Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-10 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виділ в натурі частки з об`єкта нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, треті особи Черкаська міська рада, КП «Черкаське обласне об`єднання бюро технічної інвентаризації». Свій позов обґрунтовує тим, що відповідно до договору дарування частки нежитлових приміщень від 18 листопада 2013 року №4997 витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18 листопада 2013 року він став власником 17/100 частини 1-го поверху в нерухомому майні - нежитлових приміщень гуртожитку [ADDRESS] , загальна площа приміщень - 115,45 м2 (48,40 м2 та 67,05 м2). З врахуванням нових власників на даний час право власності за вказани приміщеннями зареєстровано за наступними особами: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Для оформлення права власності на приміщення у Позивача виникла необхідність в виділі його в натурі з об`єкту нерухомого майна, що є у спільній частковій власності припинення права спільної часткової власності. З цією метою він як співвласник майна звернувся до нотаріуса для укладення договору про виділ частки з об`єкту нерухомого майна, що є у спільній частковій власті та припинення права спільної часткової власності. Частку яку він хоче виділити в натурі становить 17/100 частини та становить собою приміщення першого поверху № 2-5, загальною площею 115,45 м2 загальною балансовою вартістю 67830 грн. Згідно розрахунку частки для відчуження вбудованих в гуртожиток приміщень, розташованих за адресою: [ADDRESS] виданому 14 листопада 2013 року КП «ЧООБТІ», технічно можливий виділ в натурі частки 17/100 частини (приміщення першого поверху № 2-5) з об`єкта нерухомого майна. З зазначеного висновку слідує, що за технічними показниками 17/100 частина об`єкта є відокремленою і може бути виділена в натурі. Виділення частки не перешкоджає праву користування нежитловими приміщеннями іншим співвласникам. З метою укладення нотаріального договору про виділ частки з об`єкту нерухомі майна, що є у спільній частковій власності та припинення права спільної часткової власності він письмово звернувся до всіх співвласників нерухомого майна нежитлових приміщень, розташованих за адресою: [ADDRESS] . Однак станом на день звернення з позовом до суду, відповіді від співвласників ним не отримано. На а сьогоднішній день, між ними як співвласниками цього майна непорозумінь та суперечок з приводу користування, утримання та збереження цього майна не виникає і досягнута угода про спосіб виділення в натурі його частки із сумісного спільного володіння. Так, згідно до ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно частини 1,3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. На даний час між приміщеннями, які належать йому на праві спільної часткової власності, та приміщеннями, які належать відповідачам на праві спільної часткової власності стоять стіни (перегородки), проведені окремі комунікації, у кожного свій вхід до приміщення. Тому, об`єкт нерухомості, що знаходиться в загальній частковій власності, можливо розділити без втрати його цільового використання, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 183 ЦК України, характеризує об`єкт нерухомого майна в цілому, як річ, яка є подільною. Частка, яку він просить виділити йому є відокремленою, тому її виділ в натурі можливий. Виділення частки не перешкоджає праву користування приміщеннями іншим співвласникам. На підставі наведеного просить суду виділити йому в натурі, як окрему одиницю (1/1) - окремий об`єкт нерухомості, частку спільного майна, яка становить 17/100, що відповідає 115,45 м2 від загальної площі і складається з нежитлових приміщень будівлі 1-го поверху і 2-5 загальною площею 115,45 м2 (з яких 48,40 м2 - квартира [ADDRESS] . Провадження у справі відкрито згідно ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 квітня 2019 року. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. просив задовольнити їх повністю. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, надіслали до суду заяви , в яких проти задоволення позову не заперечували, справу просили розглянути у їх відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 18 листопада 2013 року між [PERSON] , як «Дарувальником», [PERSON] , та [PERSON] , як «Обдаровуваними» укладений договір дарування частини нежитлових приміщень. За цим договором Дарувальник подарував та передав Обдаровуваній, а Обдаровувані прийняли в дар від Дарувальника безоплатно 17/50 частин нежитлових приміщень гуртожитку 2-го поверху №4-1,4-2, загальною площею 77,5 кв.м., приміщення 1-го поверху №1-24, 2-5, 2-20, 2-8,2-11,1-9, 1-10,1-11,1-12,1-22,1-23, загальною площею 678,2 кв. та підвалу № І,ІІ, ІІІ, ІV, V, VІ, VІІ, що знаходяться у мА [ADDRESS] , а саме: приміщення 1-го поверху №2-5 в рівних частках кожний. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18 листопада 2013 року, [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 17/100 частин нежитлових приміщень гуртожитку 2-го поверху №4-1,4-2, загальною площею 77,5 кв.м., приміщення 1-го поверху №1-24, 2-5, 2-20, 2-8,2-11,1-9, 1-10,1-11,1-12,1-22,1-23, загальною площею 678,2 кв. та підвалу № І,ІІ, ІІІ, ІV, V, VІ, VІІ, що знаходяться у [ADDRESS] . Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Відповідно до ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Виходячи з положень ст. ст. 183, 367 ЦК України та роз`яснень, викладених у п. п. 6, 7 Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок», виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Виділ у натурі частки із спільного майна може бути заборонений законом або бути неможливим в силу самої природи спільної речі, яка є неподільною (ч. 2ст. 183 ЦК). Згідно п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. З аналізу вище зазначених правових норм слідує, що кожен учасник права спільної часткової власності має суб`єктивне цивільне право на виділ своєї частки. Юридичне значення виділу полягає в тому, що учасник отримує у натурі певне майно, яке відповідає його частці, а у разі неможливості - компенсацію за нього, у власність. При цьому право спільної власності щодо суб`єкта, який виділив свою частку у натурі, припиняється. Якщо з учасників спільної часткової власності після здійснення виділу залишився тільки один суб`єкт, природно, що право спільної власності припиняється взагалі. Проте якщо після виділу суб`єктів-співвласників залишилося хоча б двоє, право спільної часткової власності продовжує існувати - з перерозподіленими частками та, як правило, з видозміненим складом майна, яке перебуває у спільній частковій власності. Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до п.4 ч.2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Тобто, згідно принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу сторони у справі зобов`язані довести в судовому засіданні обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а відповідач як на заперечення проти позову. У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту. Разом з тим, з огляду на засади змагальності, саме позивач повинен проявляти ініціативу у наданні суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Відсутність доказів такого обсягу і передбачених ст.ст. 77-80 ЦПК України властивостей перешкоджають ухваленню судового рішення про задоволення позову, оскільки доказування, а відтак і рішення «іменем України» не може ґрунтуватися на припущеннях. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Статтею 6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини передбачено, що кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Таким чином, проаналізувавши усі обставини, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає за необхідне зазначити, що позивачем під час розгляду справи не надано доказів, з яких можливо зробити висновок, про те, що позивачу може бути виділена в натурі частка спільного майна, яка становить 17/100, що відповідає 115,45 м2 від загальної площі і складається з нежитлових приміщень будівлі 1-го поверху і 2-5 загальною площею 115,45 м2 (з яких 48,40 м2 - квартира [ADDRESS] . За таких обстави суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі наведеного, ст.ст. 183, 358, 364, 367 ЦК України

Outcome: dismissed