Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

10.10.2016 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява Київської районної адміністрації Одеської міської ради, як орган опіки та піклування в інтересах неповнолітнього [PERSON] до [PERSON], треті особи: Служба у справах дітей Одеської міської ради, КУ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей Одеської міської ради Одеської області» про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, в якій позивач просить суд: - позбавити [PERSON], [INFO], батьківських прав у відношенні неповнолітнього [PERSON], [INFO]; - стягнути з [PERSON] на користь дитячого державного закладу, в якому буде перебувати неповнолітній [PERSON], [INFO], аліменти на неповнолітнього [PERSON], [INFO], у розмірі ? частки з усіх видів доходів, але не менше ніж 30 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 25.10.2016 року звільнено Київську районну адміністрацію Одеської міської ради від сплати судового збору в сумі 1378 гривень за подання до суду позовної заяви про стягнення аліментів, та звільнено від сплати судового збору в сумі 1378 гривень за подання позовної заяви про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб, а саме про позбавлення батьківських прав. Відкрито провадження у цивільній справі на підставі позовної заяви Київської районної адміністрації Одеської міської ради, як орган опіки та піклування в інтересах неповнолітнього [PERSON] до [PERSON], треті особи: Служба у справах дітей Одеської міської ради, КУ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей Одеської міської ради Одеської області» про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Представник позивача в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що в КУ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей Одеської міської ради Одеської області» з 18.09.2014 року знаходиться неповнолітній [PERSON], [INFO], актовий запис про народження №216 від 27 червня 2000 року, складений відділом ЗАГСу адміністрації Заінського району та м. Заінська Республіки Татарстан, Російська Федерація. Батько дитини - [PERSON], [INFO], за даними відділу Управління ФМС по Республіці Татарстан в м. Заінськ знятий з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS], у 2003 році у зв'язку зі смертю. Неповнолітня дитина була прийнята до Комунальної установи «Центр соціально-психологічної реабілітації Одеської міської ради Одеської області» 18.09.2014 р. з Одеського благодійного фонду «Шлях до дому», де знаходився з 2009 року. Дитина була знайдена працівниками соціального патруля ОБФ «Шлях до дому» на вулиці у 2009 році. Пізніше, у тому ж році, хлопчик був прийнятий до соціально-реабілітаційного центру ОБФ «Шлях до дому» за заявою матері. Мати дитини - [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Останній раз до соціально-реабілітаційного центру ОБФ «Шлях до дому» вона приходила у 2011 році. Відповідно до інформації Комунальної установи «Центр соціально-психологічної реабілітації Одеської міської ради Одеської області» від 19.07.2016р. № 500 за період знаходження неповнолітнього у вказаній дитячій установі до нього ніхто не приходив та не цікавився його подальшою долею. Враховуючи, що мати дитини - [PERSON], [INFO], не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не вжила жодних заходів для повернення неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в сім'ю на виховання, всі зазначені вище фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, представник позивача розцінює як винну поведінку матері дитини та свідоме нехтування нею своїх батьківських обов'язків, у зв'язку з чим позивач був вимушений звернутись до суду з відповідним позовом. У судове засідання представник Київської районної адміністрації Одеської міської ради, як орган опіки та піклування не з'явилася, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити, розгляд справи провести за її відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Згідно з ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, належним чином повідомлялась про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила. Представники третіх осіб Служби у справах дітей Одеської міської ради, КУ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей Одеської міської ради Одеської області» у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Суд також зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Згідно з ч.4 ст.169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуюче вищевикладене, а також, що відповідно до ч.1 ст. 157 ЦПК України, суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, та у відповідності до ст.ст. 224, 225 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Вивчивши матеріали справи, суд вважає позов підлягаючим задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON], актовий запис про народження №216 від 27 червня 2000 року, складений відділом ЗАГСу адміністрації Заінського району та м. Заінська Республіки Татарстан, Російська Федерація. Батько дитини - [PERSON], [INFO], за даними відділу Управління ФМС по Республіці Татарстан в м. Заінськ знятий з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS], у 2003 році у зв'язку зі смертю. Неповнолітня дитина була прийнята до Комунальної установи «Центр соціально-психологічної реабілітації Одеської міської ради Одеської області» 18.09.2014р. з Одеського благодійного фонду «Шлях до дому», де знаходився з 2009 року. Дитина була знайдена працівниками соціального патруля ОБФ «Шлях до дому» на вулиці у 2009 році. Пізніше, у тому ж році, хлопчик був прийнятий до соціально-реабілітаційного центру ОБФ «Шлях до дому» за заявою матері. Мати дитини - гр. [PERSON], [INFO], громадянка Російської Федерації, остання відома адреса реєстрації: [ADDRESS]. Останній раз до соціально-реабілітаційного центру ОБФ «Шлях до дому» вона приходила у 2011 році. Відповідно до інформації Комунальної установи «Центр соціально-психологічної реабілітації Одеської міської ради Одеської області» від 19.07.2016р. №500 встановлено, що за період знаходження неповнолітнього у вказаній дитячій установі до нього ніхто не приходив та не цікавився його подальшою долею. Згідно з листом Управління ФМС по Республіці Татарстан в м. Заінськ від 31.05.2016 р. повідомлено, що представниками управління було здійснено виїзд за адресою реєстрації матері дитини та встановлено, що будинок не придатний до проживання, на дворі будинку усе заросло травою. Сусіди про місце знаходження гр. [PERSON] нічого повідомити не можуть. Згідно із наказом служби у справах дітей Одеської міської ради від 25.05.2015 року за №51/1 неповнолітній [PERSON], [INFO], перебуває на обліку дітей, які опинились у складних життєвих обставинах, в якій батьки ухиляються від виконання батьківських обов'язків. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року (далі Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до положень ст. 9 зазначеної Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 164 СК України підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоровця без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пленум Верховного Суду України в п.п. 15, 16 Постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб , які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Питання доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON], [INFO], у відношенні неповнолітнього [PERSON], [INFO], розглядалось Службою у справах дітей Одеської міської ради та відповідно до проекту висновку від 19.07.2016 року №6499, служба вважає його доцільним. Також суд вважає за необхідне зазначити, що Київська районна адміністрація Одеської міської ради вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON], [INFO], у відношенні неповнолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується висновком від 22.08.2016 року за №1521/01-11. У вказаному висновку також зазначено, що на засіданні ради опіки та піклування 04.08.2016 року було заслухано пояснення неповнолітнього [PERSON], [INFO], який пояснив, що востаннє матір бачив у віці 12-13 років, до того як потрапив до благодійного фонду жив на вулиці та не заперечує проти позбавлення матері батьківських прав відносно нього. Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає встановленим, що [PERSON] не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не вжила жодних заходів для повернення неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в сім'ю на виховання, тобто навмисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків у відношенні неповнолітнього [PERSON], [INFO], У зв'язку з чим, суд вважає обґрунтованими у цій частині вимоги позивача та можливим позбавлення [PERSON], [INFO], батьківських прав відносно її неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Суд зазначає, що згідно з вищевказаними встановленими обставинам відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання сина. Згідно зі ст. 180, ч. 2 ст. 181 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частинами 2, 3 ст. 166 СК України встановлено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. При викладених обставинах суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині стягнення аліментів підлягають задоволенню, а саме підлягає стягненню з [PERSON], [INFO], уродженки м. Заінськ, Республіки Татарстан, Російської Федерації, на користь дитячого державного закладу, в якому буде перебувати неповнолітній [PERSON], [INFO], аліменти на неповнолітнього [PERSON], [INFO], у розмірі ? частки з усіх видів доходів, але не менше ніж 30 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 20.12.2016 року до досягнення дитиною повноліття, а саме по [INFO]. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 25.10.2016 року звільнено Київську районну адміністрацію Одеської міської ради від сплати судового збору в сумі 1378 гривень за подання до суду позовної заяви про стягнення аліментів, та звільнено від сплати судового збору в сумі 1378 гривень за подання позовної заяви про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб, а саме про позбавлення батьківських прав. Враховуючи вищевикладене, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір, з у рахуванням двох вимог майнового та немайнового характеру заявлених до суду юридичною особою, у загальному розмірі 2756 гривень 00 копійок (1378*2=2756,00).

Outcome: approved