Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстрації місця проживання, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселенням. В обґрунтування своїх вимог позивач посилалася на те, що на підставі Розпорядження від 01 червня 2004 року № 351 голови Ленінської районної ради у м. Харкові їй було видано свідоцтво про право власності від 16 червня 2004 року на квартиру [ADDRESS]. В кінці серпня 2004 року до неї в Харків переїхали її донька - [PERSON], яку вона прописала в своїй квартирі. В грудні 2004 року, зважаючи на численні прохання чоловіка доньки - [PERSON], так як йому необхідна була реєстрація в Харкові для працевлаштування в міліції, вона прописала в квартирі і його. Так як спільне життя її доньки й відповідача не склалося, рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2013 року їх шлюб було розірвано. На даний час, позивачка разом зі своїм чоловіком, вимушена мешкати в пригороді Харкова у м. Пісочин, у квартирі її чоловіка, так як користуватися своєю власністю - квартирою вона не може внаслідок того, що відповідач створив умови, які унеможливлюють спільне проживання в одному помешканні. Так, відповідач, зневажаючи доньку позивачки, постійно її принижує, образливо висловлюється на її адресу, а іноді, навіть б'є. За станом свого здоров'я, завдяки поведінці колишнього чоловіка її доньки, вона не може більше користуватися квартирою, так як кожен її прихід до своєї квартири, коли там знаходиться відповідач, закінчується образами в її бік і погрозами. Два роки назад у неї виявили діабет, а її чоловік, внаслідок психоемоційних навантажень переніс гострий інфаркт міокарду та став інвалідом ІІІ групи з 2009 року. Позивач, а також її донька, в квітні, травні і червні 2013 року писали заяви дільничному міліціонерові, до Ленінського райвідділу та в прокуратуру Харківської області. Але не зважаючи на численні скарги до правоохоронних органів відповідач своїх протиправних дій не припинив і 05.07.13 р. рано вранці зайшов без дозволу до кімнати доньки позивачки і спричинив їй легкі тілесні ушкодження. Вироком Ленінського районного суду від 05 вересня 2013 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Крім того, відповідач, проживаючи в квартирі, повністю ігнорує сплату комунальних платежів. За всі комунальні послуги та за квартиру, платить позивач та її донька. У зв'язку з чим позивач просить суд усунути перешкоди у користуванні власністю, шляхом зняття [PERSON] з реєстрації місця проживання, позбавити його права користування житловим приміщенням та виселити з квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини вказані в позові. Позивач подала уточнену позовну заяву, у якій додатково посилалася на те, що відповідач не є членом її сім`ї і ніколи їм не був. Спільного господарства вона з відповідачем не веде і не вела. Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 31 ЦПК України, суд прийняв уточнену позовну заяву. Відповідач [PERSON] до суду з'явився, письмових заперечень проти позову не подав. В суді [PERSON] пояснив, що він є колишнім чоловіком доньки позивачки. Вселявся в квартиру за згодою позивачки, як член її сім`ї. За власні кошти повністю зробив капітальний ремонт у цій квартирі, а також і в іншій квартирі позивачки. Правил співжиття не порушує, ні з ким не свариться, нікому не перешкоджає користуватися квартирою, а комунальні послуги не сплачує, тому що позивачка не хоче брати у нього гроші на їх оплату. Проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. Суд, вислухавши позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, показання свідків, вивчивши матеріали справи, установив такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Порушення цивільного права є результатом протиправних дій порушника, внаслідок чого воно зазнало зменшення або ліквідації, що позбавляє його носія можливості здійснити, реалізувати це право повністю або частково. При цьому, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін ( ч.1 ст. 10 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч.1 ст.60 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS]. Ця обставина підтверджується свідоцтвом про право власності від 16 червня 2004 року на квартиру [ADDRESS]. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] в квартирі зареєстрований, але права власності на квартиру не має. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що [PERSON] своїми діями, зокрема влаштуванням сварок, погрозами та зневажливим ставленням до правил спільного проживання, перешкоджає власниці квартири [PERSON] користуватися своєї власністю. Крім того, свідок [PERSON] пояснила, що відповідач періодично її бив, але вона до квітня 2013 року нікуди не скаржилася. Коли, нарешті, терпіти знущання над нею та її донькою від колишнього чоловіка більше не змогла, то вона звернулася до правоохоронних органів. Також, до матеріалів справи позивачкою надано вирок Ленінського районного суду від 05 вересня 2013 року, яким [PERSON] було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Вирок суду набув чинності. Як слідує з вироку суду, вчинення [PERSON] злочину відбулося саме в квартирі [ADDRESS]. Відповідно до ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з ч. ч. 2, 4 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Рішенням Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року по справі N 1-8/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім'ї») встановлено, що обов'язковою умовою для визнання членами сім'ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з суб'єктом права на пільги щодо оплати житлово-комунальних послуг спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Допитаний як свідок громадянин [PERSON] пояснив, що йому відомо тільки про те, як відповідач вибив у квартирі один простінок, але це сталося вже після того, як позивачка з чоловіком жили окремо у квартирі в Пісочині. Інших відомостей про спільні дії відповідача з позивачкою, які б свідчили про реальність сімейних відносин, свідок не надав. Інший свідок - [PERSON], пояснила, що її колишній чоловік та вона, вселялися в квартиру з дозволу позивачки, але дозвіл на проживання був наданий тимчасово, поки вони не знайдуть собі інше житло після переїзду до Харкова. Мешкали вони в квартирі окремими сім'ями, так як відповідач мав складний характер і порозумітися з позивачкою та її чоловіком вони не могли через постійні сварки по ініціативі відповідача. Всі комунальні послуги за користування квартирою, як під час свого проживання в ній так і після переїзду до Пісочина сплачувала позивачка. Остання обставина підтверджується наданими до матеріалів справи копіями квитанцій, в яких платником вказана [PERSON] Суд критично сприймає доводи відповідача, що він наполягав на тому, щоб позивачка приймала від нього гроші в рахунок сплати комунальних послуг, але остання відмовлялась, так як відповідачем не наведено доводів, що йому перешкоджало самостійно здійснювати таку оплату за своє проживання. Інших допустимих доказів, які б свідчили про те, що відповідач та позивачка жили в квартирі однієї сім'єю сторонами надано не було. Крім того, в судовому засіданні з'ясовано, що стосунки між позивачем [PERSON] і колишнім зятем вкрай неприязні. Таким чином, суд не вбачає підстав для визнання відповідача членом сім`ї [PERSON] Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї або інших осіб. Відповідно до ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно ст. 150 ЖК України ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання, проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд : продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до Листа Верховного Суду від 01.07.2012 р. "Висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за I півріччя 2012 р.", за змістом ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 р. N 1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. У зв'язку з тим, що зазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм житловим приміщенням, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши одночасно одну із таких і вимог: Г) про позбавлення права власності на;житлове приміщення; 2) про позбавлення права і користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Суд враховує бажання позивачки, на свій розсуд, або дозволити проживати у своїй квартирі її доньці [PERSON] з онукою, або подарувати її або продати свою квартиру. Також, суд зазначає, що заяви відповідача про надання власних коштів на покупку іншої квартири, яка була оформлена на чоловіка позивачки, не були підтверджені жодними доказами, як письмовими так і поясненнями свідків. Крім того, суд роз'яснює, що питання визнання частки в чужому майні не відноситься до предмету розгляду цього спору, а може бути самостійним предметом судового розгляду, в разі подання такої заяви відповідачем. Таким чином, право користування займаним приміщенням, передбачене ст. 156 ЖК України не поширюється на відповідача, оскільки він не належить до осіб - членів сім,ї власника, зазначений в ст. 64 ЖК України. З врахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстрації місця проживання, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселенням з квартири [ADDRESS] - обґрунтовані та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved