Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

Адвокат Соляник І.М., діючи в інтересах та від імені позивача [PERSON] , звернувся до суду з позовною заявою 11 листопада 2019 року, в якій просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] ; судові витрати покласти на відповідача. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що [PERSON] та її син [PERSON] є співвласниками житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , належного їм на підставі нотаріально посвідченого договору обміну від 20 березня 2002 року. Позивач перебувала в шлюбі з [PERSON] з 08 травня 1981 року, який розірвано 02 вересня 1991 року. В квартирі, належній [PERSON] та [PERSON] значиться зареєстрованим, зокрема, [PERSON] , який фактично там не проживає з 2002 року, участі в оплаті житлово-комунальних послуг не приймає, його особисті речі в житловому приміщенні відсутні. Перешкод у користуванні квартирою йому ніхто не чинив. Наразі власники квартири мають намір її відчужити на користь третіх осіб, здійснивши продаж, у зв`язку з чим постало питання зняття з реєстраційного обліку осіб, які значаться зареєстрованими в квартирі. Оскільки зняти з реєстраційного обліку місце проживання [PERSON] в позасудовому порядку позивач не має можливості, в той час як реєстрація відповідача обмежує її права як співвласника житлового приміщення та позбавляє можливості реалізувати майно, тому представник, діючи в її інтересах, звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 06 лютого 2020 року (головуючий суддя Чернова Н.В.) позов прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження. Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, відповідач [PERSON] в порядку ст.178 ЦПК України 16 березня 2020 року подав відзив на позовну заяву (а.с.25-26), в якому у задоволенні пред`явлених [PERSON] вимог просив відмовити. Свої заперечення мотивував тим, що наданий позивачем акт про те, що він начебто не приживає за адресою: [ADDRESS] з 2002 року є неналежним доказом, оскільки містить недоліки в його оформленні та дані, суперечливі з фактичними: за вказаною адресою він зареєстрований з 18 липня 2005 року, в той час як в акті йде мова про 2002 рік. Крім того позивачем невірно визначено коло учасників по справі, а саме позов має бути підписаний обома співвласниками квартири, у тому числі [PERSON] , який безпідставно заявлений по справі як третя особа. До того ж позивач замовчує той факт, що спірна квартира позивачем та третьою особою була отримана в результаті її обміну на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . У свою чергу, вказану квартиру позивач та третя особа отримали внаслідок обміну на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Оскільки спірна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] з моменту її обміну 19 березня 2002 року була практично в нежилому стані, тому одразу після обміну він разом з [PERSON] за спільні кошти почали проводити ремонт, який практично тривав до березня 2011 року. З 1999 року по 2005 рік позивач разом з сином [PERSON] фактично мешкали в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку було оформлене на його ім`я. Крім того, 03 квітня 2020 року відповідач [PERSON] подав зустрічний позов до [PERSON] та [PERSON] , в якому просить суд: визнати факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та його, [PERSON] , в період часу з 1997 року по березень 2011 року; визнати нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю його, [PERSON] та [PERSON] з визначенням часток по 1/3 за кожним. Вимоги зустрічного позову мотивовано обставинами, аналогічними з тими, що викладені у відзиві. Додатково стосовно вимоги про встановлення факту перебування [PERSON] з [PERSON] в фактичних шлюбних стосунках в період часу з 1997 року по березень 2011 року позивач за зустрічним позовом вказав, що з 08 травня 1981 року вони перебували в офіційно зареєстрованому шлюбі. Після розірвання шлюбу у 1991 році та до 1997 року вони разом не мешкали. З 1997 року по 2011 рік вони знову мешкали разом однією сім`єю як чоловік та жінка, що не перебувають у шлюбі. Саме під час їх фактичних шлюбних стосунків за їх спільною домовленістю у 1998 році він продав належну йому на праві приватної власності квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , а виручені кошти витратив на придбання квартири для їх спільного проживання, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Право власності на зазначену квартиру було оформлене на ім`я [PERSON] , однак мешкали в квартирі вони разом. На той момент їх син [PERSON] навчався в м. Київ та мешкав окремо. В період часу з 1999 року по 2005 рік він та [PERSON] мешкали разом за адресою: [ADDRESS] , син мешкав окремо. За попередньо досягнутою між ними згодою, у 2002 році вони здійснили обмін квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Власниками квартири стали [PERSON] та [PERSON] . Оскільки спірна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] з моменту її обміну 19 березня 2002 року була практично в нежилому стані, тому одразу після обміну він разом з [PERSON] за спільні кошти почали проводити ремонт, який практично тривав з 2002 року до березня 2011 року. Оскільки для капітального ремонту квартири та лікування їх сина потрібні були значні кошти, належну йому на праві приватної власності квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] він продав у 2005 році. З 18 липня 2005 року він значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] , особові рахунки по сплаті житлово-комунальних послуг за вказаною адресою оформлені на його ім`я. З березня 2011 року стосунки між ними стали напруженими у тим, що у [PERSON] , склались стосунки з іншим чоловіком, з яким вона 22 березня 2013 року уклала шлюб. Він фактично мешкав за адресою: [ADDRESS] (квартира, в якій раніше мешкала мати [PERSON] ) до 2014 року - моменту продажу квартири самою [PERSON] . Не маючи власного житла, у березні 2015 року він прийняв рішення піти на мобілізацію в Національну гвардію України і брати участь в антитерористичній операції на сході України, де перебував з 2015 року по жовтень 2019 року. Оскільки спірну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] вони реконструювали, на що були використані значні кошти з його особистих, у тому числі на ремонт та реконструкцію, лікування їх сина, [PERSON] просив встановити факт їх спільного проживання з [PERSON] однією сім`єю та спірну квартиру спільною сумісною власністю з [PERSON] та [PERSON] з визначенням часток по 1/3 за кожним. За результатами повторного автоматизованого розподілу на підставі розпорядження керівника апарату суду від 14 травня 2020 року №335 матеріали справи передано в провадження судді Ткаченку А.В. (а.с.55, 56). Ухвалою суду від 09 вересня 2020 року зустрічний позов [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна прийнято з поновленням пропущеного строку на його подання, а вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] . Здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного позовного провадження на розгляд справи за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання (а.с.87-89). Ухвалою суду від 28 січня 2021 року закрито підготовче провадження з призначенням справи до судового розгляду (а.с.138-139). Присутні в судовому засіданні позивач за первісним позовом - відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник - адвокат Мірошниченко М.В. вимоги за первісним позовом підтримали, у задоволенні зустрічного позову [PERSON] просили відмовити. Додатково [PERSON] пояснила, що в трикімнатній квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] вони з [PERSON] та їх спільним сином [PERSON] жили з 1984 року декілька років. Зазначена квартира залишилася їм від батьків [PERSON] , яку вони в подальшому розміняли на дві однокімнатні. Після розірвання шлюбу у 1991 році вона разом з сином переїхала проживати в квартиру по [ADDRESS] , а [PERSON] проживав окремо. Приблизно у 1997-1998 р.р. [PERSON] звільнився з місць позбавлення волі та маючи намір спробувати відновити їх стосунки вони почали проживати усі разом в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] . На той час вона мала власний бізнес, пов`язаний з ритуальними послугами. [PERSON] їй допомагав в цій господарській діяльності. Проживаючи разом вони мали окремі бюджети, майно, дохід, єдине, що їх пов`язувало - виховання сина. З більшого, [PERSON] залишалась поруч [PERSON] з почуття жалю, та дала йому змогу працювати в її бізнесі задля того, аби він мав хоч якийсь власний дохід. У січні 2011 року стосунки вони припили та почали мешкати окремо, оскільки [PERSON] так і не змінився. Вона з сином переїхали проживати в квартиру по [ADDRESS] , яку ще у 2002 році обміняла на належну їй та синові однокімнатну квартиру, розташовану по [ADDRESS] . Доплати під час обміну квартир не було. [PERSON] в квартирі по [ADDRESS] був зареєстрований у 2005 році. Присутні в судовому засіданні відповідач за первісним позовом - позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник - [PERSON] вимоги за первісним позовом не визнали, заперечували проти їх задоволення, на задоволенні вимог зустрічного позову [PERSON] наполягали, підтримали їх в повному обсязі. Додатково [PERSON] суду пояснив, що квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] було розміняно на дві однокімнатні квартири без його відома. Належну йому квартиру по [ADDRESS] він продав, а виручені кошти витратив на ремонт квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Зауважив, що з грудня 1996 року по січень 2011 року вони з [PERSON] мешкали разом, ремонт в квартирі розпочали робити в 2005 році. З 2011 року він в цій квартирі не жив. Правом на участь в судовому засіданні третя особа за первісним позовом - відповідач за зустрічним [PERSON] не скористався, подавши заяву про розгляд справи без нього. Вимоги за первісним позовом [PERSON] підтримав та не заперечував проти їх задоволення. Проти задоволення вимог за зустрічним позовом [PERSON] заперечував, вважав їх безпідставними та такими, що не відповідають діючому законодавству України та порушують його права як власника спірного майна (а.с.122, 129). Представник третьої особи за первісним позовом - Відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради правом на участь в судовому засіданні не скористався, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності. При вирішенні спору покладався на розсуд суду. Допитаний судом як свідок [PERSON] суду показав, що вони знайомі з відповідачем з 1985 року, разом працювали. Знає його дружину - [PERSON] . Коли разом працювали, то товаришували сім`ями. Йому відомо, що квартиру по [ADDRESS] сторони купили для промислових цілей. Після 2010 року йому не відомо, як склалося життя [PERSON] . До 2010 року [PERSON] жили разом. З 1997 по 2001 рік допомагав [PERSON] по роботі. З 1992 року по 1997 рік [PERSON] знаходився в місцях позбавлення волі. В квартирі на [ADDRESS] був один раз. Будучи допитаним як свідок [PERSON] суду показав, що з [PERSON] він знайомий з 1985 року, працювали разом в міліції. З 1997 року працював у [PERSON] на підприємстві ритуальних послуг. Знає, що вони придбали квартиру по [ADDRESS] , однак в якому році не пам`ятає. В квартирі на [ADDRESS] був один раз. В порядку ч.6 ст.259, ч.1 ст.268 ЦПК України 09 грудня 2021 року судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Вислухавши пояснення учасників справи, покази свідків, дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до такого висновку. Судом встановлено, а сторонами визнано, що з 08 травня 1981 року [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) та [PERSON] перебували в шлюбі, зареєстрованому Відділом РАЦСу Дзержинського райвиконкому м. Кривого Рогу, який розірвано за рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 вересня 1988 року №2-1481, про що 02 вересня 1991 року Саксаганським відділом РАЦС м. Кривого Рогу видано свідоцтво про розірвання шлюбу, актовий запис №468 (а.с.10). Відповідні відмітки також наявні на стор.10 паспортів сторін (а.с.9, 45). Від шлюбу вони мають сина [PERSON] , [INFO] . 19 березня 2002 року [PERSON] , [PERSON] , що мешкали за адресою: [ADDRESS] , з одного боку, та [PERSON] , що мешкав за адресою: [ADDRESS] , з іншого боку уклали договір обміну житлових приміщень. За умовами договору [PERSON] , [PERSON] обміняли належну їм на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , виданого органом приватизації УЖКГ виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів 09 грудня 1994 року однокімнатну квартиру [ADDRESS] . У свою чергу, [PERSON] обміняв належну йому на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , виданого органом приватизації УЖКГ виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів 04 листопада 1993 року трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Обмін квартирами здійснено без доплати (п.4 договору) (а.с.6-7). Право власності на вказану квартиру зареєстроване за [PERSON] та [PERSON] в КП «Криворізьке БТІ» 18 квітня 2992 року запис в реєстровій книзі №41П за реєстровим номером 445 (а.с.47 - зворот). Як слідує з довідки КОМ ДІС «НОВА КОМ» №93 від 29 жовтня 2019 року (а.с.49) за адресою: [ADDRESS] значаться зареєстрованими: [PERSON] - з 18 липня 2005 року (а.с.75), [PERSON] - з 18 липня 2005 року (а.с.76). Зазначення у довідці КОМ ДІС «НОВА КОМ» як власника [PERSON] суд розцінює як помилкове, оскільки в правовстановлюючих документах на квартиру він не зазначений, окрім як значиться зареєстрованим в квартирі, що давало йому право користуватись житловим приміщенням та не породжувало права власності. Відповідно до акта б/н від 30 жовтня 2009 року, засвідченого ТОВ «Житлосервіс-КР» з підписами сусідів (а.с.12), [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає з 2002 року та по теперішній час. Посилання відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом на неналежність вказаного акта як доказу, наявність в ньому суперечливих даних, суд оцінює критично, оскільки дослідженням акта на належність, допустимість та достовірність в сукупності з іншими доказами, суд приходить до висновку, що акт оформлений належний чином, його зміст не викликає у суду сумнівів, а викладені обставини не спростовані [PERSON] будь-якими доказами. Факт реєстрації місця проживання в квартирі [PERSON] з 18 травня 2005 року не може спростовувати дійсність акта, в якому зазначено про не проживання його в квартирі з 2002 року, що в розрізі із встановленими обставини свідчить про вказівку в акті на обставини з моменту набуття квартири у власність [PERSON] та [PERSON] , тобто з березня 2002 року. До того ж сам по собі факт реєстрації місця проживання [PERSON] в квартирі в 2005 році не виключав можливість його проживання в квартирі без реєстрації раніше. Разом з тим, присутній в судовому засіданні відповідач за первісним позовом - позивач за зустрічним [PERSON] підтвердив, що в квартирі за адресою: [ADDRESS] він не проживав, а ремонт, з його слів, в квартирі почали робити в 2002 році (згідно зі змістом зустрічного позову) чи в 2005 році (відповідно до пояснень, наданих в судовому засіданні), оскільки квартира за технічним станом була непридатною для проживання, закінчивши ремонт в 2011 році. Після 2011 року в квартирі він не проживав, у стосунках з [PERSON] не був. Визначаючи характер спірних правовідносин, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вони склались між власником житла та колишнім членом її сім`ї, у зв`язку з чим регулюються ст.405 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З аналізу положень ст.ст.391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, на чому також акцентує увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду кримінальних і цивільних справ в п.п.33,34 Постанови №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Згідно з ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла в силу наявності особистого сервітуту мають право користування цим житлом відповідно до закону. Натомість, як слідує з положень ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Заперечуючи проти задоволення первісного позову, [PERSON] пред`явив зустрічний позов з вимогою визнати спільною сумісною власністю його, [PERSON] та [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що вказану квартиру вони обміняли на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , яку набули у власність за рахунок розміну квартири його батьків. Крім того, для здійснення капітального ремонту квартири належну йому на праві приватної власності квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] він продав у 2005 році, а виручені кошти витратив на ремонт та реконструкцію квартири за адресою: [ADDRESS] . Стаття 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. В рахунок підтвердження обставин, на які [PERSON] посилається в зустрічному позові щодо визнання спірного майна спільною сумісною власністю, останній не надав суду жодних доказів. Відношення як до квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , набутої [PERSON] та [PERSON] в порядку безоплатної приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а не в результаті обміну житлових приміщень, так і правочину стосовно набуття у спільну власність [PERSON] та [PERSON] квартири за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] не має. Посилання [PERSON] на продаж його власної квартири на витрату виручених коштів на ремонт квартири по [ADDRESS] є надуманими, не підтверджені жодними доказами та ґрунтуються виключно на його власних припущеннях. Вказані обставини поза розумним сумнівом приводять суд до переконання про відсутність підстав для задоволення вимог зустрічного позову [PERSON] в частині визнання спірного майна спільною сумісною власністю з визначенням часток. Оскільки відповідач за первісним позовом [PERSON] в належному позивачеві за первісним позовом [PERSON] житловому приміщенні, розташованому за адресою: [ADDRESS] не проживає понад 1 рік (принаймні з 2011 року факт не проживання в квартирі він беззаперечно визнав), перешкод в користуванні квартирою йому ніхто не чинив, в той час як реєстрація місця проживання відповідача за первісним позовом наразі створює позивачеві за первісним позовом перешкоди у володінні та розпорядженні належною їй власністю, обмежуючи майнові права [PERSON] , яка не має можливості відчужити на користь інших осіб належну їй частину квартири, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість пред`явленої нею вимоги первісного негаторного позову та необхідність її задоволення із визнанням [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що ст.24 Закону України Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» передбачено, що орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відтак дане рішення після набрання ним законної сили є достатньою правовою підставою для зняття [PERSON] з реєстрації місця проживання. Посилання [PERSON] на те, що [PERSON] , будучи співвласником квартири, мав також пред`явити позов, є безпідставними та не можуть бути за підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, які є доведеними. До того ж подання негаторного позову одним зі співвласників не визначає обов`язковість подання цього або аналогічних позовів іншими співвласниками, які залучені до участі у справі. Вирішуючи вимогу за зустрічним позовом [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд виходить з такого. Відповідно до п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд за заявою особи може встановити факт проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, при цьому у випадку наявності спору про право такі справи мають розглядатися в порядку позовного провадження, що також кореспондується з п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення». Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнавши конкретно в який період це мало місце. Згідно з ч.2 ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до п.44 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кіган проти Ірландії» №16969/90 від 26 травня 1994 року «…поняття «сім`я» не обмежується виключно відносинами, заснованими на шлюбі, і може включати інші de factо «сімейні узи», коли сторони живуть спільно поза шлюбом…». Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Заперечуючи проти встановлення факту перебування сторін в фактичних шлюбних стосунках протягом періоду з 1997 року по березень 2011 року, відповідач за зустрічним позовом [PERSON] посилалася на те, що хоча й вони з [PERSON] проживали протягом вказаного періоду часу разом, однак не мали таких стосунків, які б могли свідчити про перебування їх в фактичних шлюбних відносинах: спільного господарства не вели, єдиного бюджету не мали, їх майно було відокремленим. Суд вважає доречними такі доводи відповідача за зустрічним позовом, оскільки вони є дійсними та жодними доказами з боку позивача за зустрічним позовом не спростовані. Як визначено в п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Згідно висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у п.45 рішення у справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 року та у рішенні по справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року «… суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів…». Позаяк, позивач за зустрічним позовом взагалі не надав жодного доказу, який би свідчив, що протягом заявленого ним періоду часу між ним та [PERSON] існували такі стосунки, які б могли прирівнятись до фактичних шлюбних (цивільного шлюбу). Сам по собі факт сумісного проживання осіб за відсутності між ними усталених відносин, притаманних подружжю, не є достатньою підставою для встановлення між ними факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Допитані судом в якості свідків [PERSON] , [PERSON] не надали таких показів, які б мали істотне значення для вирішення спору та доводили обставини, на які [PERSON] посилався як в рахунок заперечень проти пред`явлених до нього вимог, так і в рахунок обґрунтування вимог зустрічного позову. Інші докази, надані [PERSON] , суд не приймає до увагу з огляду на їх несуттєвість для вирішення спору. Надана представником відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним [PERSON] копія рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 червня 2017 року про солідарне стягнення з [PERSON] , [PERSON] заборгованості за кредитним договором - взагалі не має відношення до вирішення спору. Належність цього документу як доказу по справі представник не обґрунтував. Відтак, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог зустрічного позову [PERSON] в частині визнання факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та його, [PERSON] , в період часу з 1997 року по березень 2011 року за недоведеністю. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно зі ст.141 ЦПК України суд враховує ухвалення рішення за первісним позовом на користь позивача та відмову в задоволенні вимог зустрічного позову, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача за первісним позовом [PERSON] на користь позивача за первісним позовом [PERSON] в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору 768,40 грн.

Outcome: approved