Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

25 липня 2018 року позивач звернулася до суду з відповідною позовною заявою до відповідача в якій зазначила, що з [PERSON] по справі перебуває в шлюбі з 09 вересня 2014 року, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Березнегуватського районного управління юстиції у Миколаївській області, актовий запис № 41. Від шлюбу мають малолітнього сина, [PERSON], [INFO], який проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Подружнє життя в сторін не склалося, шлюбні стосунки між ними припинені і з жовтня 2015 року вони проживають окремо. Позивач вважає, що сімю зберегти не можливо і просить суд розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, дитину залишити проживати з нею, прізвище залишити "[PERSON]", судові витрати покласти на відповідача. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, однак просила після розірвання шлюбу відновити їй дошлюбне прізвище "[PERSON]". На розірванні шлюбу з [PERSON] наполягала, дитину просила залишити проживати з нею. Не заперечувала проти приймання відповідачем участі у житті та вихованні їх спільної дитини. Заперечувала проти надання строку на примирення з відповідачем, обґрунтувавши це тим, що [PERSON] не зацікавлений в цьому, так як за останні три місяці жодного разу не намагався зустрітися з нею чи дитиною, не приїздив та не телефонував. Відповідач в судове засідання не з'явився, причини неявки суд не повідомив. Представник відповідача [PERSON] (за довіреністю), в судовому засіданні позовні вимоги позивача фактично не визнала, заперечувала, щоб дитина залишилася після розірвання шлюбу проживати з матір'ю, однак з позовом про визначення місця проживання дитини до суду не зверталася. Просила надати сторонам строк на примирення три місяці. Суд, вислухавши сторони та дослідивши докази у справі дійшов наступного. Позивачка та відповідач уклали шлюб 09 вересня 2014 року, який зареєстрували у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Березнегуватського районного управління юстиції у Миколаївській області, актовий запис № 41 та є батьками малолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження виданим за актовим записом № 98 від 27 грудня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Березнегуватського районного управління юстиції у Миколаївській області (а.с.6,7). Через відсутність взаєморозуміння та різних поглядів на життя шлюбні відносини в сторін не склалися та з жовтня 2015 року вони припинили сумісне проживання, спільного господарства не ведуть, позивач з дитиною проживає у своїх батьків, вважає, що їх сімю зберегти не можливо, на примирення з відповідачем не згодна. Згідно ч.2 ст.104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частина 3 ст.105 СК України передбачає припинення шлюбу внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім»ї. У статті 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до частини першої статті 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями частин третьої та четвертої статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. З матеріалів даної справи та пояснень позивача вбачається, що сторони продовжувати шлюбні відносини не бажають, позивач стверджує, що вони з відповідачем не проживають разом з жовтня 2015 року, а відповідач в своїх письмових поясненнях та його представник в судовому засіданні цього не заперечували, відповідно, відмова у розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що потягне за собою неприпустиме порушення права одного з подружжя або обох на вільний вибір. Відповідно ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Аналіз даної статті СК дає підстави говорити про те, що закріплена норма є диспозитивною. Крім того, положення ч.7 ст. 240 ЦПК України також передбачає право, а не обов'язок суду у справі про розірвання шлюбу зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення. Отже, надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов'язком і підстави для його надання у даній конкретній справі відсутні, оскільки сторони не проживають разом три роки, спільне господарство не ведуть, позивач категорично відмовилася від надання строку на примирення, а відповідач жодного разу в судове засідання не з'явився та не довів того, які саме заходи він приймав починаючи з моменту розпаду своєї сім'ї для її збереження. Також не вбачається цього і з його письмових пояснень, доданих до матеріалів справи. Приймаючи до уваги відсутність згоди позивача на примирення, суд вважає, що причини, які спонукають її наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить її інтересам та інтересам дитини, що має істотне значення. На підставі викладеного, повно та всебічно з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову суд вважає, що позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати

Outcome: approved