Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-22 00:00:00

\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства «АЗОТ» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Позовні вимоги мотивує тим, що з 24.01.2001 по 19.04.2017 працював у відповідача. Наказом № 372-вк від 18.04.2017 позивача звільнено із займаної посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату працівників. На час звільнення відповідач мав заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 12000 грн.. Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. На підставі вищевикладеного, просить суд стягнути із ПАТ «АЗОТ» на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 12000 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за весь час затримки виходячи з розміру 305,09 грн. за кожен день до моменту винесення судового рішення, моральну шкоду в розмірі 4000 грн. Ухвалою суду від 12.11.2019 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено судове засідання з розгляду даної справи. Встановлено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. Представник ПАТ «АЗОТ» за довіреністю Ярмоленко О.В. 05.12.2019 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову. Мотивував тим, що у відповідача відсутня перед позивачем заборгованість по заробітній платі. Також у відзиві зазначено, що відповідно до ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.99 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Повідомляють суд, що повний розрахунок по заробітній платі з Позивачем був проведений ПАТ «АЗОТ» 26.07.2019 р. Вказаний факт\~підтверджується довідкою\~ПАТ «АЗОТ»\~№ 1476\~від 02.12.2019\~та зведеною\~відомістю №\~44\~від 26.07.2019. Кошти перераховані на його банківський рахунок, відкритий в АТ «СБЕРБАНК» Черкаське відділення № 2. Однак, з незрозумілих підстав, [PERSON] замовчує факт надходження на його рахунок коштів та просить стягнути з ПАТ «АЗОТ» нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 12 000,00 грн.. Також, 09.08.2019 р. на банківський рахунок Позивача перераховано компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням їх виплати в сумі 1 588,87 грн. Таким чином, заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі перед [PERSON] повністю відсутня. Крім того, Позивачем невірно визначено середньоденний заробіток, що призвело до невірного обрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до положень ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість. На переконання Відповідача, існують і можуть бути застосовані судом обставини, які мають істотне значення та підтверджують ненавмисний характер невиконання зобов`язань перед позивачем, зокрема: 07.03.2017р. відбулася повна зупинка виробництва. Лише після відновлення Міжвідомчою комісією з міжнародної торгівлі України дій антимонопольних заходів щодо імпорту в Україну азотних добрив походженням з Російської Федерації Відповідач отримав можливість розпочати виробництво продукції. Вищевказані обставини призвели до поглиблення скрутного фінансового становища Відповідача, який є бюджетоутворюючим підприємством м. Черкаси, і може спричинити зупинку виробництва Відповідача, що безумовно матиме негативні наслідки для його працівників, які залишаться без роботи, і їх сімей. Також суттєво вплине на робітників інших підприємств міста Черкаси та Черкаської області, які тісно пов`язані господарськими відносинами з Відповідачем. Безумовно відобразиться на державному та місцевих бюджетах, у вигляді зменшення надходжень обов`язкових платежів та зборів, суттєвому скороченню виробництва мінеральних добрив, що може поставити під загрозу продовольчу безпеку як регіону, так і країни в цілому. З червня 2017 року ПАТ «АЗОТ» почало відновлювати свою роботу, проте наслідком майже піврічного простою є гостра нестача оборотних коштів. Оборотні кошти - це об`єктивно необхідна економічна категорія, що є авансованою в грошовій формі сукупною вартістю для створення оборотних виробничих фондів і фондів обігу, що постійно переходить у процесі планомірного кругообігу з однієї функціональної форми в іншу з метою забезпечення безперервного та розширеного відновлення виробництва. Структура оборотних коштів визначає фінансовий стан підприємства. У свою чергу, фінансовий стан підприємства залежить від раціонального формування та раціональної структури оборотних коштів та постає одним із першочергових індикаторів, які визначають стан підприємства та небезпеку виникнення багатьох загроз для підприємства. Однією з головних загроз є загроза втрати ліквідності, оскільки навіть підприємство із налагодженим та ефективним процесом виробництва, конкурентоздатною продукцією через втрату ліквідності може зазнати банкрутства. Отже, для налагодження процесу господарювання потрібен певний час. 29.05.2017 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про арешт майна боржника ПАТ "АЗОТ", якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику, у межах суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів 611 872 475,30 грн.. Оскільки грошові кошти є рухомим майном, вказана постанова про арешт всього рухомого і нерухомого майна боржника від 29.05.2017 року стосується також і грошових коштів ПАТ «АЗОТ», які містяться на рахунках в банківських установах. При цьому, жодному з рахунків ПАТ «АЗОТ» ані чинним законодавством, ані даною постановою не надано статусу «захищеного», що відповідно виключає можливість сплачувати із цих рахунків заробітну плату. Також, 11.04.2018 р. головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області винесено постанову про накладення арешту на кошти боржника у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів 43 851 523,90 грн.. Вказаний факт ще раз підтверджує неможливість ПАТ «АЗОТ» розпоряджатися власними коштами, в т.ч. і для погашення заборгованості по заробітній платі. Відповідно до ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Нормами ст. 614 ЦК України встановлено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Вказана стаття розглядає таку окрему підставу (умову) відповідальності за порушення зобов`язання, як вина. Цивільний кодекс України прямо не надає визначення вини, підкреслюючи лише, що особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Згідно з приписами статті 614 ЦК України визначено дві форми вини - умисел та необережність. Розмежування вини в цивільному праві на форми має практичне значення, оскільки хоча форма вини і не впливає на розмір відповідальності, відсутність вини відповідної форми може бути підставою для звільнення особи від відповідальності. Передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. Як вбачається із вищенаведених обставин ПАТ «АЗОТ» не зміг вчасно провести виплату заробітної плати на користь Позивача не через умисну бездіяльність або відсутність грошових коштів, а через відсутність об`єктивних можливостей розпорядитися наявними грошовими коштами або майном для виконання грошових зобов`язань по сплаті суми заробітної плати. При цьому, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби та арешт всього майна, в тому числі всіх рахунків ПАТ «АЗОТ», дають підстави вважати, що затримка здійснення розрахунку при звільненні Позивача у період з 29.05.2017 року по теперішній час сталася не з вини та не через навмисні дії або бездіяльність підприємства, а через відсутність об`єктивної можливості здійснити таку виплату. Звертають увагу суду, що враховуючи період за який, у випадку задоволення позовних вимог, буде нараховано середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - сума середнього заробітку є значною. В існуючій судовій практиці розгляду подібних спорів, яка викладена, зокрема, у Рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.04.2012 року, зазначено, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зменшенню з урахуванням істотності суми заборгованості порівняно із середнім заробітком та на підставі принципу співмірності. Отже, враховуючи, що розмір суми середнього заробітку значно більший розміру самої заборгованості по заробітній платі, то компенсація у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в будь-якому випадку підлягає істотному зменшенню для збереження принципу співмірності. Підпунктом 164.2.1 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України встановлено, що доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту), включаються до складу загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку і є базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб. Відповідно до п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України, ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами. Згідно із п.п. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПК України, податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст. 167 Кодексу. Таким чином, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні. Зазначений висновок зроблений, зокрема, у листі Державної фіскальної служби України від 05.11.2015 р. № 23714/6/99-99-17-03-03-15. Крім того, звертають увагу суду, що згідно з абзацом п`ятим п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.99 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести у своєму рішенні розрахунки, з яких він визначав суми стягнення. Оскільки справляти і сплачувати ПДФО та військовий збір - це обов`язок роботодавця, у резолютивній частині судового рішення визначають суму без їх утримання. Наприклад, постановою Черкаського апеляційного суду від 27.08.2019 року була задоволена апеляційна скарга ПАТ «АЗОТ» на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08.04.2019 року у справі № 711/1531/19, доповнено резолютивну частину рішення суду першої інстанції в частині стягнення суми середнього заробітку наступним: «з відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України». На підставі зазначеного вважають, що навіть у разі задоволення судом позовних вимог [PERSON] , сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зменшенню на суму податку на доходи фізичних осіб та військового збору, які ПАТ «АЗОТ» повинен буде сплатити до бюджету. Частиною 1 ст. 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Стаття 81\~ЦПК України\~зобов`язує\~кожну сторону\~довести ті\~обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог і\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~При цьому\~доказування не\~може ґрунтуватися\~на припущеннях.\~Однак,\~звертають увагу\~суду на\~те,\~що позивач,\~пред`явивши\~вимогу про\~стягнення з\~відповідача компенсації\~за заподіяну\~ним моральну\~шкоду,\~не надав\~жодних належних\~та допустимих\~доказів в\~обґрунтування її\~наявності та\~розміру,\~зокрема,\~а тому\~вимоги останнього\~являються незаконними,\~безпідставними та\~необґрунтованими.\~Як передбачено\~ч.\~3\~ст.\~23\~ЦК України\~розмір грошового\~відшкодування моральної\~шкоди визначається\~судом залежно\~від характеру\~правопорушення,\~глибини фізичних\~та душевних\~страждань,\~погіршення здібностей\~потерпілого або\~позбавлення його\~можливості їх\~реалізації,\~ступеня вини\~особи,\~яка завдала\~моральної шкоди,\~якщо вина\~є підставою\~для відшкодування,\~а також\~з урахуванням\~інших обставин,\~які мають\~істотне значення.\~При визначенні\~розміру відшкодування\~враховуються вимоги\~розумності і\~справедливості.\~На підтвердження\~вказаного,\~пунктом 4\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~судову практику\~в справах\~про відшкодування\~моральної (немайнової)\~шкоди» від\~31.03.1995\~№ 4\~(із\~змінами)\~встановлено,\~що у\~позовній заяві\~про відшкодування\~моральної (немайнової)\~шкоди має\~бути зазначено,\~в чому\~полягає ця\~шкода,\~якими неправомірними\~діями чи\~бездіяльністю її\~заподіяно позивачеві,\~з яких\~міркувань він\~виходив,\~визнаючи розмір\~шкоди,\~та якими\~доказами це\~підтверджується.\~Крім того,\~в п.\~9\~вказаної постанови\~Пленуму передбачено,\~що розмір\~відшкодування моральної\~(немайнової)\~шкоди суд\~визначає залежно\~від характеру\~та обсягу\~страждань (фізичних,\~душевних,\~психічних тощо),\~яких зазнав\~позивач,\~характеру немайнових\~втрат (їх\~тривалості,\~можливості відновлення\~тощо)\~та з\~урахуванням інших\~обставин.\~При цьому\~суд має\~виходити із\~засад розумності,\~виваженості та\~справедливості.\~Враховуючи вищевикладене,\~просили відмовити\~у задоволенні\~позовних вимог. 29.01.2020 позивачем подано до суду заяву про уточнення позовних вимог в якій він зазначив, що в порушення вимог чинного законодавства України відповідач провів з ним розрахунок по заробітній платі тільки 29 липня 2019 року шляхом перерахування на його картковий рахунок грошових коштів в сумі 10656 грн. 12 коп.. В подальшому 09 серпня 2019 року відповідач перерахував на його картковий рахунок грошові в сумі 1588 грн. 87 коп., як він зазначив в якості компенсації втрати частини грошових в у зв`язку з порушенням їх виплат. На момент подачі позовної заяви йому не було відомо про перерахування коштів відповідачем. Про зазначене вище перерахування коштів відповідачем йому стало відомо тільки після отримання відзиву на його позовну заяву з усіма додатками до неї. Зазначена вище інформація щодо здійснення перерахування коштів відповідачем та надходження коштів на його рахунок підтверджується випискою з АТ «Сбербанк» від 09 грудня 2019 року. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КзПП України, виплата усіх сум, що належать працівнику від підприємства чи установи, проводиться у день звільнення. Ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі порушення строків проведення остаточного розрахунку при звільненні роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи вищевикладене та норми чинного цивільного законодавства України і фактичні обставини, він має право на отримання невиплаченої йому заробітної плати на день свого звільнення, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку - 29 липня 2019 року. В його випадку відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України відповідач повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку - 29 липня 2019 року за вирахуванням 1588 грн. 87 коп., які відповідач перерахував йому в якості компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням їх виплат. Згідно вимог ст. 235 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник може звернутися з заявою до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно довідки № 1471 від 28 листопада 2019 року, яка надана відповідачем по справі, за останні повні два місяці, які передували його звільненню з роботи його середньоденна заробітна плата становила 233,70 грн.. Міністерство соціальної політики України своїм листом від 05.08.2016 № 11535/0/14-16/13 встановило порядок розрахунку норми тривалості робочого часу на підприємстві у 2017 році, відповідно якого кількість робочих днів в 2017 року становила в травні - 20 днів, в червні - 20 днів, у липні - 21 день, у серпні - 22 дні, у вересні - 21 день, у жовтні - 21 день, у листопаді - 22 дні, у грудні - 20 днів. Загальна кількість днів затримки розрахунку при звільненні за 2017 рік, враховуючи 7 днів в квітні 2017 року становить 174 дні. Відповідно до розрахунку у 2018 році загальна кількість робочих днів становить 250 днів. А саме в січні - 21 день, в лютому - 20 днів, в березні - 21 день, в квітні - 19 днів, в травні - 21 день, в червні - 20 днів, у липні - 22 дні, у серпні -22 дні, у вересні - 20 днів, у жовтні - 22 дні, у листопаді - 22 дні, у грудні - 20 днів. Відповідно до розрахунку у 2019 році загальна кількість робочих днів до 29 липня 2019 року становить 140 днів. А саме в січні - 21 день, в лютому - 20 днів, в березні - 20 днів, в квітні 20 днів, в травні - 21 день, в червні - 18 днів, в липні - 20 днів. Відповідно до наведеного вище загальна кількість днів затримки розрахунку при звільненні з моменту його звільнення по день виплати йому заробітної плати - 29 липня 2019 року становить 174+250+140=564 дні. Тому загальна сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача як середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з моменту його звільнення 19 квітня 2017 року по день та фактичного розрахунку виходячи з розміру 233 грн. 70 коп. в день, за кожен день становить 564 * 233 грн. 70 коп. = 131806 грн. 80 коп.. Враховуючи наведене вище та факт сплати відповідачем 1588 грн. 87 коп. в якості компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням їх виплат, він вважає, що з відповідача повинно бути стягнуто 130217 грн. 93 коп. (131806 грн. 80 коп.-1588 грн. 87 коп. =130217 грн. 93 коп.). Зазначений вище розрахунок проведено відповідно до Постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100 з подальшими змінами. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при не проведенні розрахунку з працівником до розгляду справи - по день постановлення рішення. Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Посилання відповідача на факт відсутності коштів на підприємстві, як підстава для звільнення від відповідальності за порушення строків розрахунку по заробітній платі, є безпідставним та незаконним. Небажання відповідача дотримуватися чинного законодавства не виплата йому заробітної плати спричинили йому значну моральну шкоду. Через незаконне не проведення з ним остаточного розрахунку у день звільнення у нього дома постійно виникали скандали, він не змозі нормально жити, та його родина, яку йому треба годувати, у нього порушилися нормальні життєві зв`язки та стосунки. В зв`язку з вищенаведеним, а саме відсутністю коштів тривалий час він і вся його родина були змушені відмовляти собі в багатьох речах повсякденного вжитку. Наслідком небажання відповідача дотримуватися чинного законодавства України при його звільненні призвели його до духовних страждань, нервування. Своїми діями та діяльністю відповідач завдав йому значної моральної шкоди, враховуючи тривалість цієї шкоди її наслідки, він оцінює спричинену йому моральну шкоду в розмірі 4000 грн.. Просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 130217,93 грн., моральну шкоду в розмірі 4000 грн.. В судове засідання від 13.03.2020 позивач не з`явився, представник позивача адвоката Солонько М.Ф. надав суду письмову заяву, в якій просив провести судовий розгляд за його відсутності та відсутності позивача, зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити в повному обсязі. В судове засідання представник ПАТ «АЗОТ» не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, був належним чином повідомлений про день та час слухання справи рекомендованим листом, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. \~ \~ \~ \~Дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до запису з трудової книжки [PERSON] (серія [NUMBER] ) та матеріалів справи вбачається, що позивач з 24.01.2001 по 19.04.2017 працював на ПАТ «Азот». 19.04.2017 на підставі наказу №372-вк від 18.04.2017 звільнено за скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Статтею 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок. Згідно статті 116 КЗпП України, - при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Частиною 2 ст. 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Відповідно до довідки ПАТ «АЗОТ» № 1471 від 28.11.2019, виданої [PERSON] , заборгованість по заробітній платі складає: за лютий 2017 року 2449,97 грн.; за березень 2017 року 4327,47 грн.. Загальна сума заборгованості складає 6777,44 грн.. Середній заробіток складає 233,70 грн.. Оскільки з вини відповідача з позивачем не проведено розрахунок по заробітній платі в день звільнення, то з відповідача слід стягнути кошти за затримку розрахунку при звільненні. Таким чином, з урахуванням «Порядку обчислення середньої заробітної плати» затвердженого Постановою № 100 від 08.02.1995 Кабінету Міністрів України, та довідки про доходи, виданої відповідачем, середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 233,70 грн. Сума, що підлягає до стягнення з ПАТ «АЗОТ» на користь [PERSON] з урахуванням сплачених відповідачем 1588,87 грн. в якості компенсації втрати частини грошових доходів, складає 130217,93 грн. (564\~робочих днів х середньоденний заробіток в розмірі 233,70 грн. = 131806,80 грн.; 131806,80 грн. - 1588,87 грн. = 130217,93 грн.). При визначенні кількості робочих днів суд виходить із п`ятиденного робочого тижня та\~даних викладених у Листі Мінсоцполітики України від 05.08.2016 року №11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік», у Листі Мінсоцполітики України від 19.10.2017 р. №224/0/103-17/214 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2018 рік» та у Листі Мінсоцполітики України від 08.08.2018 № 78/0/206-18 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік». Оскільки розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] визначено із нарахованої заробітної плати до утримання податків та обов`язкових платежів, то при виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, роботодавець має право здійснити відрахування податків та обов`язкових платежів передбачених законодавством України. Суд вважає, що доводи представника відповідача щодо відсутності у підприємства достатнього фінансового ресурсу, як підстава для звільнення від відповідальності за порушення строків розрахунку по заробітній платі, є необґрунтованими. У своїй практиці Верховний Суд України неодноразово зазначав, що аналіз змісту ст.ст.116,\~117 КЗпП\~України, дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої\~статтею 117 КЗпП України\~(постанова №6-2163цс16 від 31 травня 2017 року, №6-259цс17 від 13 березня 2017 року). Аналогічні роз`яснення викладені і в п.20\~Постанови пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Наявність арешту на рахунках відповідача, що накладений постановою державного виконавця від 29.05.2017 не виправдовує затримку розрахунку при звільненні. До того ж відповідачем не надано доказів відсутності у відповідача коштів, що перевищують обсяг фінансового ресурсу, який був арештований. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті Також в Постанові Пленуму Верховного Суду України, від 31.03.1995, № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди") зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Позивач посилається на те, що йому було завдано моральної шкоди відповідачем ПАТ «Азот» у зв`язку з затримкою заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку, що призвело до моральних страждань. Однак, доказів на підтвердження факту завдання моральної шкоди суду не було надано, а тому вимоги в частині відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню. За таких обставин, позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 1302,17 грн.. На підставі викладеного та

Outcome: partial