Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

23 грудня 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітніх дітей. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 06 листопада 1993 року. У шлюбі у сторін народилося четверо дітей, неповнолітніми з яких є дочка [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO]. Позивач вказує, що спільне життя не склалося. Причиною розірвання шлюбу є те, що подружнє життя з відповідачем у них не склалося через різні погляди на сімейне життя та втрату взаєморозуміння між ними. Протягом останніх шести років їхній шлюб існує формально, так як вони разом не проживають, шлюбних відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть. Більше того кожен з них за цей час створив нову сімю, а тому відновлення шлюбно-сімейних відносин між ними не є можливим. Спору про майно немає. За таких обставин позивач просить шлюб розірвати, неповнолітніх дітей залишити проживати з матірю. У судове засідання позивач не прибула, проте надала заяву, в якій просила слухати справу за її відсутності, підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила позов задовольнити. Відповідач до суду не прибув, але надав заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, не заперечував проти розірвання шлюбу. Відповідно до положень частини другої\~статті 197 Цивільного процесуального кодексу України,\~фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється. Суд, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Батьками [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 5,7). Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 06 листопада 1993 року (а.с. 6). З матеріалів справи вбачається, що подружні стосунки сторони фактично припинили. Суд, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини припинення сімейних стосунків, дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - це одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка (стаття 24 Сімейного кодексу України). Шлюб припиняється внаслідок його розірвання (стаття 104 Сімейного кодексу України). Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (стаття 110 Сімейного кодексу України). Згідно з частиною другою статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що причина розладу подружніх відносин між сторонами є справжньою, глибинною, подружжя фактично припинили спільне проживання і сімейне життя з поважних причин. Підстав для надання сторонам строку для примирення суд не вбачає. Суд дійшов висновку, що у даний час шлюб носить формальний характер, подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а тому вважає, що шлюб між сторонами необхідно розірвати. У відповідності зі статтею 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу позивачу не відновлювати дошлюбне прізвище. Згідно частини другої статті 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Щодо вимог про визначення місця проживання дітей, то суд виходить з наступного. Частина друга статті 29 Цивільного кодексу України передбачає, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], який є донькою сторін, досягла пятирічного віку, тому має право вільно обирає собі місце проживання. Синові [PERSON], [INFO], не виповнилося чотирнадцяти років, тому його після розірвання шлюбу слід залишити на проживання з матірю. За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визначення місця проживання дітей підлягають частковому задоволенню. Виходячи з вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний звязок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітніх дітейслід задовольнити частково. На підставі вищевикладеного, відповідно до статей 24, 110, 112, 113, 114 Сімейного кодексу України, статті 29 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial