Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до [PERSON] [PERSON] Алькетюбі про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, вказуючи, що 01.07.2015 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, від якого сторони мають спільну дитину [PERSON] [PERSON] Алькетбі, [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося, і, як вказує позивачка, подальше спільне проживання з відповідачем не є можливим. Також позивачка вказує, що їх спільна дитина проживає із нею, тому просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини та аліменти на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку. На підставі викладеного позивачка просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем, стягнути з відповідача на її користь аліменти на її утримання та на утримання дитини, а також просить суд визнати місцем проживання малолітньої дитини разом із матірю. Позивачка у судове засідання не зявилась, надала на адресу суду заяву, згідно якої вона позовні вимоги в частині розірвання шлюбу та стягнення аліментів на її утримання та на утримання дитини вона підтримує, від позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини вона відмовляється та просить дану справу розглянути без її присутності. Відповідач у судове засідання не зявився, його представник за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні з позовом не погодився, та просив суд відмовити у його задоволенні, мотивуючи це наступним. Відповідач по справі - [PERSON] [PERSON] Алькетбі є громадянином [PERSON] Арабських Еміратів та постійно проживає за адресою : [PERSON] Арабські Емірати, м. Шарджа, Дхайд, буд. 10, що підтверджується відповідною копією паспорта у матеріалах справи. На Україні у відповідача не має зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання або перебування. Згідно ч. 1 статті 110 ЦПК України позови про стягнення аліментів, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача. Згідно ч. 2 ст. 110 ЦПК України, позови про розірвання шлюбу можуть предявлятися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них. Далі, як вказує представник відповідача, п.4 ч.1 ст.76 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачає, що суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні. Частина 1 ст. 9 Конституції України встановлює, що чинні міжнародні говори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Крім того, як вказує представник відповідача, якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому законом порядку, передбачено інші правила, ніж ті, що визначено у відповідному актів законодавства України, то згідно із частиною другою статті 19 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-ІV "Про міжнародні договори України", статті 3 Закону України від 23 червня 2005 року "Про міжнародне приватне право" застосовуються правила міжнародного договору. Відповідно до ст. 18 Договору між Україною та [PERSON] Арабськими Еміратами «Про взаємну правову допомогу у цивільних та комерційних справах» у справах, які не пов'язані із нерухомим майном, суди Сторони мають юрисдикцію у випадках, коли: a)відповідач має постійне місце проживання або перебування на території цієї Сторони на момент подання позову; b)відповідач на момент подання позову займався підприємницькою діяльністю або працює на території цієї Сторони і позов стосується цієї діяльності; с) відповідно до угоди у будь-якій формі між позивачем та відповідачем договірні зобов'язання, які стали підставою для судового розгляду, були або мали виконані на території цієї Сторони; d) у разі не договірної відповідальності, неправомірні дії вчинені на території такої сторони; е) відповідач у будь-якій формі прийняв юрисдикцію суду. Відповідач, який є громадянином [PERSON] Арабських Еміратів, на момент подання позову не має постійного місця проживання або перебування на території України, не займався підприємницькою діяльністю на території України, не мав договірних зобов'язань на території України та не вчиняв неправомірних дій на території України, та у будь - якій формі не приймав та не приймає юрисдикцію Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області. Крім того, як вказує представник відповідача, неповнолітня дитина [PERSON] [PERSON] Алькетбі, [INFO], є громадянином [PERSON] Арабських Еміратів, що підтверджується відповідним Свідоцтвом про народження, а у [PERSON] Арабських Еміратах врегулювання аліментних відносин визначається за національним законом (правом громадянства) батька, а позови про розірвання шлюбу між подружжям та визначення місця проживання дитини регулюються судом Шаріату. Таким чином, на думку представника відповідача, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області по суті позовних вимог у цій справі, буде суперечитиме конституційним нормам, суверенітету, безпеці або публічному порядку [PERSON] Арабських Еміратів, що відповідно до п. d ст. 20 Договору між Україною та [PERSON] Арабськими ґратами «Про взаємну правову допомогу у цивільних та комерційних справах» є випадком, коли Судове рішення не визнається і не виконується. саме тому відповідач вважає, що справа повинна розглядатися саме в [PERSON] Арабських Еміратах, а даний позов не підсудний Білгород-Дністровському міськрайонному суду Одеської області. Тобто, як вказав у промові у дебатах представник відповідача, він не згоден з даним позовом, з причини того, що даний позов не підсудний Білгород-Дністровському міськрайонному суду та з причини того, що малолітня дитина сторін знаходиться на території України незаконно, оскільки дитина є громадянином [PERSON] Арабських Еміратів. Вивчивши матеріали справи, перевіривши наведені у позовній заяві та запереченнях до неї доводи, надавши правову оцінку обставинам справи,дослідивши надані докази та заслухавши доводи сторін, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача з огляду на наступне. У судовому засіданні встановлено, що 01 липня 2015 року між позивачем - [PERSON] та відповідачем - [PERSON] [PERSON] Алькетбі у відділі комітету з Ісламських справ міста Бангкок Золотого ювілею Центру національних адміністративних ісламських справ : 45 М.3 [PERSON]., Клонгсіб, Ногчок, Бангкок 10530 Таїланд, був укладений шлюб (а.с.11). Від цього шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] [PERSON] Алькетбі, [INFO]. Факт того, що сторони не проживають разом, примирення та подальше сумісне життя не є можливим, у судовму засіданні представником відповідача не оспорювався. Також представником відповідача не оспорювався той факт, що малолітня дитина сторін проживає разом із матірю. Тобто, у відповідності до приписів ч. 1 статті 61 ЦПК України, ці обставини не підлягають доказуванню. З приводу заперечень представника відповідача щодо того, що дана справа не підсудна Білгород-Дністровському міськрайонному суду, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно ч. 2 статті 110 ЦПК України, позови про розірвання шлюбу можуть предявлятися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні чи неповнолітні або якщо він не може за станом здоровя чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. Згідно статті 111 ЦПК України, підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, за клопотанням позивача визначається ухвалою судді Верховного Суду України. У такому самому порядку визначається підсудність справи про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, які проживають за межами України. У даному випадку позивачкою не надано відповідного клопотання про визначення підсудності цієї справи. Крім того, суд приймає до уваги, що позивачкою в одному позові заявлені позовні вимоги про розірвання шлюбу, та стягнення аліментів на її утримання та утримання малолітньої дитини. Клопотань від сторін щодо розєднання позовних вимог до суду не надходило, тому судом вказані позовні вимоги розєднані не були, та розглядаються у сукупності. Позивачка [PERSON] у судові засідання не зявлялась, надавала на адресу заяви, згідно яких просила суд розглядати дану справу без її участі. Відповідач - [PERSON] [PERSON] Алькетбі - у судових засіданнях участі не приймав, у судових засіданнях приймали участь його представники [PERSON] та [PERSON] , які діяли на підставі відповідних довіреностей у матеріалах справи. Згідно ч.1 статті 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно ч. 2 статті 238 ЦК України, представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Згідно ч. 2 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та поділ спільного майна подружжя», у відповідності до ч. 1 ст. 115 СК розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, має бути зареєстроване в державному органі РАЦС за заявою колишньої дружини або чоловіка. Сімейне законодавство не передбачає можливості розірвання шлюбу представником одного з подружжя або їх обох за довіреністю останніх, а правила ЦК про представництво, довіреність і доручення на ці правовідносини не поширюються. Таким чином, участь представника відповідача при розгляді позовних вимог в частині розірвання шлюбу є такою, що суперечить діючому законодавству. Однак, як було вказано вище, позивачкою були заявлені позовні вимоги про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на її утримання, та на утримання малолітньої дитини, ці позовні вимоги не були розєднані, тому судом до участі у справі був допущений [PERSON] як представник відповідача за довіреністю при розгляді позову в частині позовних вимог щодо стягнення аліментів. Тобто, твердження представника відповідача щодо його не згоди з позовними вимогами про розірвання шлюбу судом не можуть бути прийняті до уваги та, відповідно, їм не може бути надана відповідна оцінка, оскільки свою згоду або незгоду з позовними вимогами щодо розірвання шлюбу може надати виключно особисто відповідач. Що стосується позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі ? частини усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідної категорії та стягнення аліментів на утримання позивачки до досягнення дитиною трирічного віку у розмірі ? частини усіх видів заробітку щомісяця, судом встановлено наступне. 01 липня 2015 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб. Подружжя припинили шлюбні відносини з тієї причини, що вони виявились людьми з різними характерами, інтересами та поглядами на життя. На даний момент сторони шлюбні відносини не підтримують, проживають окремо однин від одного. Дитина проживає разом з позивачкою та перебуває на її утриманні, що не оспорювалось сторонами у судовому засіданні. Як вказує позивачка, між нею та відповідачем по справі не досягнуто домовленості щодо матеріального утримання та виховання дитини. Відповідач є громадянином іншої держави, і позивачка не має достовірних відомостей про те, де саме працює її чоловік. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Згідно із ст.3 «Конвенції про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року (набрала чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов'язаний піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов'язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 Сімейного кодексу України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із статтею 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Закон покладає на батьків обов'язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. Такий обов'язок не припиняється і в тому випадку, коли діти набувають повну дієздатність до досягнення ними повноліття при укладанні шлюбу у випадку зниження їм шлюбного віку. Лише після досягнення повноліття діти втрачають право на утримання. У випадку невиконання батьками обов'язку утримувати неповнолітню дитину добровільно, аліменти можуть стягуватися за рішенням суду. При злісному ухиленні батьків від сплати аліментів вони підлягають притягненню до кримінальної відповідальності, відповідно до ст.164 Кримінального кодексу України. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення (ч.1 ст.182 СК України). Так, при визначенні розміру аліментів, що стягуються з батьків на користь дитини, суд має враховувати стан здоров'я та матеріальне становище дитини. Зокрема, чим гірше стан здоров'я дитини, тим більше коштів на утримання вона потребує. При розгляді справи про стягнення аліментів при визначенні їх розміру, суд повинен враховувати також стан здоров'я та загальний матеріальний стан того з батьків дитини, з якого вони будуть стягуватися. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім'ї. Відповідно до ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Дана норма однаково застосовується до всіх платників аліментів, незалежно від правових підстав їх праці (робота за трудовим договором, відповідно до вимог КЗпП, робота за контрактом за кордоном тощо). Зазначені положення передбачають мінімальний розмір аліментів на одну дитину відповідного віку, у той час як максимальний розмір аліментів закон не встановлює. Останній буде визначатися судом у кожному конкретному випадку, враховуючи як потреби самої дитини, так і можливості платника аліментів - матері або батька дитини. Статтею 183 Сімейного кодексу України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. У відповідності до ч.1 ст.184 Сімейного кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Дана норма передбачає можливість визначення судом в окремих випадках розміру аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі, а не у частці від заробітку платника аліментів. Стягнення аліментів у твердій грошовій сумі є можливим за наявності певних обставин, що унеможливлюють сплату аліментів у частці від заробітку (доходу), приблизний перелік яких наводиться у частині 1 даної статті. Необхідність встановлення розміру аліментів у твердій грошовій сумі може виникнути за наявності у платника аліментів нерегулярного або мінливого доходу, або отримання частини доходу в натурі. У такому випадку стягнення аліментів на дитину у частці від доходу її матері або батька може призвести до істотної різниці у розмірі аліментів, які отримує дитина щомісяця, що у свою чергу негативно вплине на забезпечення дитини. Стягнення аліментів у твердій грошові сумі дозволяє забезпечити більшу стабільність щодо утримання дитини. Також доцільно стягувати аліменти у твердій грошовій сумі у випадку отримання платником аліментів заробітку або доходу повністю в натурі або в іноземній валюті, що можна віднести до інших обставин, які мають істотне значення, відповідно до змісту ч.1 даної статті. Положеннями ч.1 ст.191 Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред'явлення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Відповідно до ч. 4 ст. 84 СК України, право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Приймаючи до уваги вищенаведене, суд вважає, що уточнені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] [PERSON] Алькетбі про розірвання шлюбу та стягнення аліментів є обґрунтованими, доведеними матеріалами справи, тобто такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved