Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська з заявою про перегляд вказаного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.08.2013 року в зв»язку з нововиявленими обставинами. В обґрунтування заяви посилалась на те, що рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11.03.2014 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором безпроцентної позики встановлено, що 15.03.2000 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір безпроцентної позики і 23.10.2001 року [PERSON] за отримані від батька у позику грошові кошти придбала квартиру [ADDRESS], яка є її особистою власністю, а тому не може бути спільним майном подружжя. З наведених підстав просила скасувати рішення суду від 23.08.2013 року, ухвалене у даній цивільній справі та ухвалити нове рішення, яким відмовити [PERSON] у задоволенні позову. В судовому засіданні представники [PERSON] вимоги заяви підтримали, просили скасувати рішення суду від 23.08.2013 року та відмовити [PERSON] в задоволенні позову. В судовому засіданні представник [PERSON] вважав заяву необґрунтованою та просив відмовити у її задоволенні. Розглянувши заяву, вислухавши осіб, які з»явилися, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов до висновку про те, що заява про перегляд рішення за нововиявленими обставинами підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 361 ЦПК України рішення або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, а також судовий наказ можуть бути переглянуті у зв'язку з нововиявленими обставинами. Згідно до ч.2 цієї статті підставами для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв'язку з нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлені вироком суду, що набрав законної сили, завідомо неправдиві показання свідка, завідомо неправильний висновок експерта, завідомо неправильний переклад, фальшивість документів або речових доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного або необґрунтованого рішення; 21) встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні злочину, внаслідок якого було ухвалено незаконне або необґрунтоване рішення; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення рішення чи постановлення ухвали, що підлягають перегляду; 4) встановлена Конституційним Судом України неконституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане. У відповідності до ч.1 ст.362 ЦК України заяви про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами можуть бути подані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, протягом одного місяця з дня встановлення обставини, що є підставою для перегляду. Згідно до ч.2, 3 ст. 365 ЦПК України розгляд заяви здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для провадження у суді тієї інстанції, яка здійснює перегляд. Розглянувши заяву, суд може скасувати судове рішення, що переглядається, і прийняти нове судове рішення або залишити заяву про перегляд судового рішення за ново виявленими обставинами без задоволення. Судове рішення за наслідками провадження за нововиявленими обставинами може бути оскаржено в порядку, встановленому цим Кодексом для оскарження судових рішень суду відповідної інстанції. З набранням законної сили новим судовим рішенням втрачають законну силу судові рішення інших судів у цій справі. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.01.2001 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER], дітей від шлюбу сторони не мають. Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 26.06.2009 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний В період перебування у шлюбі, а саме 23.10.2001 року [PERSON] з [PERSON], [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], житловою площею 18,8 кв.м., загальною площею 35,8 кв.м., яка складається з: 1-коридор, 2-кладлва, 3-санвузол, 4-кухня, 5-житлова, лоджія. Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 9566. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за [PERSON] 23.02.2011 року на підставі договору дарування ВРД №520010, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 26.04.2012 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.08.2013 року, ухваленим у даній цивільній справі, були частково задоволені позовні вимоги [PERSON], в порядку розподілу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, виділено у його власність ? частину квартири [ADDRESS] та виділено у власність [PERSON] ? частину вказаної квартири. Вказаним рішенням встановлено, що зазначена квартира є сумісним майном подружжя. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.01.2014 року зазначене рішення районного суду від 23.08.2013 року залишене без змін. Додатковим рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 13.03.2014 року, ухваленим у даній справі в порядку розподілу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, виділено у власність [PERSON] ? частину квартири [ADDRESS], в житловому будинку літ.А-12, що складається із: 1-коридор, 2-комора, 3-санвузол, 4-кухня, 5-житлова, 1-лоджія, житловою площею 18,8 кв.м., загальною площею 39,5 кв.м.; виділено у власність [PERSON] ? частину квартири [ADDRESS], в житловому будинку літ.А-12, що складається із: 1-коридор, 2-комора, 3-санвузол, 4-кухня, 5-житлова, 1-лоджія, житловою площею 18,8 кв.м., загальною площею 39,5 кв.м. Разом з цим, рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11.03.2014 року, ухваленим у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором безпроцентної цільової позики, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в розмірі 30 000,00 грн. Цим рішенням встановлено, що 15.03.2000 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір безпроцентної цільової позики, того ж дня позивачка отримала у позику 30 000,00 грн., що підтверджується власноруч написаною розпискою, оригінал якої був оглянутий у даному судовому засіданні. Також, як зазначено в рішенні суду від 11.03.2014 року, 23.10.2001 року [PERSON] за отримані від батька [PERSON] їй у позику грошові кошти придбала квартиру [ADDRESS], яка є її особистою власністю. Згідно до п.3 ч.1 ст.57 Сімейного Кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Як зазначено в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що саме по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, придбана за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Об»єкти права спільної сумісної власності подружжя визначені статтею 61 Сімейного кодексу України. У відповідності до ч.1 ст.61 Сімейного Кодексу України об»єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно до ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно до ч.2, 3 цієї статті майно може належати особам на праві спільної часткової власності або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.4 - спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. У відповідності до ч. 3 ст. 368 Цивільного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з"ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені із цивільного обороту), незалежно від того, на ім"я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст.57 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, встановлені рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11.03.2014 року обставини щодо придбання [PERSON] 23.10.2001 року за отриманні в позику від батька [PERSON] за договором безпроцентної позики від 15.03.2000 року та відповідно до розписки від 15.03.2000 року грошові кошти спірної квартири, яка є її особистою власністю, не були відомі при розгляді справи за позовом [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та ухваленні судом рішення від 23.08.2013 року, тому вказане рішення з урахуванням положень ст. 361 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення. Зважаючи на те, що вказаним судовим рішенням від 11.03.2014 року встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] є особистою власністю [PERSON] у розумінні п.3 ч.1 ст.57 Сімейного Кодексу України, а відтак не є сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], позовні вимоги [PERSON] про поділ цієї квартири задоволенню не підлягають. Будь-яких належних та допустимих доказів в спростування вказаного позивачем суду не надано, крім того, зазначені договір безпроцентної позики та розписка у судовому порядку недійсними не визнавалися та є чинними на час розгляду даної справи. Відповідно до ст.88 ЦПК України на Закону України «Про судовий збір» суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь держави судовий збір у сумі 1827,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved