Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-17 00:00:00

18.05.2018 до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до Об'єднаної територіальної громади м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування(а.с.4-7). Позивач ендрикова Г.О. належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилась, в позовній заяві просила цивільну справу розглянути у її відсутності, позов задовольнити(а.с.52). Представник відповідача Обєднаної територіальної громади м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області, просить розглянути справу в відсутності представника, рішення прийняти на розсуд суду, про що надав відповідну заяву (а.с. 62). На підставі ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень\~статті 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1\~статті 13 ЦПК України\~встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. В судовому засіданні встановлено, що відповідно\~\~до\~\~свідоцтва\~про\~\~смерть 01.07.2016 помер [PERSON], який постійно мешкав в с. Лозове, Лиманського району Донецької області (а.с.18). Відповідно до ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, тому числі: земельна ділянка площею 4,1102га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 1423084300:06:000:0004, розташовану на території Лиманської(колишньої Рубцівської сільської ради) міської ради, та належала померлому на підставі державного акта на права власності на земельну ділянку серії ДН № 128490, виданного Краснолиманською міською радою 21.04.2005(а.с.11). Цивільне законодавство України передбачає, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст 1217 ЦК України). Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкове майно після смерті спадкодавця [PERSON] прийняв спадкоємець за законом першої черги дружина(позивач по справі) [PERSON] (а.с. 17), що підтверджується повідомленням державного нотаріуса Лиманської державної нотаріальної контори від 06.06.2018 та витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі (а.с.15); інші спадкоємці, діти спадкодавця [PERSON] та [PERSON], відмовилися від своїх часток(а.с. 57). 08.02.2018 за реєстровими № 356, 357 Лиманською державною нотаріальною конторою позивачу було видано свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] на1/4 частку трикімнатної квартири № 2 у будинку №5, Жилмасив, с. Лозове, Лиманського району Донецької області та на грошовий вклад з відповідними відсотками, що знаходиться у ТВБВ № 10004/0158 м. Лиман філії- Донецьке обласне управління AT «Ощадбанк»(а.с.14). Постановою державного нотаріуса Лиманської державної нотаріальної контори від 08.02.2018 позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме на земельну ділянку, оскільки відсутній правовстановлюючий документ, який підтверджує право власності на імя померлого(а.с.43). Статтею 25 ч.4 ЦК України передбачено, що цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. На сьогоднішний день оригінал державного акту на право власності на земельну ділянку , тобто правовстановлюючий документ на спадкове майно, не зберігся. Однак, той факт, що саме [PERSON] був власником вказаної земельної ділянки підтверджується: архівною копією рішення Краснолиманської міської ради від 15.09.2004 №4/25-422 «Про затвердження технічної документації із землевпорядкування відносно складання документів, які підтверджують право на земельні ділянки та безоплатну передачу у власність земельних ділянок власникам сертифікатів на право на земельну частку (пай) із земель КСП «Дружба»» з архівним витягом додатка №2 переліка власників сертифікатів на право на земельну частку (пай) в натурі (ріллю) спільну на території Рубцівської та Яцьківської сільської рад Краснолиманського району Донецької області, де під порядковим № 823 вказаний [PERSON](а.с.25-26); витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, де власником згаданої земельної ділянки зазначено [PERSON], а також документ, що посвідчує його право тобто державний акт від 21.04.2005 ДН№ 128490(а.с.20-22); копією державного акту на право власності на земельну ділянку серія ДН № 128490 від 21.04.2005(а.с.11). Пунктом 5.1 Наказу Державного комітету України по земельних ресурсах № 43 від 04.05.99, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 4 червня 1999 за № 354/3647 (втратив чинність 23.08.2013) зазначалося, що при втраті (псуванні) державного акту на землю власнику або землекористувачу видається відповідний дублікат. До 01.01.2013 основним документом, який посвідчував права на землю був державний акт на право власності на земельну ділянку. З 01.01.2013 нова редакція Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачає, що право власності, серед іншого, на земельні ділянки посвідчує свідоцтво про право власності на нерухоме майно, головним завданням якого є підтвердження виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно. Також з 01.01.2013 набув чинності Закон України "Про державний земельний кадастр", відповідно до якого видання державних актів на право власності на земельну ділянку припиняється. Натомість документом, що посвідчує право власності, стало свідоцтво на право власності. У разі потреби, підтвердити своє право власності на земельну ділянку можливо й витягом: з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно або Державного земельного кадастру. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 152 ЗК України та ст. 386, 392 ЦК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю та інше майно, у тому числі і шляхом визнання права власності на нього. Статтею 1225 ч.1, ч.2 ЦК України визначено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому одним, із способів такого захисту може бути і визнання права власності. В Конституції України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головним з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності (ст. ст. 13, 14, 41). Відповідно до статті 41 Конституції України, частини першої статті 319, частини першої статті 321 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 392 ЦК України в разі відсутності документів на право власності власник може вимагати визнання права власності в судовому порядку. Оскільки позивач в іншій спосіб, крім звернутися з позовом до суду про визнання права власності в порядку спадкування, захистити своє порушене право не може, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог з вищевказаних підстав. Враховуючи викладене та

Outcome: approved