Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

[PERSON] у 2014 році звернувся до суду з вимогами ухвалити рішення, яким визнати незаконною і скасувати довідку № 131 ЖБК «Київський-14» від 07 грудня 2004 року що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]; визнати незаконним і скасувати свідоцтво про право власності на квартиру, видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради 22 грудня 2006 року на ім'я [PERSON] на підставі вищевказаної довідки; визнати незаконною і скасувати реєстрацію права власності квартири [ADDRESS] за [PERSON]. Київський райсуд м. Одеси 23.12.2015 року ухвалив по справі рішення про задоволення вимог [PERSON], яке було залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 18.04.2016 року. ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 19.10.2016 року скасував рішення районного суду і ухвалу апеляційного суду, справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції. Відповідно до положень ст..11-1 ЦПК України справу на розгляд передано судді Калашніковій О.І. 18.11.2016 року. В порядку ст.31 ЦПК України і з урахуванням зауважень, викладених в ухвалі ВССУ від 19.10.2016 року позивачева сторона 06.06.2017 року надала до суду заяву про уточнення позову і в судовому засіданні представник позивача просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним свідоцтво про право власності квартири, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 22 грудня 2006 року на ім»я [PERSON] та довідку № 131 житлово-будівельного кооперативу «Київський-14» від 07 грудня 2004 року, в частині, що [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS]; визнати квартиру [ADDRESS], загальною площею 62,5 кв.м., в тому числі житловою 37.3 кв.м., сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах; визнати за [PERSON], (ідентифікаційний номер [NUMBER]) право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], яка складається із 3-х кімнат, загальною площею 62,5 кв.м. в тому числі житловою 37.3 кв.м. Представник виконкому Одеської міськради до суду не з'явився, про час і місце слухання справи сповіщений. Представник ЖБК «Київський-14» до суду не з'явився, про час і місце слухання справи сповіщений. Представник відповідача [PERSON] позов не визнає і доводить, що вимоги [PERSON] є безпідставними і не доведеними, тому не підлягають задоволенню. Суд вивчив матеріали справи, вислухав представників сторін і встановив наступне: [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 1970 року по 2005 рік. В період перебування у зареєстрованому шлюбі сім'я [PERSON] отримала у відповідності до діючого на той час законодавства трикімнатну квартиру [ADDRESS]. На підставі ордеру, виданого 05.11.1984 року виконкомом Київської райради м. Одеси [PERSON] на склад сім»ї 4 особи: [PERSON], дружина [PERSON], син [PERSON] і син [PERSON], сім'я заселилась до вищевказаної квартири і члени сім'ї оформили реєстрацію за місцем проживання. Перший внесок і вступний внесок до житлово-будівельного кооперативу на трикімнатну квартиру позивач зробив в 1983 році відповідно в сумі 3773 руб і 30 руб. До 1992 року усі внески за квартиру сім'я зробила в повному обсязі. Після розірвання шлюбу у 2007 році позивач залишив квартиру, але питання розподілу спільного майна [PERSON] і [PERSON] не порушували. [PERSON] померла [INFO]. Після її смерті син [PERSON] звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини на частину квартири, що відкрилась після смерті матері і з'ясував, що власником квартири з 2006 року є брат [PERSON] на підставі довідки про виплату паю за кооперативну квартиру і свідоцтва про право власності на квартиру. [PERSON] повідомив позивача про відсутність у нього - [PERSON] будь-яких прав на спірну квартиру. В серпні 2014 року [PERSON] звернувся до суду за захистом порушено права власності на 1\\2 частину квартири. Позивач (його представник) доводить, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю колишнього подружжя [PERSON] і [PERSON], що частки [PERSON] і [PERSON] у праві власності на квартиру є рівними у відповідності до положень КпШС УССР і ЗУ «Про власність», що були дійсними на момент набуття права власності на квартиру, що [PERSON] ніколи не оспорювала його права на 1\\2 частину квартири. Відповідач (представник відповідача), не визнаючи позов, стверджує, що [PERSON] правомірно отримав 07.12.2004 року в ЖБК «Київський-14» довідку №131 про виплату пайового внеску за квартиру, на підставі якої 22.12.2006 року отримав свідоцтво про право власності на спірну квартиру. Позивач в квартирі не проживав з 2005 року, витрат на утримання квартири не ніс, а мати - [PERSON] не заперечувала проти оформлення права власності на квартиру на ім'я відповідача. Дослідивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з таких правових підстав: Право громадянина на власність закріплено в Конституції України, в якій установлено форми власності (статті 13, 41, 142, 143), закріплено рівність усіх суб'єктів права власності (статті 1, 13), гарантії права власності та обов'язки власників (статті 13 і 41). Право власності набувається на підставах, які не заборонені законом. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Суд встановив і сторони визнали, що позивач [PERSON] з 1983 року був членом ЖБК «Київський-14» і як член кооперативу 5.11.1984 року отримав ордер на трикімнатну квартиру [ADDRESS]. З огляду на викладене, вирішуючи даний спір, суд керується нормами Цивільного кодексу УРСР 1963 року, Закону України від 07.02.1991 № 697-XII «Про власність» (втратив чинність з 20.06.2007 на підставі Закону України від 27.04.2007 № 997-V), Кодексу про шлюб та сім'ю від 20.06.1969 № 2006-VII, що були чинними на момент виникнення права у позивача на володіння, користування і розпорядження спірною квартирою. На обґрунтування своїх вимог позивач у якості доказу виплати паю за кооперативну квартиру надав лист з ВО «Внешпосилторг» від 05.08.1982 року за № 2-5/6132, (а.с 7), лист ЖБК «Київський-14» від 14.06.2014 р. за №92, платіжне доручення від 15.07.1983 року, список осіб, що сплатили паї за квартири в будинку [ADDRESS] зазначено «[PERSON] - 10977,28 (а.с.7,17,18 т.1, а.с.192-196 т.2). Суд оцінює ці письмові докази як належні і допустимі. Як зазначено в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 18.09.1987 р. (зі змінами від 25.12.1992 року і від 25.05.1998 року ) «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» - «судам слід мати на увазі, що згідно із ст.15 Закону України "Про власність" член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом.» Відповідно до п.1 ст.17 Закону "Про власність" при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Надані до справи письмові докази свідчать, що в період внесення паю до ЖБК [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] ). Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Діти [PERSON] і [PERSON] - [PERSON] (відповідач по справі) і [PERSON] на той час були неповнолітніми, не мали доходів і не приймали участі у виплаті паю та паєнагромаджень за спірну квартиру. Таким чином, [PERSON] і [PERSON] у 1992 році у відповідності до положень ЗУ «Про власність» і положень ст.22 КпШС України, який діяв до 1 січня 2004 року (аналогічна норма закріплена в ст..60 СК України, який діє з 01.01.2004 року), набули квартиру [ADDRESS] в спільну сумісну власність. Ст.70 СК України і ст.370 ЦК України визначають, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності, частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними, шлюбним договором, законом або рішенням суду. У даному випадку між подружжям [PERSON] не існувало ні домовленості, ні шлюбного договору щодо визначення розміру їх часток у спільному майні, тому спірна квартира належала [PERSON] в [PERSON] в рівних частках - кожному по 1\\2 частині. Після розірвання шлюбу у 2005 році між подружжям [PERSON] питання про розподіл спільного майна не порушувалось. [PERSON] по спірній квартирі знявся з реєстраційного обліку 28.03.2007 року. Відповідач оформив на своє ім»я право власності на спірну квартиру 22.12.2006 року. При цьому відповідачева сторона не надала до суду будь-яких доказів того, що [PERSON] було у встановленому законом порядку позбавлено права власності на 1\\2 частину квартири [ADDRESS], або, що [PERSON] розпорядився належним йому майном на користь відповідача у будь-який спосіб. Оформлення [PERSON] зняття з реєстраційного обліку по спірній квартирі не є правовою підставою для позбавлення його права власності на 1\\2 частину цієї квартири. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі довідки №131, яка містила недостовірну інформацію і що свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] на ім»я [PERSON] порушує право власності позивача на 1\\2 частину цієї квартири. Щодо доводів відповідачевої сторони про пропуск [PERSON] строку позовної давності. Суд встановив, що відомості про наявність у відповідача права власності на квартиру [PERSON] отримав після смерті [PERSON] в 2014 році і в тому ж році звернувся до суду за захистом порушеного права власності на 1\\2 частину цієї квартири. Не позбавляє позивача права власності на 1\\2 частину квартири не отримання ним - [PERSON]- правовстановлюючих документів на це майно. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. У даному випадку позивач правомірно набув права власності на 1\\2 частину квартири, але його право на це майно не визнається відповідачем. Вимоги позивача в частині визнання недійсною довідки ЖБК «Київський-14» №131 від 07.12.2004 року не підлягають задоволенню, тому як положеннями статті 16 ЦК України не передбачає такого захисту порушеного права як визнання незаконною та скасування довідки, що зазначено і в ухвалі ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.10.2016 року.

Outcome: partial