протиправними діями перешкоджає іншим учасникам спільної власності користуватись, розпоряджатись та володіти спільним майном, відповідно до ст. 391 ЦК України, їх право підлягає захисту у спосіб викладений у позовній заяві. З наведених міркувань суд приходить до переконання про підставність позовних вимог [PERSON] та задовільняє позовні вимоги у повному обсязі.

Outcome: approved