Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

1. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 2 листопада 2018 року позивачі - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовами до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Канола-Поділля» (далі - ТОВ «НВП «Канола-Поділля», Товариство) про зміну формулювання причин звільнення з роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ухвалою Полонського районного суду Хмельницької області від 28 листопада 2018 року зазначені позови об`єднані в одне провадження. На обґрунтування позовних вимог позивачі посилались на те, що вони працювали у товаристві трактористами. Під час виконання трудових обов`язків їм доводилось працювати по 12 годин на добу, у вихідні та святкові дні, брати участь у внесенні отрутохімікатів без забезпечення їх роботодавцем відповідними засобами захисту, заробітна плата кожному із них виплачувалась один раз на місяць, а її розмір не відповідав обсягу фактично виконаної роботи та відпрацьованому часу. У зв`язку з тим, що керівництво Товариства порушувало законодавство про працю, вони вирішили звільнитися з роботи на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), про що написали заяви, які відповідач не прийняв, після чого вони відправили зазначені заяви поштою. Через деякий час вони отримали від відповідача повідомлення, що кожного із них звільнено з роботи на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України. У повідомленні також зазначено про направлення копій наказу про їхнє звільнення, що не відповідало дійсності. Роботодавець не видав їм належним чином оформлені трудові книжки, які 05 жовтня 2018 року отримав їх представник - адвокат Кушнірук В. М. Із записів у трудових книжках їм стало відомо про формулювання причин звільнення, а саме за прогули, що є незаконним, так як дійсною підставою звільнення має бути порушення роботодавцем законодавства про працю. Із урахуванням наведеного, просили поновити строк звернення до суду, змінити формулювання причин звільнення із пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України (прогул без поважних причин) на частину 3 статті 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням ТзОВ «НВП «Канола-Поділля» законодавства про працю, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення - 19 вересня 2018 року до дня постановлення судом рішення. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України, розгляд справи проводиться у порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін. В судовому засіданні позивачі та їх представник вимоги позовної заяви підтримали з зазначених у ній підстав. Просили задоволити позов. Представник відповідача у поданому ним відзиві та в судових засіданнях проти позовів заперечував, зазначивши, що ТОВ будь-яких порушень законодавства про працю щодо позивачів не допускало. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] працювали у Товаристві трактористами та з 20.08.2018 року без повідомлення керівника перестали виходити на роботу, у зв`язку з чим для них направлялись листи, в яких позивачів запрошували прибути до роботи і надати пояснення щодо причин відсутності, та коли вони 19.09.2018 року не з`явились у Товариство, його директор видала накази про звільнення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП за прогули без поважних причин. Щодо подання позивачами заяв про звільнення з роботи представник відповідача вказав, що 17.08.2018 р. була п`ятниця яка фактично була останнім днем роботи позивачів, 18.08.2018 року у працівників Товариства був вихідний день (субота), а тому твердження [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про те, що хтось із службових осіб Товариства відмовив для них у прийнятті заяв не відповідає дійсності, а керівник [PERSON] в цей час знаходилась у відрядженні. Самі ж заяви позивачів про звільнення їх з роботи надійшли до Товариства поштою після їх звільнення - 26.09.2018 року. Крім цього, відповідач подав суду заяву про застосування строку позовної давності, в якій зазначив, що копії наказів про звільнення отримано: [PERSON] - 28.09.2018 року, [PERSON] - 28.09.2018 року, [PERSON] - 27.09.2018 року, а звернулись вони до суду 02.11.2018 року, тобто після спливу місячного строку, що є підставою для відмови у позові. 2. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Ухвалами суду від 28 листопада 2018 року відкрито провадження у справах та призначено їх до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін на 26.12.2018 р. Того ж дня ухвалою суду дані цивільні позови об`єднані в одне провадження. 26.12.2018 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовні заяви разом із заявою про застосування строків позовної давності. 14. 01.2019 р. від позивача до суду надано відповіді на відзив відповідача. 22.01.2019 р. надійшли заперечення на відповідь на відзив. 18 квітня 2019 року Полонським районним судом прийнято рішення у справі яким в задоволенні позовів відмовлено. Це рішення суду постановою Хмельницького апеляційного суду від 27.06.2019 р. залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 15.04.2020 р. рішення Полонського районного суду та постанову Хмельницького апеляційного суду скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Полонського районного суду від 02.06.2020 р. прийнято до розгляду позовну заяву та справу призначено до розгляду на 19.06.2020 р. 09.06.2021 р. розгляд справи закінчено ухваленням рішенням у справі. 3. Фактичні обставини встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги позивачів не знайшли свого підтвердження та задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивачі були прийняті на роботу у ТОВ «НВП «Канола-Поділля» на посаду трактористів-машиністів: [PERSON] - 20 жовтня 2016 року; [PERSON] - 24 березня 2014 року, [PERSON] - 26 березня 2016 року. 18 серпня 2018 року позивачі (кожний окремо) направили поштою директору ТОВ «НВП «Канола-Поділля» Лисій Ю. В. заяви про звільнення з роботи, у яких просили звільнити їх з роботи на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, із мотивів порушення роботодавцем законодавства про працю, а саме, що заробітна плата їм виплачувалась один раз на місяць, керівництво підприємства не враховувало при оплаті праці години роботи у святкові дні та вночі, роботу на полях під час внесення отрутохімікатів, не видавався спецодяг, інші засоби захисту, за весь час роботи не надавалася відпустка. Зазначені заяви ТОВ «НВП «Канола-Поділля» отримало 26 вересня 2018 року. Із 20 серпня 2018 року позивачі перестали виходити на роботу та виконувати обов`язки, покладені на них трудовим договором. Кожному із позивачів були направлені листи, які вони отримали, про необхідність прибути до роботодавця 31 серпня та 19 вересня 2018 року та дати пояснення щодо причин відсутності на роботі, однак позивачі, отримавши зазначені листи, на роботу не з`явились та пояснень щодо причин відсутності на роботі з 20 серпня 2018 року роботодавцю не надали. Наказами від 19 вересня 2018 року № 17, 18, 19 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відповідно звільнено з роботи на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з прогулом без поважних причин. Цього ж дня відповідач поштою за місцем проживання направив листи, в яких повідомив позивачів про звільнення з роботи, необхідність прибути за трудовою книжкою. Зазначені документи [PERSON] отримав 28 вересня 2018 року, [PERSON] - 28 вересня 2018 року, [PERSON] - 27 вересня 2018 року. Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи. Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. За змістом частини 1 статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається (стаття 22 КЗпП України). Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39 КЗпП України). Частиною 3 статті 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Розірвання трудового договору за частиною 3 статті 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою має значення чи мало місце невиконання роботодавцем законодавства про працю чи умов колективного або трудового договору, а також письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Особливістю розірвання трудового договору за частиною 3 статті 38 КЗпП України є те, що працівник має право самостійно визначити строк розірвання трудового договору, тобто скоротити двотижневий строк, визначений частиною першої цієї статті. Якщо роботодавець не погоджується з тим, що мають місце порушення, які у відповідності до частини 3 статті 38 КЗпП України є підстаою для розірвання трудового договору за ініціативою працівника у строк, визначений останнім, це свідчить про виникнення трудового спору. Статтею 40 КЗпП України передбачена така підстава розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, як прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (пункт 4). При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. При цьому судам необхідно також враховувати, що працівник має підпорядковане становище перед працедавцем, а тому потребує підвищеного захисту від неправомірних дій працедавця. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас за змістом положень статей 147-1, 149 КЗпП України, статті 81 ЦПК України у справах щодо притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності обов`язок доказування правомірності застосування дисциплінарного стягнення покладається на роботодавця (наприклад, постанова Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 273/212/16-ц (провадження № 61-787св17). 4. Мотивована оцінка аргументів, наведених учасниками та норми права, які застосував суд. Вирішуючи питання щодо законності заявлених позивачами вимог, суд виходить із наступного. В судовому засіданні беззаперечно встановлено, що позивачі працювали у Товаристві трактористами. Доводи позивачів що до неврахування керівництвом Товариства при оплаті праці годин роботи у святкові дні та вночі, роботу на полях під час внесення отрутохімікатів, невидача спецодягу та інших засобів захисту та ненадання відпустки не знаходять свого підтвердження оскільки не підтверджені жодними належними доказами та спростовуються матеріалами справи. Однак, судом встановлено, що заробітна плата позивачам виплачувалася один раз на місяць, а іноді із затримкою. Такі факти, окрім матеріалів справи, не заперечувала в судовому засіданні директор Товариства Лиса Ю.В., яка була допитана в судовому засіданні в якості свідка. Зазначені обставини стали підставою для подання позивачами заяв про звільнення з роботи за частиною 3 статті 38 КЗпП України. На думку суду на час подання позивачами заяв про звільнення за частиною 3 статті 38 КЗпП України мало місце невиконання Товариством законодавства про працю відносно них. За змістом статті 38 КЗпП України у разі якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору за ініціативою працівника власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Написавши від руки заяви на звільнення 17.08.2018 р., позивачі не змогли їх подати до Товариства у зв`язку з відсутністю директора. Як пояснила диретор Товариства [PERSON] , а також допитані в якості свідків бухгалтери Товариства [PERSON] та [PERSON] (кожна з них окремо) поштову кореспонденцію у Товаристві приймає лише директор особисто, або особа уповноважена на вчинення таких дій. На момент подачі заяв на звільнення позивачами директор Товариства була відсутня в м.Полонному, повноважень на отримання кореспонденції нікому не надала. Отримавши відмову в прийнятті заяв, позивачі звернулися до адвоката за допомогою та направили заяви на звільнення їх з роботи за ч.3 ст.38 КЗпП України з 18.08.2018 р. засобами поштового зв`язку. Однак ці заяви Товариство отримало 26 вересня 2018 року після винесення наказу про звільнення позивачів. Як пояснювала в судовому засіданні свідок [PERSON] - листоноша Полонського відділення Укрпошти, вона здійснювала доставку листів позивачів, однак у Товаристві їх у неї не брали. В кабінеті було два бухгалтера, які не взяли у неї листи. Вона залишила повідомлення для керівника про наявність листів. Дослідивши наведені обставини, суд приходить до висновку, що Товариству було відомо про вміст конвертів адресованих позивачами. Не бажаючи приймати рішення за їх заявами, дочекавшись прийняття наказів про їх звільнення, лише після цього було отримано поштову кореспонденцію від імені позивачів. Такі дії Товариства свідчать про зловживання ним у питанні отримання та реєстрації цих заяв. Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п. 4 ст. 40 КЗпП, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази. Саме порушення з боку Товариства трудового законодавства відносно позивачів і стало причиною невиходу на роботу. Щодо вирішення клопотань позивачів про поновлення строку звернення до суду та клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності, суд вказує на таке. Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (ст.234 КЗпП). Відповідно до п.61 Правил надання послуг поштового зв`язку, у разі приймання внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладення бланк опису заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв`язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля. Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові. На примірнику опису, що видається відправникові, працівник поштового зв`язку повинен зазначити номер поштового відправлення. За бажанням відправника на примірнику опису, що вкладається до поштового відправлення, вартість предметів може не зазначатися. На виконання вказаних вимог Товариство 19.09.2018 р. направило позивачам листи від 19.09.2018 р. та копії наказів про звільнення що підтверджується наданими відповідачем доказами, копії наказів про звільнення з роботи позивачам направленні 19.09.2018 року за місцем їх проживання та отримані: [PERSON] - 28.09.2018 року, [PERSON] - 28.09.2018 року, [PERSON] - 27.09.2018 року, про що свідчать дані описів вкладення у цінний лист та повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.125-127, 149-151, 173-175). Дані докази не викликають у суду сумнівів та приймаються судом як належні. В той же час позивачі звернулись до суду з позовами 02.11.2018 року, тобто після спливу місячного строку. За версією [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , для них відповідач не направляв копій наказу, а лише одне повідомлення про звільнення, на підтвердження чого посилаються на акт складений 03.10.2018 року в смт. Понінка начальником відділення зв`язку [PERSON] , згідно до якого у рекомендованих листах направлених позивачам не вкладено копії наказів, а у описі про це вказано. Відповідно до п.108 вищезгаданих Правил, поштові відправлення з позначкою "З описом" та поштові відправлення, щодо яких складено відповідний акт, розкриваються працівником поштового зв`язку у присутності одержувача на його вимогу. У разі коли під час розкриття таких поштових відправлень нестачу, пошкодження, зіпсуття чи заміну вкладення не буде виявлено, видача їх проводиться в установленому порядку. У разі виявлення нестачі, заміни, повного або часткового пошкодження чи зіпсуття вкладення працівник поштового зв`язку складає акт у трьох примірниках, який підписується ним, керівником об`єкта поштового зв`язку і одержувачем. Один примірник акта видається одержувачу. У разі коли одержувач не вимагає розкриття поштового відправлення, що надійшло з позначкою "З описом", перевірці підлягає лише його маса, про що працівник поштового зв`язку робить позначку на зворотному боці повідомлення про надходження, яка засвідчується підписом одержувача. Суд не приймає до уваги як належний та достовірний доказ вищевказаний акт, оскільки такий складений у відсутності представника відправника та через декілька днів після фактичного одержання кожним позивачем цінного листа, який вони мали можливість самостійно розкрити, що і було ними зроблено. Як пояснював в судовому засіданні позивач [PERSON] , який допитувався в судовому засіданні в якості свідка, після отримання ними листів, [PERSON] відкрив свій лист, вони побачили вкладення та зателефонували адвокатові і наступного дня поїхали до адвоката. Таким чином, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не довели поважність причин пропуску ними місячного строку на звернення до суду, який має обчислюватись з дня отримання ними копій наказів про звільнення, тому суд не знаходить підстав для поновлення цього строку. Пунктом 4. ст. 267 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, позивачами не доведено підстав для поновлення пропущеного строку та саме тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed