Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому зазначає, щойого батько - [PERSON], помер 03 липня 2000 року в м. Запоріжжі від фіброзно-кавернозного туберкульозу легень, похований на громадському кладовищі в с.Подове Кам'янсько-Дніпровського району Запорізької області. Батько до дня своєї смерті проживав один за адресою: Запорізька область, Василівський район, м. Дніпрорудне, вул. Центральна (Леніна)[ADDRESS] та на день смерті з ним ніхто не був зареєстрований. Квартира [ADDRESS] (Леніна) в м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області на праві приватної власності, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 травня 1999 року, належала батькові. На момент смерті батька, йому було повних 11 років 9 місяців, тобто, він був малолітньою особою. За життя його батьки: [PERSON] та [PERSON] були засуджені до позбавлення волі, відбували покарання, зловживали спиртними напоями, ним не цікавились та не виконували свої батьківські обов'язки належним чином, в місцях позбавлення волі піддавались примусовому лікуванню від наркоманії. [PERSON] страждав на туберкульоз, що виключало можливість проживання разом із ним малолітнього сина. З огляду на викладене, він був позбавлений батьківського піклування ще за життя своїх батьків, а з огляду на хворобу батька, був позбавлений можливості проживати з ним, у тому числі, на момент відкриття спадщини. Після смерті батька, він злочинним шляхом був позбавлений можливості прийняти спадщину фактичним прийняттям квартири, що належала батькові, шляхом прийняття вказаного майна в управління, тому що у квартиру його, як спадкоємця, не допускали, а оскаржити ці дії до правоохоронних органів він не міг, тому що був позбавлений батьківського піклування та був в той час малолітнім. Заява нотаріусу ним не була подана, з тих причин, що він був малолітнім, як на день відкриття спадщини так і на протязі наступних 6 місяців після відкриття спадщини, протягом яких він мав подати заяву про прийняття спадщини, а мати не виконала свій обов'язок в його інтересах, тому що постійно, після звільнення з місць позбавлення волі, зловживала спиртними напоями, практично не цікавилась його життям. На даний час вул. Леніна в м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області перейменована на вул.Центральну. З вивчених матеріалів досудового розслідування стає зрозумілим, що квартира [ADDRESS] (Леніна) в м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області на праві приватної власності, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 травня 1999 року після смерті [PERSON], належала [PERSON], який помер 03 липня 2000 року. Під час досудової перевірки опитана [PERSON] пояснила, що всі витрати на поховання [PERSON] вона взяла на себе, їй допомагав її чоловік - [PERSON]. Тобто, [PERSON] та її чоловік [PERSON] достовірно знали про те, що [PERSON] помер 03 липня 2000 року. Таким чином, їм обом був достовірно відомий факт смерті довірителя [PERSON], а також про те, що зі смертю довірителя втрачає чинність і видане ним доручення від 01 липня 2000 року на право розпоряджання його майном від його імені. З викладеного вбачається, що [PERSON] та її чоловік [PERSON], діючи за попередньою змовою, з метою заволодіння майном малолітнього [PERSON], який мав право на обов'язкову частку в спадщині (ст.535 ЦК УРСР від 18.07.1963 № 1540-VI), свідомо приховали факт припинення довіреності (доручення), не виконали обов'язок, покладений на представника ч.3 ст.70 ЦК УРСР від 18.07.1963 № 1540-VI, та приховавши факт припинення довіреності від приватного нотаріуса Василівського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] JIM. 05 липня 2000 року, уклали договір дарування квартири №11 (одинадцять) в будинку №57 (п'ятдесят сім) по вул. Центральній (Леніна) в м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області, що належала на праві приватної власності спадкодавцю [PERSON], створивши перешкоди та позбавивши спадкоємця за законом - малолітнього [PERSON], [INFO], можливості фактично вступити в управління або володіння спадковим майном та прийняти спадщину, чим, шляхом обману, спричинили йому матеріальну шкоду у вигляді вартості спадкового майна - квартири №11 (одинадцять) у будинку №57 (п'ятдесят сім) по вул. Центральній (Леніна) в м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області. При всіх цих обставинах, [PERSON], достовірно знаючи про існування заповіту спадкодавця на її ім'я, не скористалась законним способом отримання права на спадщину та не прийняла спадщину ані за законом ані за заповітом, що теж підтверджує намір останньої щодо заволодіння його майном у протиправний спосіб. Згідно з відповіддю Василівської державної нотаріальної контори №603/01-36 від 18.10.2016 року, яка надана на запит слідчого у вказаному вище кримінальному провадженні, після смерті [PERSON] спадкова справа не заводилась, з заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався. Позивач звернувся до Василівської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але згідно з роз'ясненням нотаріуса №672/01-16 від 10.11.2016 року, він пропустив строк для прийняття спадщини та йому рекомендовано звернутися до суду з питання встановлення додаткового строку. Про те, що квартирою, яка належала батькові, користуються сторонні особи, він здогадувався, але достовірних даних про порушення свого права та осіб, що його порушили, він не мав, тому що на момент вчинення правочинів був малолітнім і мав часткову цивільну дієздатність, а мати ним не займалась. Він сам у 2010 році звернувся до правоохоронних органів. Про осіб, що порушили та про порушення своїх прав на спадщину, він дізнався тільки ознайомившись 18.03.2016 року через представника з матеріалами дослідчої перевірки №690/10 ЖРЗПЗ №1060 від 19.03.2010 року, що підтверджується постановою Василівського районного суду Запорізької області від 04.04.2010 року. Саме з дня ознайомлення з матеріалами дослідчої перевірки він дізнався про порушене право та про осіб, що його порушили, та, вважає, що саме з цього дня почався перебіг строку позовної давності за цим позовом, що дає підстави для висновку, що строк позовної давності не сплив та не пропущений. Після того, як він дізнався про своє порушене право, він звертався до осіб, що його порушили, для того, щоб дійти згоди про мирне вирішення спору, але ці особи вважають, що діяли в законний спосіб. Позивач просить суд: - визнати договір дарування квартири №11 (одинадцять) в будинку №57 (п'ятдесят сім) по вул. Центральній (на момент укладання правочину - Леніна), у м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області від 05 липня 2000 року, укладений між [PERSON], що діяв від імені [PERSON] на підставі доручення від 01 липня 2000 року, та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №2582, - недійсним у цілому з моменту його укладення; - витребувати нерухоме майно - квартиру №11 (одинадцять) в будинку №57 (п'ятдесят сім) по вул. Центральній (на момент укладання правочину - Леніна), у м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області, з чужого незаконного володіння громадянкою [PERSON] та повернути вказане нерухоме майно йому; - продовжити йому строк на прийняття спадщини після стерті батька - [PERSON]; - визнати за ним право власності на квартиру №11 (одинадцять) в будинку №57 (п'ятдесят сім) по вул. Центральній в м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області, що складається з двох кімнат житловою площею 28, 3 м", загальною площею 49,9 м2, в порядку спадкування за законом після смерті - [PERSON], який помер 03 липня 2000 року. В судовому засіданні позивач позовні вимоги з підстав, викладених у позові, просить суд їх задовольнити. В судовому засіданні представник позивача в особі [PERSON] підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові, просить суд їх задовольнити. Також представник пояснив, що позивач знав про смерть батька, був на його похоронах. Не звернувся вчасно до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька у звязку з тим, що на час смерті батька він був малолітнім, а його мати цього не зробила. Коли ж він досяг повноліття, не звернувся до нотаріальної контори у звязку зі своєю юридичною необізнаністю. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] проти позову заперечує, пояснивши, що підтримує письмові заперечення, які є в справі. Крім того, вона пояснила, що є рідною сестрою діда позивача та тіткою батька позивача. Саме вона з чоловіком займалася похованням, як свого брата, так і його дружини матері позивача. Позивач проживав разом зі своєю матірю, вони були на похоронах батька позивача. При цьому, мати позивача не була позбавлена батьківських прав, вона мала роботу, була в здоровому глузді. Батько позивача видав на імя її чоловіка [PERSON] довіреність у звязку з тим, що хворів та не міг сам вчиняти всі необхідні дії. Після смерті батька позивача, через декілька днів, вони з чоловіком відразу оформили договір дарування належної йому квартири [ADDRESS] (Леніна) в м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області, щоб її не забрали в дохід держави, а потім, вона цю квартиру продала [PERSON]. При цьому, коли оформляли договір дарування, вони надали нотаріусу всі необхідні документи, в тому числі, й свідоцтво про смерть [PERSON] Про те, що довіреність, видана [PERSON], після його смерті була недійсною, вона не знала, а нотаріус їм не розяснила це. В судовому засіданні відповідач [PERSON] проти позову заперечує, пояснивши, що підтримує пояснення своєї дружини [PERSON] та письмові заперечення, які є в справі. В судовому засіданні представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] в особі [PERSON] проти задоволення позову заперечує, пояснивши, що підтримує їх письмові заперечення, які є в справі. Вважає, що позивачем пропущено строк на звернення до суду з даним позовом. В судове засідання [PERSON] не зявилась, але її представник в особі [PERSON] просить суд розглядати справу в її відсутності. В судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] в особі [PERSON] проти позову заперечує, підтримав письмові заперечення, які є в справі. Також представник пояснив, що до теперішнього часу [PERSON] є законним власником квартири [ADDRESS] (Леніна) в м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області, яка є предметом даного спору. Вважає, що [PERSON] не є належним позивачем, а також, що позивачем пропущено строк на звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що знайома зх. позивачем та відповідачами [PERSON], знала батьків позивача. Стверджує, що позивачеві було відомо про смерть батька, він був на його похоронах. Крім того, їй відомо про те, що у 2000-х роках квартира батька позивача була продана. В судове засідання не зявилися представники Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області та Василівської державної нотаріальної контори Запорізької області, але надали заяви, в яких просять суд розглянути справу в їх відсутності. В судове засідання не зявилася відповідачка [PERSON], але її представник в особі [PERSON] просить суд розглядати справу в її відсутності. В судове засідання не зявилися представники Василівської районної державної адміністрації Запорізької області, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області, Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області, а також [PERSON], про причини неявки суду не повідомили, хоча про дати, час та місце розгляду справи були повідомлені вчасно та належним чином. Суд, вислухавши думку учасників процесу, оглянувши матеріали справи, вважає можливим розглянути справу та ухвалити рішення у відсутності зазначених учасників процесу. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, розглянувши надані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у сукупності, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав: Як було встановлено в судовому засіданні та як вбачається з матеріалів справи, батьками позивача - [PERSON], [INFO], є: [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, копія якого є в справі. 03.07.2000 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтво про смерть. В цей день, відповідно до ст..525 ЦК України 1963 року, відкрилася спадщина після його смерті. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складалося з квартири [ADDRESS] (Леніна) в м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 22.05.1999 року, копія якого є в справі. [PERSON], відповідно до ст..ст.527, 529 ЦК України 1963 року, був спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька. Діями, які свідчать про прийняття спадкоємцем спадщини визнається, відповідно до ст. 549 ЦК України 1963 року: фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном або подача до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, для здійснення права спадкоємства не достатньо тільки відкриття спадщини і закликання спадкоємців до спадкування, а необхідно ще й бажання спадкоємця прийняти цю спадщину. Крім того, й сам спадкоємець повинен здійснити вищевказані дії, які свідчать про прийняття ним спадщини. Як вбачається з листа Василівської державної нотаріальної контори №603/01-36 від 18.10.2016 року, копія якого є в справі, після смерті [PERSON] спадкова справа не заводилась, з заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався. Як вбачається з довідки №203 від 23 лютого 2016 року, копія якої є в справі, виданою КУП «Наш Дім» ДМР, [PERSON] до дня своєї смерті проживав один за адресою: Запорізька область, Василівський район, м. Дніпрорудне, вул. Центральна (Леніна)[ADDRESS] та на день його смерті з ним ніхто не був зареєстрований. На час смерті батька позивачеві було 11 років, отже, відповідно до ст.14 ЦК України 1963 року, угоди від його імені могла укладати його мати, у тому числі, в інтересах сина мала право звернутися до нотаріальної контори, відповідно до ст.549 ЦК України 1963 року, з заявою про прийняття спадщини після смерті батька. При цьому, суд приймає до уваги, що мати позивача не була позбавлена батьківських прав, не була визнана недієздатною, а той факт, що вона, як і його батько, була засуджена вироком від 20.06.1995 року Василівського районного суду Запорізької області, копія якого є в справі, не може бути сприйнято судом, як поважна причина, з якої вона не звернулася до нотаріальної контори в інтересах сина. Станом на час смерті [PERSON], мати позивача - [PERSON] вже була звільнена з місць позбавлення волі. При цьому, як вбачається з довідки Новодніпровської сільської ради Камянсько-Дніпровського району Запорізької області від 29.02.2016 року, копія якої є в справі, позивач був зареєстрований та проживав разом зі своєю матірю в с.Подове, вул.Першотравнева,23 Камянсько-Дніпровського району Запорізької області, у тому числі, в період 1996-2005 роки. Як вбачається з відповіді Камянсько-Дніпровської райдержадміністрації Запорізької області від 12.08.2016 року, копія якої є в справі, позивач на обліку дітей, які залишилися без батьківського піклування, дітей сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, зокрема, в період з 2000 року, не значився. Як вбачається з доданих до позову: рішення виконавчого комітету про призначення позивачеві опіки та про її припинення, [PERSON] обстеження умов проживання, довідки КЗ «Камянсько-Дніпровська ЗОСШІ» Запорізької обласної ради, у них мова йде про період, до смерті батька позивача, тому, вони не мають відношення до предмету даного спору. Мати позивача - [PERSON], померла 23.12.2008 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть, копія якого є в справі. Після досягнення повноліття у 2006 році, та до 20.02.2017 року (дата надходження до суду даного позову), позивач не звертався до суду з позовом про продовження строку на прийняття спадщини. Судом встановлено, що фактично позивач в управління або володіння спадковим майном також не вступав, що ним та його представником не заперечується в судовому засіданні. Відповідно до ст.550 ЦК України 1963 року, строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. У цих випадках, якщо спадкове майно було прийняте іншими спадкоємцями або перейшло до держави, спадкоємцеві, що пропустив зазначений строк, передається лише те з належного йому майна, яке збереглося в натурі, а також кошти, виручені від реалізації решти належного йому майна. Відповідно до ч. 6 п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» N 7 від 30.05.2008 року, вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Проаналізувавши вищевикладені законодавчі норми та обставини справи, суд вважає, що в судовому засіданні не було надано належні, допустимі та достатні докази, які б свідчили про те, що позивач пропустив вищевказаний шестимісячний строк для прийняття спадщини після смерті батька, з поважних причин, а тому, в задоволенні позовних вимог в частині : «продовження строку на прийняття спадщини після смерті 03.07.2000 року батька - [PERSON]», суд вважає необхідним позивачеві відмовити. Таким чином, право на спадкове майно після смерті 03.07.2000 року батька - [PERSON], позивач не має. Крім того, судом встановлено, що майно, належне [PERSON], відсутнє, оскільки, 05.07.2000 року між [PERSON], який діяв від імені [PERSON], який помер 03.07.2000 року, на підставі доручення від 01.07.2000 року, копія якого є в справі, яке витратило свою силу з часу смерті [PERSON], відповідно до ст.69 ЦК України 1963 року, та [PERSON], було укладено Договір дарування квартири [ADDRESS] (Центральна) в м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області, копія якого є в справі, посвідчений приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON], відповідно до якого, [PERSON] стала власником зазначеної квартири. 31.10.2000 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажуквартири [ADDRESS], копія якого є в справі, посвідчений приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON], відповідно до якого, [PERSON] стала власником зазначеної квартири. Вулиця Леніна в м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області перейменована на вул.Центральну, що підтверджується Розпорядженням міського голови м. Дніпрорудне №49 від 19 лютого 2016 року, копія якого є в справі. Як вбачається з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Як вбачається з вимог ст.ст.387,388 ЦК України, лише власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Власник має право витребувати майно у добросовісного набувача у випадку, якщо воно вибуло з володіння власника не з його волі, а іншим шляхом. Пунктом 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за №5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" передбачено, що відповідно до ст.387 Цивільного кодексу України та ч.3 ст.10 ЦПК України, особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача В судовому засіданні встановлено, що позивач не є однією зі сторін правочину, а саме вищевказаного Договору дарування квартири №11 (одинадцять) в будинку №57 (п'ятдесят сім) по вул. Центральній ( Леніна) в м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області від 05 липня 2000 року, який є предметом даного позову, не є заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину, не є власником зазначеної квартири, оскільки, як зазначалося вище, пропустив без поважних причин строк на прийняття спадщини після смерті [PERSON] та не має право на спадкове майно, а тому, його права на зазначене майно не порушено. Отже, [PERSON] не єтією особою, яка має право звертатися до суду з позовними вимогами про: «Визнання договору дарування квартири №11 (одинадцять) в будинку №57 (п'ятдесят сім) по вул. Центральній (на момент укладання правочину - Леніна), у м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області від 05 липня 2000 року, укладеного між [PERSON], що діяв від імені [PERSON] на підставі доручення від 01 липня 2000 року, та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №2582, - недійсним у цілому з моменту його укладення»; «витребування нерухомого майна - квартири №11 (одинадцять) в будинку №57 (п'ятдесят сім) по вул. Центральній (на момент укладання правочину - Леніна), у м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області, з чужого незаконного володіння громадянкою [PERSON], та повернення вказаного нерухомого майна позивачеві», а тому, вирішення питання щодо правомірності укладення зазначеного Договору дарування, як і питання щодо витребування зазначеної квартири, в межах даного судового розгляду, з врахуванням предмету спору, враховуючи положення ст.11 ЦПК України, суд вважає безпідставним. З вищевикладених підстав, позовні вимоги про « визнання за позивачем права власності на квартиру №11 (одинадцять) в будинку №57 (п'ятдесят сім) по вул. Центральній в м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області, що складається з двох кімнат житловою площею 28, 3 м", загальною площею 49,9 м2, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер 03 липня 2000 року» суд також вважає безпідставними. Той факт, що на даний час триває кримінальне провадження у Василівському ВП за ст.190 ч.1 КК України за заявою [PERSON], про що свідчать відповідні матеріали даної справи, не є підставою для задоволення даного позову. [PERSON], як власниця квартири, яка є предметом даного спору, має право, відповідно до ст.41 Конституції України, ст.317 ЦК України, володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. ЇЇ право приватної власності є непорушним. Згідно ст.321 ЦК України, вона не може бути протиправно позбавлена цього права чи обмежена у його здійсненні. В судовому засіданні встановлено, що позивачем пропущено строки, передбачені ст.ст.256-257 ЦК України, звернення до суду з даними позовними вимогами, про поновлення яких позивач не просить суд, належні та достатні докази на підтвердження поважності їх пропуску суду не надав, але, разом з тим, застосування строків позовної давності, про що просили суд відповідачі та їх представники, суд вважає безпідставним, враховуючи положення п. 11\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, відповідно до якого: «Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього...» Судом встановлено, що позивачем не доведено позовні вимоги, що є самостійної підставою для відмови у його задоволенні та застосування позовної давності є безпідставним. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевикладені обставини справи та законодавчі норми, виходячи з принципів: законності, обєктивності, розумності та справедливості, суд вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають. Належні, достатні та допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог, позивач суду не надав. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed