Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

10.12.2020 р. позивач [PERSON] звернувся в Корабельний районний суд м. Миколаєва з позовом до [PERSON] , в якому просив стягнути з відповідача на свою користь загальну суму заборгованості в розмірі 3 700 доларів США, що складається з боргу за договором позики від 17.01.2019 року у сумі 2 000 доларів США та за договором позики від 20.06.2019 року у сумі 1 700 доларів США. Також просив стягнути з [PERSON] на свою користь 108, 34 доларів США - 3 % річних. Позовна заява мотивована тим, що 17.01.2019 року позивач передав [PERSON] 2 000 доларів США, про отримання яких того ж дня відповідач власноруч написала розписку з умовою повернення зазначеної суми протягом трьох місяців. Крім того, 20.06.2019 року ним було передано відповідачу в борг грошові кошти в сумі 1 700 доларів США, про що останньою власноруч також була написана розписка про відповідне. Загальна сума переданих позивачем відповідачу [PERSON] грошових коштів за вказаними договорами позики становить 3 700 доларів США, що еквівалентно 104 451 грн. станом на 08.12.2020 року. Свої зобов`язання за договорами позики відповідач не виконала. Позивач неодноразово звертався до неї з проханням повернути кошти. 21.09.2020 року ним було висунуто письмову претензію до відповідача щодо виконання зобов`язання за договорами позики. Відповідач [PERSON] 20.10.2020 року надіслала на його адресу лист, в якому зазначила, що позивач не направив на її адресу копії боргових розписок, а тому вона не може скласти відповідь на претензію. 09.11.2020 року позивач направив відповідачу копії боргових розписок, проте відповідь на них так і не отримав. Таким чином, відповідач відмовилася виконати власний обов`язок щодо повернення суми боргу в загальному розмірі 3 700 доларів США, що еквівалентно 104 451 грн. станом на 08.12.2020 р. Крім того, відповідачем [PERSON] допущено прострочення виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим ефективним засобом захисту своїх порушених прав позивач вважав стягнення 3 % річних від простроченої суми за період з 17.04.2019 року (строк повернення коштів за першою розпискою) по 10.12.2020 року включно, за другою з 05.10.2020 року (день отримання вимоги), згідно наступного розрахунку: - 2 000 (сума боргу) х 603 (кількість днів прострочки) х 3 / 100 / 365 = 99,12 доларів США; - 1700 (сума боргу) х 66 (кількість днів прострочки) х 3 /100 /365 = 9, 22 доларів США . Посилаючись на те, що відповідач умови договорів позики не виконала, позивач був вимушений звернутись за захистом своїх порушених прав до суду з відповідною позовною заявою. Ухвалою суду від 18.01.2021 р. було відкрите провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін та копії ухвали невідкладно направлені сторонам по справі. Ухвала суду відразу розміщена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Корабельного районного суду м. Миколаєва, тобто ухвала суду була доступною для ознайомлення відповідачу. В судове засідання позивач та його представник - адвокат Павленко Н.М. не з`явилися. Представник позивача - адвокат Павленко Н.М надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином на своєчасно. У поштових повідомленнях від 23.02.2021 р., 22.03.2021 р., 12.04.2021 р. і 31.05.2021 р. листоношею проставлена відмітка про відсутність відповідача за місцем проживання. Відповідно до положень пункту 4 частини 7 статті 128 ЦПК України дата проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за місцем проживання є днем вручення судової повістки. Враховуючи зазначене, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 17 січня 2019 року позивач [PERSON] (позикодавець) надав у борг відповідачу [PERSON] (позичальникові) грошові кошти у сумі 2 000,00 доларів США строком на 3 місяці, тобто до 17.04.2019 р. без відсотків. На підтвердження отримання коштів відповідачем була написана розписка, в якій остання взяла на себе зобов`язання повернути позивачу отримані кошти протягом трьох місяців. Крім того, 20.06.2019 р. відповідач [PERSON] отримала у борг від позивача [PERSON] ще кошти на загальну суму 1700,00 доларів США, які зобов`язалась повернути, про що власноруч написала відповідну розписку. Отже, названими розписками відповідач підтвердила існування у неї невиконаного грошового зобов`язання, розмір боргу за договором позики, а також визначила строк повернення грошового зобов`язання, тому між сторонами склалися цивільні правовідносини з договору позики. Відповідно до ч. 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. На переконання суду, надані суду позивачем розписки підтверджують той факт, що між сторонами по справі був укладений договір позики, згідно якого відповідач отримав у позивача в борг 3700,00 доларів США на підтвердження чого були складені розписки. Той факт, що саме позивач пред`явив суду розписки вказує, що саме ним було надано відповідачу позику. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналізуючи фактично укладений між сторонами договір позики у вигляді розписок від 17.01.2019 р. та 20.06.2019 р., обсяг та зміст прав і обов`язків сторін, які передбачені зазначеним договором, вбачається, що при оформлені розписки відповідач погодився з його умовами, факт передачі грошових коштів здійснено під час оформлення розписки. Однак, всупереч взятим на себе зобов`язанням, відповідач умови договору позик не виконує, а тому 21.09.2020 р. позивачем [PERSON] на адресу відповідача [PERSON] була направлена претензія щодо необхідності виконання грошових зобов`язань відповідачем та повернення отриманих коштів. Згідно з наданою копією відомостей щодо перевірки статусу поштового відправлення листа-претензії, відповідач отримала претензію 05.10.2020 р. Відповідно до наданої суду копії відповіді на претензію позивача від 20.10.2020 р., відповідач [PERSON] не змогла скласти відповідь на претензію у зв`язку з тим, що позивачем не додані до неї копії боргових розписок про отримання відповідачем коштів у борг. 09.11.2020 р. позивачем [PERSON] на поштову адресу відповідача [PERSON] був направлений лист про необхідність повернення останньою позичених грошових коштів у термін до 15.11.2020 р. та на підтвердження заявлених вимог додані копії розписок відповідача від 17.01.2019 р. та 20.06.2019 р. Однак, відповідач взяті на себе зобов`язання за вказаними розписками не виконав, суму заборгованості не повернув. Частиною 1 ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. За змістом ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 526 ЦК України закріплено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. За змістом ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення ст. ст. 1046, 1047 ЦК України свідчить про те, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник (позичальник) видає кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання ним від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної ним у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічні правові висновки зроблені і викладені Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16. Крім того, ч. 1 ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому основний Закон України заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав не встановлює. За змістом ч. 1 ст. 192, ч. 1 ст. 524, ч. 1 ст. 533 ЦК України законним платіжним засобом на всій території України є грошова одиниця України - гривня. Грошове зобов`язання має бути виражене та виконане у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом ч. 2 ст. 524, ч. 2 ст. 533 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі позики, чинне законодавство теж не містить. Тлумачення абз. 1 ч. 1 ст. 1046, абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством на позичальника покладається обов`язок повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц зроблено правовий висновок та зазначено, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Частиною ч. 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Суд встановив, що всупереч вимогам закону та умовам укладених сторонами договорів позики від 17 січня та 20 червня 2019 року відповідач [PERSON] своїх зобов`язань за цими договорами належним чином не виконала, суми позики за вказаними договорами в загальному розмірі 3700 доларів США позивачу [PERSON] не повернула. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до вимог статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вимогу щодо сплати боргу за відповідними договорами позики відповідач [PERSON] отримала 05.10.2020 року, що підтверджується поштовим трекінгом, однак станом на день подання даної позовної заяви жодних дій щодо погашення заборгованості не вчинила. Таким чином, відповідачем [PERSON] допущено прострочення виконання грошового зобов`язання, внаслідок чого ефективним засобом захисту порушених прав позивача є стягнення 3% річних від простроченої суми за період: з 17.04.2019 року (строк повернення коштів за розпискою від 17.01.2019 р.) по 10.12.2020 року включно (день пред`явлення позову); за другою розпискою від 20.06.2019 р., починаючи з 05.10.2020 року, тобто дня отримання вимоги позивача щодо повернення коштів, по дату пред`явлення вказаного позову. За такого, розрахунок 3% річних від простроченої суми складає: 1) 2 000 доларів США (сума боргу) х 603 (кількість днів прострочки) х 3/ 100 / 365 = 99,12 доларів США; 2) 1700 (сума боргу) х 66 (кількість днів прострочки) х 3/100/365 = 9, 22 доларів США. Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц (№ 14-465цс18): «Передбачене частиною 2 статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).» Враховуючи встановлені обставини справи та вищенаведені вимоги закону, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню та внаслідок порушення відповідачем грошового зобов`язання, останній має повернути позивачу позику в загальному розмірі 3700,00 доларів США за договорами позики від 17.01.2019 року та від 20.06.2019 року та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 108,34 доларів США. Крім того, з урахуванням обмеженої сфери використання іноземної валюти та установленого способу виконання зобов`язання (у національній валюті), сума боргу, яка виникла в іноземній валюті та підлягає стягненню з відповідача повинна визначатись за правилом ч.2 ст. 533 ЦК України, тобто в іноземній валюті, але з виконанням в національній валюті. Згідно з п.12 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч.1 3 ст. 533 ЦК України. Разом із тим, як за пред`явлення позову, так і при його вирішенні судом, ціна якого визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується позивачем або стягується судом у гривнях із урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з задоволенням позову, та враховуючи те, що позивач під час звернення з позовною заявою до суду був звільнений від його сплати, судовий збір у розмірі 1 075,09 грн. (1% від ціни позову) підлягає стягненню з відповідача у дохід держави.

Outcome: approved