Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-28 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лаєрс групп» про порушення прав споживача, визнання договору доручення недійсним та стягнення коштів. Свої вимоги мотивує тим, що 03.09.2017 року він в мережі інтернет він знайшов оголошення про продаж авто КІА SPORTAGE QL comfort 1.6, бензин, 6 мех. 4х2, розміщене працівниками товариства з обмеженою відповідальністю «ABIC АВТО». Того ж дня в телефонному режимі позивач забронював даний автомобіль і домовився з представником компанії про зустріч в м. Житомир. 06.09.2017 року позивач поїхав до офісу компанії в м. Житомир, де менеджер ТОВ «ABIC АВТО» [PERSON] пояснила йому, що для того аби отримати автомобіль він повинен сплатити передплату (аванс) за транспортний засіб в сумі 60000, 00 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок TOB «ABIC АВТО», після чого з ним буде укладено договір купівлі-продажу автомобіля КІА SPORTAGE QL comfort 1.6, бензин , 6 мех. 4х2і, того ж дня, обіцяла, що компанія передасть автомобіль йому у власність у м. Житомир. Крім того, позивача запевнили, що якщо компанія не встигне доставити і передати автомобіль позивачу цього дня в м. Житомир, то забезпечать його доставку до його місця проживання в 3-денний строк. В той же день позивач сплатив 60000,00 грн., на розрахунковий рахунок 26008040934001 TOB «ABIC АВТО» (код ЄДРПОУ 41216210) у ПАТ «ЮНЕКС БАНК» МФО 322539), що підтверджується квитанцією філії ЖОУ АТ Ощадбанку №65від 06.09.2017 року. Після оплати між позивачем та TOB «ABIC АВТО», в особі представника [PERSON], яка діяла на підставі довіреності № 32 від 11 квітня 2017 року, було укладено договір доручення №Д0710, предметом якого є автомобіль КІА SPORTAGE QL comfort 1.6, бензин, 6 мех. 4х2. Вартість даного транспортного засобу згідно договору становить 600 000,00 грн. Але після ретельного вивчення документів, позивач зрозумів, що підписав з TOB «ABIC АВТО» договір доручення, а не договір купівлі-продажу, як обіцяла перед внесенням передоплати менеджер компанії [PERSON] При цьому представником компанії [PERSON] не було розяснено призначення платежу в сумі 60 000,00 грн., який виявився винагородою компанії за організаційні заходи, повязані з підготовкою, перевіркою, розглядом та укладенням договору, які були позивачем сплачені до укладення договору і становлять 10% від вартості транспортного засобу. Представник компанії [PERSON] навмисне не надала позивачу достовірної інформації, оскільки до того він вважав, що сплачує кошти в рахунок оплати вартості автомобіля. Після підписання та вивчення змісту договору, позивачу стало зрозуміло, що сплачені кошти йому не повернуть, і можливості розірвати договір немає, оскільки договір не передбачає можливості розірвання без втрати грошових коштів, що є порушенням його прав, як споживача послуг. До сплати коштів позивач не мав можливості ознайомитися з умовами договору, а сам договір був вимушений підписати, щоб не втратити вже сплачені кошти. В звязку з тим, що позивачем у передбачений договором 3-денний строк не було отримано у власність автомобіль, він 08.09.2017 р. відправив на адресу TOB «ABIC АВТО» заяву щодо розірвання договору і повернення сплачених ним коштів в повному обсязі у суму 60 000,00 грн. Проте відповіді не отримав. Свідчення про вручення адресату - витяг про відправлення та вручення рекомендованого листа №17 від 09.11.2017 р. На даний час телефони всіх представників TOB «ABIC АВТО» відключено, жодних дій щодо виконання умов договору №Д0710від 06.09.2017 ними не вчинено, кошти позивачу не повернуто і представники TOB «ABIC АВТО» не вживали і не вживають ніяких заходів по їх поверненню. За змістом п. 1.1 TOB «ABIC АВТО» зобовязується за дорученням позивача, від його імені, в його інтересах та за його кошти здійснити юридичні дії та надати послуги щодо пошуку транспортного засобу, визначеного цим договором, здійснення інформування, консультування, надання пропозицій, супроводження послуг та проведення робіт, повязаних із сприянням довірителю в укладенні ним або від його імені, договору поставки/купівлі-продажу або будь-якого іншого договору за яким довіритель в подальшому отримує у власність транспортний засіб, на умовах найбільш вигідних для позивача. За змістом п.п. 1.6,1.7 договору транспортним засобом, на придбання якого здійснюються дії, визначені пунктами 1.2, 1.3 цього договору є КІА SPORTAGE QL comfort 1.6, бензин, 6 мех. 4х2. Вартість транспортного засобу визначається довірителем на рівні 600 000,00грн. Відповідно до умов підпункту 2.1.1 договору повірений зобовязаний добросовісно вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення згідно п. 1.1-1.3 даного договору у строк, що не перевищує 90 робочих днів з моменту укладення даного договору, зокрема: надавати довірителю інформацію про потенційних продавців/постачальників транспортних засобів, та/або умови придбання, набуття права власності на транспортний засіб; перевіряти правомочність продавця, постачальника, фінансової установи на укладення договорів; діяти від імені та за рахунок довірителя, та його інтересах, укладати договори поставки або будь-який інший договір, за яким довіритель в подальшому отримує у власність транспортний засіб, в тому числі кредитні договори та договори страхування; повідомити довірителя на його вимогу про хід виконання договору; передати довірителю транспортний засіб та все одержане у звязку з виконанням доручення. Відповідно до підпунктів2.2.1, 2.2.3 п. 2.2 договору довіритель зобовязаний, зокрема: видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, визначених у п. 1.3 цього договору, забезпечити повіреного іншими засобами, необхідними для виконання доручення довірителя за цим договором; перерахувати на рахунок повіреного кошти в розмірі визначеної п. 1.7 даного договору вартості транспортного засобу протягом строку, що становить не більше 60 робочих днів з дати укладення даного договору; прийняти транспортний засіб, який придбаний за договором поставки, купівлі-продажу або будь-якиміншим договором. Відповідно до п. 2.3 договору після виконання даного договору сторони зобовязані підписати відповідний акт, щодо повного виконання сторонами договору. Водночас умовами договору встановлено (п. 3.1.) за надання послуг згідно з договором, довіритель зобовязаний сплатити на рахунок повіреного винагороду в розмірі, що становить 10% від вартості транспортного засобу, що зазначено в п. 1.6 даного договору та становить 60 000,00 грн. Винагорода, вказана у п. 3.1,сплачується довірителем не пізніше поточного дня, в якому укладено договір (п. 3.2 договору). Як визначено в п. 9.1 договору, цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє протягом 90 робочих днів. В прикінцевих положеннях договору передбачено: сторони підтверджують, що цей договір містить усі істотні умови, передбачені для договорів цього виду, жодна зі сторін не посилатиметься в майбутньому на недосягнення згоди за істотними умовами договору як на підставу вважати його неукладеним або недійсним (п. 11.1); сторони підтверджують, що в разі, якщо будь-яка умова цього договору стане або буде визнана недійсною в звязку з невідповідністю закону, то така умова не братиметься до уваги або ж сторонами будуть вжиті заходи щодо зміни даного договору тією мірою, щоб зробити договір і зберегти в повному обсязі наміри сторін (п. 11.2); підписанням цього договору є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом договору (п. 11.7); підписанням даного договору довіритель заявляє, що отримав усі коректно викладені пояснення в представника повіреного, що стосуються змісту договору, поінформований про всі можливі витрати у звязку з укладенням договору, уважно прочитав та зрозумів договір. Представником повіреного надано довірителю повну, необхідну, доступну, достовірну інформацію про положення договору (п. 11.8); довіритель своїм підписом засвідчує факт ознайомлення та згоду з умовами договору, підтверджує свої права та обовязки за договором, підтверджує здатність набувати прав та обовязків за договором, умови договору йому зрозумілі та він вважає їх справедливими по відношенню до себе (п. 11.9). За період від укладання договору доручення і до часу подання цього позову відповідачем було змінено назву компанії з товариства з обмеженою відповідальністю «ABIC АВТО» на ТОВ «Лаєрс Групп». Позивач вважає, умови укладеного договору несправедливими такими, що порушують вимоги ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін та завдають шкоди споживачеві. За цих обставин позивач просить суд визнати договір доручення № Д 0710 від 06.09.2017 року укладений між ним та ТОВ «АВІС АВТО» недійсним, стягнути з ТОВ «АВІС АВТО» на його користь грошові кошти в розмірі 60 000 грн., судові витрати по справі покласти на відповідача. Позивач [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача ТОВ "ЛАЄРС ГРУПП" в судове засідання не зявився, на адресу суду повернутий конверт з відміткою за адресою не встановлений, відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України у разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сімї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. Згідно з ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Зазначене дає суду всі підстави вважати що відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи і його неявка не перешкоджає розгляду справи по суті на підставі зібраних доказів у його відсутності. Крім того від відповідача заяв про відкладення чи перенесення розгляду справи на адресу суду не надходило. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд ухвалює рішення про заочний розгляд даної справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вважає, що справу можливо вирішити у відсутності сторін без фіксування судового процесу. Зясувавши обставини справи та дослідивши додані до позовної заяви письмові докази, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає до задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що 06.09.2017 року між позивачем [PERSON] та ТОВ «АВІС АВТО» (теперішня назва ТОВ «Лаєрс Групп») було укладено Договір Доручення №Д 0710, предметом якого є транспортний засіб - автомобіль КІА SPORTAGE QL comfort. Так, за змістом п. 1.1 TOB «ABIC АВТО» зобовязується за дорученням позивача, від його імені, в його інтересах та за його кошти здійснити юридичні дії та надати послуги щодо пошуку транспортного засобу, визначеного цим договором, здійснення інформування, консультування, надання пропозицій, супроводження послуг та проведення робіт, повязаних із сприянням довірителю в укладенні ним або від його імені, договору поставки/купівлі-продажу або будь-якого іншого договору за яким довіритель в подальшому отримує у власність транспортний засіб, на умовах найбільш вигідних для позивача. За змістом п.п. 1.6,1.7 договору транспортним засобом, на придбання якого здійснюються дії, визначені пунктами 1.2, 1.3 цього договору є КІА SPORTAGE QL comfort 1.6, бензин, 6 мех. 4х2. Вартість транспортного засобу визначається довірителем на рівні 600 000,00грн. Відповідно до умов підпункту 2.1.1 договору повірений зобовязаний добросовісно вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення згідно п. 1.1-1.3 даного договору у строк, що не перевищує 90 робочих днів з моменту укладення даного договору, зокрема: надавати довірителю інформацію про потенційних продавців/постачальників транспортних засобів, та/або умови придбання, набуття права власності на транспортний засіб; перевіряти правомочність продавця, постачальника, фінансової установи на укладення договорів; діяти від імені та за рахунок довірителя, та його інтересах, укладати договори поставки або будь-який інший договір, за яким довіритель в подальшому отримує у власність транспортний засіб, в тому числі кредитні договори та договори страхування; повідомити довірителя на його вимогу про хід виконання договору; передати довірителю транспортний засіб та все одержане у звязку з виконанням доручення. Відповідно до підпунктів2.2.1, 2.2.3 п. 2.2 договору довіритель зобовязаний, зокрема: видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, визначених у п. 1.3 цього договору, забезпечити повіреного іншими засобами, необхідними для виконання доручення довірителя за цим договором; перерахувати на рахунок повіреного кошти в розмірі визначеної п. 1.7 даного договору вартості транспортного засобу протягом строку, що становить не більше 60 робочих днів з дати укладення даного договору; прийняти транспортний засіб, який придбаний за договором поставки, купівлі-продажу або будь-якиміншим договором. Відповідно до п. 2.3 договору післявиконанняданого договору сторони зобовязані підписати відповідний акт, щодо повного виконання сторонами договору. Водночас умовами договору встановлено (п. 3.1.) за надання послуг згідно з договором, довіритель зобовязаний сплатити на рахунок повіреного винагороду в розмірі, що становить 10% від вартості транспортного засобу, що зазначено в п. 1.6 даного договору та становить 60 000,00 грн. Винагорода, вказана у п. 3.1,сплачується довірителем не пізніше поточного дня, в якому укладено договір (п. 3.2 договору). Як визначено в п. 9.1 договору, цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє протягом 90 робочих днів. В прикінцевих положеннях договору передбачено: сторони підтверджують, що цей договір містить усі істотні умови, передбачені для договорів цього виду, жодна зі сторін не посилатиметься в майбутньому на недосягнення згоди за істотними умовами договору як на підставу вважати його неукладеним або недійсним (п. 11.1); сторони підтверджують, що в разі, якщо будь-яка умова цього договору стане або буде визнана недійсною в звязку з невідповідністю закону, то така умова не братиметься до уваги або ж сторонами будуть вжиті заходи щодо зміни даного договору тією мірою, щоб зробити договір і зберегти в повному обсязі наміри сторін (п. 11.2); підписанням цього договору є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом договору (п. 11.7); підписанням даного договору довіритель заявляє, що отримав усі коректно викладені пояснення в представника повіреного, що стосуються змісту договору, поінформований про всі можливі витрати у звязку з укладенням договору, уважно прочитав та зрозумів договір. Представником повіреного надано довірителю повну, необхідну, доступну, достовірну інформацію про положення договору (п. 11.8); довіритель своїм підписом засвідчує факт ознайомлення та згоду з умовами договору, підтверджує свої права та обовязки за договором, підтверджує здатність набувати прав та обовязків за договором, умови договору йому зрозумілі та він вважає їх справедливими по відношенню до себе (п. 11.9). Згідно квитанції АТ «Ощадбанк» №65 від 06.09.2017 позивачем [PERSON] на рахунок ТОВ «АВІС АВТО» сплачено грошові кошти в сумі 60 000 грн., як сплата винагороди повіреного за Договором Дорученням № Д 0710 від 06.09.2017 р. Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. У відповідності до ч.1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Згідно ч.1 ст. 1002 ЦК України повірений має право на плату за виконання свого обов'язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ч.1 ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Пунктом 1 ч.1 ст. 1008 ЦК України визначено, що договір доручення припиняється на загальних підставах припинення договору, а також у разі: відмови довірителя або повіреного від договору. За змістом ч.2 ст.1008 ЦК України довіритель або повірений мають право відмовитися від договору доручення у будь-який час. Відмова від права на відмову від договору доручення є нікчемною. Відповідно до ч.1 ст. 1009 ЦК України, яка передбачає наслідки припинення договору доручення, якщо договір доручення припинений до того, як доручення було повністю виконане повіреним, довіритель повинен відшкодувати повіреному витрати, повязані з виконанням доручення, а якщо повіреному належить плата - також виплатити йому плату пропорційно виконаній ним роботі. Це положення не застосовується до виконання повіреним доручення після того, як він довідався або міг довідатися про припинення договору доручення. Дослідженням укладеного Договору Доручення № Д 0710 від 06.09.2017 року встановлено, що умови договору, що стосуються винагороди повіреного є несправедливими, зокрема ті, які стосуються порядку і наслідків дострокового припинення договору та відповідальності сторін. Так, відповідно до п.5.1 даний договір може бути припинений шляхом односторонньої відмови Повіреного у випадку відсутності можливості у Повіреного укласти правочин щодо поставки, купівлі-продажу транспортного засобу за вартістю, яка вказана у даному договорі з урахуванням п.1.7 даного договору або у разі не виконання умов договору Довірителем щодо строків та розмірів проведення оплат по договору. Водночас підпунктом 5.1.1. визначено, що у випадку порушення Довірителем умов, визначених п.2.2.3 Договору Повірений має право заявити про односторонню відмову від Договору. У такому випадку Повірений зобовязаний повернути довірителю всі сплачені на виконання п.1.7 Договору кошти протягом 30 банківських днів. При цьому, якщо Повіреним добросовісно надавались послуги/вчинялись юридичні дії, обумовлені цим договором, винагорода, визначена п.3.1 Договору, поверненню не підлягає. За змістом підпункту 5.1.2 Договору визначено, що у разі односторонньої відмови від договору Повіреного поверненню підлягає 50% від сплаченої винагороди Повіреного, визначеної п.3.1. Договору. Як визначено підпунктом 5.2.1, у випадку відмови Довірителя від Договору в односторонньому порядку протягом трьох днів з моменту укладення даного договору поверненню підлягає 50% від сплаченої винагороди Повіреного, а у випадку, коли заява про відмову від Договору подана Довірителем з порушенням вказаного строку, винагорода, яка вказана у п.3.1 даного договору поверненню не підлягає. Водночас, Повірений, відповідач у справі, за змістом укладеного Договору не несе відповідальності за порушення умов договору, окрім обовязку повернути сплачену винагороду у випадку порушення ним своїх зобовязань за договором, якщо не доведе, що таке порушення сталось не з його вини (п.6.3 Договору), та сплати неустойки у розмірі відсотку від розміру невиконаного зобовязання, у випадку несвоєчасного перерахування коштів Довірителю (п.6.7 Договору). Таким чином, відповідач в договорі надав собі можливість не повертати кошти, сплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору як за ініціативою споживача послуг, так і за ініціативою відповідача, а також звільнив себе від будь-яких негативних наслідків від порушення прав позивача як споживача послуг у разі розірвання договору, в тому числі і не з вини позивача, що на думку суду приводить до дисбалансу договірних відносин. Отже, аналізуючи зміст укладеного договору, суд прийшов до висновку, що умови укладеного сторонами Договору доручення, передбачені підпунктом 5.2.1 п.5.2 Договору є несправедливими, оскільки в порушення вимог розумності, добросовісності та справедливості позбавляють позивача, як споживача послуг, можливості відмовитись від договору без втрати сплачених ним коштів в рахунок винагороди Повіреному, не зважаючи на те, чи виконувались повіреним будь-які роботи на виконання доручення, що суперечить вищенаведеним вимогам ст.ст. 1008, 1009 ЦК України. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. У відповідності з ч. ч. 1, 2, п. п. 2 - 4, 7, 10 - 13 ч. 3, ч. ч. 4 - 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом ч.2 вказаної статті недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до ч.3 цієї статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Судом встановлено, що в укладеному сторонами договорі наслідки розірвання договору, в тому числі і за ініціативою Повіреного, передбачають утримання на користь останнього від 50% до 100% суми сплаченої винагороди, водночас будь-яка відповідальність, компенсація, відповідача, за порушення умов договору окрім повернення сплачених коштів, відсутня. Так, суд звертає увагу на вищезазначені умови п.5.1 Договору, яке дає право Повіреному в односторонньому порядку відмовитися від договору у випадку відсутності можливості у Повіреного укласти правочин щодо поставки, купівлі-продажу транспортного засобу за вартістю, яка вказана у даному договорі з урахуванням п.1.7 даного договору або у разі не виконання умов договору Довірителем щодо строків та розмірів проведення оплат по договору. І така відмова, в свою чергу, дає за умовами договору право відповідачу не повертати 50% отриманої ним винагороди. (п.5.1.2) Крім того, аналіз змісту вищенаведених пунктів 2.1, 2.2 Договору, які передбачають обовязки Повіреного і Довірителя, дає підстави стверджувати, що він містить встановлені жорсткі обов'язки споживача, тоді як надання послуги обумовлене здебільшого власним розсудом виконавця. З огляду на зазначене, суд вважає, що такі положення договору призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків його сторін, порушують принцип добросовісності, а також завдають шкоди споживачеві, а тому в силу положень частин 1, 2, п. п. 2 - 4, 11-13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» такі умови є несправедливими для позивача та відповідно до ч. 5 ст. цього Закону підлягають визнанню недійсними. Оскільки визнання недійсними вказаних умов договору щодо розміру та порядку повернення адміністративного платежу, зумовить і зміну інших, взаємопов'язаних з ними положень договору, відповідно до положень ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ч.1, 3 ст. 203, ч. 3 ст. 215 ЦК України, оспорюваний договір має бути визнаний недійсним в цілому. Як зазначено в ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За таких обставин, суд прийшов до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог щодо визнання оспорюваного ним договору доручення недійсним. Відповідно до вимог ч.1,2 ст. 216 ЦК України сплачені позивачем на виконання укладеного договору кошти в сумі 60000,00 грн. підлягають поверненню позивачу. Згідно ст.88 ч.1 ЦПК України з відповідача ТОВ "ЛАЄРС ГРУПП" на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати в сумі 640 гривень сплаченого судового збору.

Outcome: approved