Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

25 березня 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до Чернігівської міської ради, в якому, уточнивши позовні вимоги, просить у порядку спадкування визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS]. Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що [INFO] помер її батько - [PERSON], а [INFO] - мати - [PERSON], у зв'язку з чим відкрилася спадщина на належне їм майно. За життя батьки позивача склали заповіти, якими належні кожному по 1/3 частині квартири [ADDRESS] заповіли позивачу. Інша 1/3 частина квартири належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06 жовтня 1993 року. Позивач звернулася до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Фефелової Ю.К. із заявою про прийняття спадщини. Проте, постановами про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11 березня 2015 року нотаріус відмовила позивачу у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітами на вказану квартиру, у зв'язку з тим, що спадкодавці за життя не забезпечили державної реєстрації права власності, що унеможливлює оформлення права на спадщину. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача - Чернігівської міської ради у судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала. Третя особа - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Фефелова Ю.К. в судове засідання не з'явилася, надіслала клопотання про розгляд справи за відсутності третьої особи. Заслухавши пояснення позивача, її представника, представника відповідача та дослідивши матеріали справи, суд вважає уточнені позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] помер [PERSON], а [INFO] - [PERSON], які доводилися батьками позивачу, що підтверджується копіями свідоцтв про смерть (а/с 6, 7). Після їх смерті відкрилася спадщина на належне їм майно. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 06 жовтня 1993 року, виданого Виконкомом Деснянської районної Ради народних депутатів на підставі розпорядження № 1371 від 04 жовтня 1993 року, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] в рівних частинах (а/с 9). За життя батьки позивача склали заповіти та належні кожному по 1/3 частині квартири [ADDRESS] заповіли позивачу (а/с 11, 12). Позивач звернулася до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Фефелової Ю.К. із заявою про прийняття спадщини. Постановами про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11 березня 2015 року нотаріус відмовила позивачу у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітами на квартиру, у зв'язку з тим, що спадкодавці за життя не забезпечили державної реєстрації права власності (а/с 15, 16). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до положення статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 1216 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" встановлено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За таких обставин, вимоги позивача підлягають задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: approved