Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

24 листопада 2010 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, яка згодом уточнювалась, про зменшення обов'язкової частки у спадщині, визнання права власності, в якій просив визнати за ним право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований у [ADDRESS], у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON]. Ухвалою суду Київського районного суду м. Одеси від 20.08.2013 року провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до Одеської міської ради, [PERSON], [PERSON], який діє в інтересах малолітнього [PERSON], про зменшення обов'язкової частки у спадщині, визнання права власності в порядку спадкування за законом, закрито у зв'язку зі смертю позивача. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2015 року ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2013 року у частині закриття провадження скасовано та в зазначеній частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 24 червня 2015 року до участі в справі в якості правонаступника позивача [PERSON], було залучено [PERSON]. Надалі [PERSON] уточнила свої позовні вимоги, та в останній редакції від 15 липня 2015 року просила визнати за нею право власності в поряду спадкування за заповітом після смерті чоловіка, [PERSON], на 11/27 у частин будинку [ADDRESS] та зменшити розмір обов'язкової частки спадщини [PERSON] після смерті батька до 1/27 частки будинку [ADDRESS] В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що [INFO] року померла [PERSON], на той час дружина її померлого чоловіка. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно - будинок [ADDRESS], з надвірними спорудами. [PERSON], як спадкоємець першої черги, прийняв спадщину, проте не зміг її оформити через вчинення перешкод з боку іншого спадкоємця, [PERSON] Це стало приводом для його звернення до суду з відповідним позовом. 13 вересня 2012 року [PERSON] склав нотаріально посвідчений заповіт, за умовами якого заповів [PERSON] все належне йому майно. Однак, оскільки на момент смерті батька [PERSON] була інвалідом 2 групи, то [PERSON], просила зменшити розмір обов'язкової частки [PERSON] після смерті батька [PERSON] до 1/27 частки будинку [ADDRESS], та визнати за нею, [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом на 11/27 частин у зазначеному будинку. Представник відповідачки [PERSON] пред'явлений позов не визнав. Просив у його задоволенні відмовити через пропуск строку позовної давності та неприйняття спадщини з боку [PERSON] Законний представник [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до Одеської міської ради, треті особи, що заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору: [PERSON], [PERSON], про встановлення факту належності та визнання права власності на спадкове майно. Просив суд встановити факт належності [PERSON] 1/3 частини житлового будинку [ADDRESS], визнати за малолітнім [PERSON] право власності на 1/3 частку будинку в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] Пред'явлений позов просив розглядати без його участі. Ухвалою суду від 21.12.2015 року зустрічну позовну заяву [PERSON], що діє в інтересах малолітнього [PERSON], прийнято до провадження для спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надалі докази, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов - задоволенню в повному обсязі. Судом встановлено, що 29 березня 1969 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Від шлюбу у подружжя [INFO] року народились доньки - [PERSON] та [PERSON]. [INFO] року померла [PERSON] та після її смерті відкрилась спадщина на житловий будинок [ADDRESS] Зазначений будинок належав померлій [PERSON] на підставі свідоцтва про право спадкування за заповітом. Відповідно до вимог статті 529 ЦК УРСР (що діяла на момент відкриття спадщини) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі, усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Після смерті [PERSON] з заявою про прийняття спадщини до Третьої державної нотаріальної контори міста Одеси 27 травня 2002 року звернулась дочка [PERSON] В якості інших спадкоємців [PERSON] зазначила свого батька [PERSON] та свою сестру [PERSON], які також також звертались з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON], вважаючи себе спадкоємцями, які прийняли спадщину. На час відкриття спадщини до майна [PERSON], чинними були норми ЦК УРСР, які передбачали здійснення певних дій, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі, прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Відповідно до вимог статті 549 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року), що діяла на момент смерті [PERSON], визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він : -фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; -подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Фактичний вступ у володіння спадковим майном це конклюдентні дії, які підтверджують волю особи прийняти спадкове майно. Таким чином, прийняття спадщини могло бути підтверджено будь-якою дією спадкоємця. В зазначеному сенсі під сутністю володіння приймається відношення до майна, як до свого. До [INFO] року, тобто на день відкриття спадщини, [PERSON] мав єдине житло - спадковий будинок за адресою: [ADDRESS], у якому він проживав та був зареєстрований з дружиною [PERSON] Продовжуючи проживати в цьому будинку після [INFO] року, [PERSON] вступив в управління та володіння спадковим майном. З довідки № 816, виданої в серпні 2003 року на ім'я [PERSON], вбачається, що останній був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS]. Разом із [PERSON] мешкала його дружина [PERSON] з 21.04.1938 року по [INFO] року, тобто, по день смерті. В заяві про прийняття спадщини [PERSON] також зазначив адресу свого проживання - [ADDRESS], як місце проживання [PERSON], зазначена у нотаріальній довіреності [PERSON] на ім'я [PERSON] У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 6 квітня 2016 року ( справа 6-1397цс15) зроблений наступний висновок щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме, статті 549 ЦК УРСР. Відповідно до п. 124 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР» від 31 жовтня 1975 року та п. 113 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 14 червня 1994 року (які були чинними на момент відкриття спадщини), доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка, що «спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом із ним». Доказів, які б свідчили, що [PERSON] не проживав в будинку [ADDRESS], протягом 6 місяців після смерті дружини [PERSON], що не вступив в управління та володіння спадковим майном, стороною відповідача не надано. Посилання представника відповідачки на акти сусідів, датовані 2011 роком, та довідки суд не приймає до уваги, оскільки в них йдеться про непроживання [PERSON] в спірному будинку станом на момент складання документів, тобто, на 2011 рік, а не на момент відкриття спадщини. Тому, суд вважає доведеним факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] у встановлений законом спосіб. Відповідачка [PERSON] також мешкала в спадковому будинку після смерті матері та продовжує мешкати в спірному будинку зараз. В зв'язку з цим, суд вважає, що вона також прийняла спадщину у встановлений законом спосіб. Таким чином, після смерті [PERSON] спадщину прийняли в рівних частинах, тобто по 1/3, чоловік померлої [PERSON], їх доньки [PERSON] та [PERSON] Проте, в нотаріальному порядку спадкові права після смерті [PERSON] належним чином оформлені не були в зв'язку з неможливістю проведення інвентаризації приміщення. [INFO] року померла [PERSON] Оскільки вона не залишила заповіту, після її смерті спадкоємцями за законом залишились батько [PERSON], чоловік [PERSON] та син [PERSON] 28 листопада 2011 року [PERSON] подав до нотаріальної контори заяву, відповідно до якої відмовився від прийняття спадщини після смерті [PERSON] на користь малолітнього сина [PERSON] [PERSON] не прийняв спадщину після смерті доньки, оскільки на момент смерті з нею не проживав та не подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Таким сином, малолітній син [PERSON] - [PERSON] - в установленому законом порядку успадкував, як спадкоємець першої черги за законом, належну матері 1/3 частину спірного будинку. Позивачка [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] з 30 квітня 2004 року та разом мешкала з ним в будинку [ADDRESS] 13 вересня 2012 року [PERSON] склав заповіт, який був нотаріально посвідченим за вказаною адресою, за умовами якого, все належне йому майно заповідав [PERSON] Зазначений заповіт на час судового розгляду справи є чинним, ніким не оскаржувався та не визнавався недійсним. [INFO] року [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина на належну йому, проте, не оформлену частку в будинку [ADDRESS]. Відповідно до вимог статті 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу України, він не заявив про відмову від неї. Таким чином, [PERSON] прийняла спадщину після смерті чоловіка [PERSON], постійно проживаючи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Та обставина, що вони були зареєстровані у різних будинках, не свідчить про те, що [PERSON] не прийняла спадщину. Стаття 1268 Цивільного кодексу України вимагає, щоб спадкоємець постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не був лише зареєстрованим з ним в одному помешканні. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. ( ч. 1 ст. 29 ЦК України) Судом встановлено, що у [PERSON] на день смерті єдиним місцем проживання був будинку [ADDRESS], де він підписав заповіт на користь дружини, з якою прожив останніх 8 років життя. [PERSON] звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] Відповідно до вимог ч.2 ст.1223 Цивільного кодексу України заповіт має пріоритет перед спадкуванням за законом. В той же час, суд враховує, що на час смерті батька [PERSON] була інвалідом 2 групи, а отже, відповідно до вимог ч.1 статті 1241 Цивільного кодексу України незалежно від змісту заповіту [PERSON] має право на обов'язкову частку після смерті батька. Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 1241 ЦК України, розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин у справі, які мають істотне значення по справі. Як роз`яснив Пленум Верховного суду України в п. 19 постанови № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», суд може зменшити розмір обов'язкової частки у спадщині з урахуванням відносин між спадкоємцем та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення, зокрема, майнового стану спадкоємця. Аналогічна правова позиція викладена в п. 7 листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», що при вирішенні спорів про зменшення розміру обов'язкової частки у спадщині (абз. 2 ч. 1ст. 1241 ЦК) встановленню та оцінюванню судом підлягає характер відносин між спадкодавцем та спадкоємцем, інші обставини, що мають істотне значення. Зокрема, ними може вважатись тривала відсутність спілкування між спадкодавцем і спадкоємцем, неприязні стосунки, зумовлені аморальною поведінкою спадкоємця, тощо. Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Посилання позивача [PERSON], що [PERSON] створила штучні перешкоди в отриманні батьком [PERSON] свідоцтва про право на спадкування за законом після смерті [PERSON], протиправно перешкоджала йому у користуванні спадковим будинком, який на той час був єдиним місцем проживання, не знайшло свого підтвердження. До суду була надана копія позовної заяви [PERSON] до [PERSON], третя особа - КП «ОМБТІ та РОН», про усунення перешкод в оформлені позовної заяви, проте з неї не вбачається, що між батьком та дочкою були неприязні стосунки. Крім того, позивачем не зазначено чим закінчився розгляд даної справи. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних або юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На думку суду, позивачкою не представлено жодного доказу, які є підставою для зменшення розміру обов'язкової частки [PERSON] після смерті батька [PERSON], що помер [INFO] року. Суд не погоджується з посиланням представника відповідача щодо пропущення позивачем строку позовної давності, оскільки при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте, спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину, слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, незалежно від оформлення права на спадщину. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України, встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте, нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права, зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України). Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], який діє в інтересах малолітнього [PERSON], про зменшення обов'язкової частки у спадщині, визнання права власності підлягають частковому задоволенню, зустрічна позовна заява [PERSON], який діє в інтересах малолітнього [PERSON], до Одеської міської ради, треті особи: [PERSON], [PERSON], про встановлення факту належності частки, визнання права власності задоволенню в повному обсязі.

Outcome: partial