Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області, із заявою, де заінтересованою особою вказала: Хрустальнинський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, про встановлення факту народження нею 18 грудня 2016 року в місті Луганську, дівчинки [PERSON]. У судове засідання для розгляду справи по суті, призначене на 02 листопада 2017 року, сторони не зявились. Заявниця подала заяву, якою просила розглянути справу без її участі, на підставі доказів які є в матеріалах справи. Заінтересована особа подала заяву якою справу просила розглянути без участі представника Хрустальнинський міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області. Позиція заявниці полягала у тому, що 18 грудня 2016 року вона у місті Луганську народила дівчинку, вагою 2 кілограми 900 грам. Але у звязку із тим, що дитина народилась у місті Луганськ, тобто на території проведення антитерористичної операції, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, і яка визнана Верховною Радою України тимчасово окупованою, вона, вважаючи себе матірю цієї дитини не може отримати медичне свідоцтво про її народження. Як наслідок, вона не може зареєструвати факт народження своєї доньки в органах державної реєстрації актів цивільного стану України. Заінтересована особа проти задоволення заяви не заперечувала. Розглядаючи заяву [PERSON] по суті, суд виходить з такого. Відповідно до положень частини 2 статті 49 Цивільного кодексу України, актами цивільного стану є, серед іншого, народження фізичної особи. А згідно з положеннями частини 3 і 4 цієї ж статті, народження фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Положення частини 1 статті 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачають, що підставою для державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я, документи, що підтверджують факт народження. А підпунктом 2 пункту 1 Розділу ІІІ «Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні», затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/5, прямо передбачено, що підставами для проведення державної реєстрації народження дитини є: а) медичне свідоцтво про народження (форма N 103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 N 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за N 1150/13024 (далі - медичне свідоцтво про народження), що видається закладами охорони здоров'я незалежно від підпорядкування та форми власності, де приймаються пологи. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров'я державна реєстрація народження проводиться на підставі медичного свідоцтва про народження або медичної довідки про перебування дитини під наглядом лікувального закладу (форма N 103-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08 серпня 2006 року N 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за N 1150/13024 (із змінами) (далі - медична довідка про перебування дитини під наглядом лікувального закладу), та висновку про підтвердження факту народження дитини поза закладом охорони здоров'я за формою, встановленою у додатку 3 до Порядку підтвердження факту народження дитини поза закладом охорони здоров'я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09 січня 2013 року N 9;\~ б) медичне свідоцтво про народження, медична довідка про перебування дитини під наглядом лікувального закладу. Ці документи подаються для державної реєстрації народження дитини, яка досягла одного року і більше. Медична довідка про перебування дитини під наглядом лікувального закладу заповнюється лікарем, під наглядом якого перебуває новонароджений, і засвідчується підписом керівника закладу охорони здоров'я та круглою печаткою закладу; в) акт, складений відповідними посадовими особами (капітаном судна, командиром, начальником потяга тощо) за участю двох свідків і лікаря або фельдшера (якщо лікар або фельдшер були на транспортному засобі), у випадку народження дитини на морському, річковому, повітряному судні, у потязі або в іншому транспортному засобі. У разі відсутності лікаря або фельдшера державна реєстрація народження проводиться на підставі вказаного акта та медичної довідки про перебування дитини під наглядом лікувального закладу. При відсутності підстав для державної реєстрації народження, визначених у цьому пункті, державна реєстрація народження проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту народження даною жінкою. Таким чином, для державної реєстрації факту народження дитини без рішення суду, діюче законодавство України вимагає від заявника надати органу державної реєстрації актів цивільного стану: або медичне свідоцтво про народження дитини (якщо дитина народилась у закладі охорони здоров`я); або медичне свідоцтво про народження чи медична довідка про перебування дитини під наглядом лікувального закладу, та висновок про підтвердження факту народження дитини поза закладом охорони здоров`я (якщо дитина народилась поза закладом охорони здоров`я); або акт, складений відповідними посадовими особами за участю як мінімум двох свідків (за відсутності лікаря чи фельдшера) у випадку народження дитини в транспортному засобі. При цьому, у перших двох випадках, документ обовязково складається представниками закладу охорони здоров`я. Судом встановлено, що [PERSON] [INFO] проживала у селищі міського типу Лотикове (нині Іванівське Словяносербського району Луганської області за адресою: [ADDRESS] (а.с.8-9). Вісімнадцятого грудня 2016 року, [PERSON] у обласній лікарні міста Луганська, народила дитину жіночої статті, вагою 2 кілограми 900 грам (а.с.12). В зареєстрованому шлюбі, а ні на момент своєї вагітності, а ні на момент народження дитини, не перебувала. Суд констатує, що вказані обставини встановлені судом на підставі наданих заявником письмових доказів у вигляді медичного свідоцтва про народження дитини, що видане закладом охорони здоров`я міста Луганська, але яке не входить у систему закладів України, не зареєстроване за законодавством України, але знаходиться на території держави Україна. Однак суд враховує, що місто Луганськ, згідно положень розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085-р входять до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Згідно положень розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р, місто Луганськ входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснюється антитерористична операція. А на підставі постанови Верховної Ради України №254 від 17 березня 2015 року "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", територія міста Луганськ визнана окупованою. І фактично, що є загальновідомими обставинами, нині, знаходження на території міста Луганська небезпечно як для здоров`я, так і для життя будь-якого громадянина України, а право на свободу та особисту недоторканість не забезпечуються державою Україна на території цього міста, що підтверджується Постановою Верховної Ради України від 21 травня 2015 року №462 «Про Заяву Верховної Ради України "Про відступ України від окремих зобовязань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод"». А це, обєктивно свідчить про те, що на території міста Луганськ, нині, жодний орган державної влади України, у тому числі і його заклади системи охорони здоров`я і системи реєстрації актів цивільного стану громадян працювати не можуть, а тому суд погоджується із тим, що отримати документи, встановленого законодавством України зразка і виданих компетентним Україною закладом для підтвердження факту народження дитини, заявник не може. Проте суд оцінює і сприймає надані йому докази як допустимі, виходячи з наступного. Як відзначив Європейський Суд з прав людини в своєму рішенні від 10 травня 2001 року (справа Кіпр проти Туреччині), зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих де-факто органів та інститутів окупаційної влади далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать (п.96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (п.92). А в рішенні від 23 лютого 2016 року (справа Мозер проти Республіки Молдова та Росії), Європейський Суд з прав людини вказав на те, що першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (п.142). Тому з огляду на обставини цієї справи та зобов`язання України, як однієї з Договірних Сторін Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, поважати права людини, суд не бачить підстав аби не враховувати впроваджений Європейським судом з прав людини підхід. І саме тому вважає, що надані заявником письмові докази є належними, допустимими та достовірними, а також такими, що поза всяким сумнівом доводять факт народження [PERSON] 18 грудня 2016 року, в місті Луганську, дитини жіночої статі, вагою: 2 кілограми 900 грам. Зважаючи на викладене та доведеність факту народження, який просила встановити заявниця, і при цьому необхідність державної реєстрації цього факту органами державної влади України для реалізації батьками своїх прав повною мірою, суд вважає за можливе заяву [PERSON], в цій частині, задовольнити. І, з огляду на встановлене та в силу положень частини 1 статті 125 Сімейного кодексу України суд може констатувати, що матір`ю народженої дівчинки є [PERSON] ([INFO]). Що стосується батька, то зважаючи на те, що ні на момент своєї вагітності, ні на момент народження дитини, [PERSON], у зареєстрованому шлюбі не перебувала, розглядаючи заяву про встановлення факту народження, навіть з урахуванням особливостей розгляду таких заяв у порядку статті 257? Цивільного процесуального кодексу України, суд не має можливості встановити батька народженої дитини. Оскільки матеріальна норма права, яка дає суду компетенцію на визначення походження дитини від батька пункт 3 частини 2 статті 125 Сімейного кодексу України розкриває свій зміст у взаємозвязку із положеннями частини 1 статті 128 цього ж кодексу, які передбачають, що батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 Сімейного кодексу України. А ця стаття прямо передбачає, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, що подається до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Крім того, заявниця має право вирішити питання щодо запису про батька народженої нею дитиною, у порядку статті 135 Сімейного кодексу України. Таким чином, питання щодо визнання батьківства дитини, у випадку якщо жінка та чоловік не перебувають у шлюбі, вирішується у судовому порядку тільки у випадку наявного спору між батьками щодо походження дитини. А от орган державної реєстрації актів цивільного стану за наявності заяви жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, в силу приписів частини 1 статті 126, а також статті 135 Сімейного кодексу України та підпунктів 3,8,12,18 пункту 1 Розділу ІІІ «Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні», затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/5, зобовязаний зробити запис про батька дитини. Що стосується прізвища, імені та по-батькові народженої [PERSON] дитини, то в силу положень статей 145-147 Сімейного кодексу України, суд має право на їх визначення виключно за наявності спору між батьками про це, і не у порядку окремого, а у порядку позовного провадження, що теж виключає можливість суду самостійно визначити такі дані. Але орган державної реєстрації, в силу приписів пункту 1 Розділу ІІІ«Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні», затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/5 має компетенцію, на підставі та у порядку, передбаченому цими правилами, при здійсненні державної реєстрації народження дитини вирішити питання і щодо її прізвища, імені та по батькові Отже,

Outcome: partial