Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-27 00:00:00

28.11.2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовної заяви позивачка зазначила, що їй на праві власності належить [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності на житло. В цій квартирі зареєстрований її онук [PERSON], [INFO], який фактично проживає разом зі своєю матір'ю в сел. Зідьки. Всі витрати по утриманню квартири лежать на ній. Відповідач не бере ніякої участі в утриманні житла та оплаті комунальних послуг. До того часу, поки онук не досяг 16 років, вона неодноразово просила його матір - [PERSON], щоб та зняла його з реєстрації в її квартирі. А коли онуку виповнилося 16 років, вона звернулася і до нього з таким проханням. Але це ні до чого так і не призвело. Також зазначила, що [PERSON] на підставі рішення Зміївського районного суду Харківської області від 08.12.2015 року по справі №621/22/15-ц визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] Вона є пенсіонеркою, має тяжке матеріальне становище. З цієї причини вона змушена звернутися до суду з вимогою про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, не заперечувала проти постановлення заочного рішення. Відповідач [PERSON], а також його законний представник [PERSON]., повторно в судове засідання не з'явилися, про причини неявки не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи не подавали, заперечень проти позову не подавали. Суд не має відомостей про причину повторної неявки належним чином повідомленого відповідача [PERSON], від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, що дало підстави вирішити справу на підставі наявних у ній даних (постановити заочне рішення) у відповідністю з ч. 4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Зміївської РДА Мартинова О.В. не висловила обґрунтованих заперечень проти позову, звернула увагу на байдуже ставлення з боку відповідача та його законного представника до предмету спору, просила ухвалити рішення на розсуд суду. Вислухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Спірним є право користування житловим приміщенням у виді квартири [ADDRESS], власником якої є [PERSON] згідно свідоцтва про право власності на житло. (а. с. 6). З довідки Зміївської міської ради від 23.11.2016 року вбачається, що в кв. [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] (а. с. 9). З рішення Зміївського районного суду Харківської області від 08.12.2015 року та копії свідоцтва про шлюб вбачається, що у спірному житловому приміщенні також була зареєстрована мати відповідача [PERSON] яка була визнана такою, що втратила право користування цим житловим приміщенням (а. с. 7, 31). Даними акту обстеження матеріально-побутових умов, складеного 15.11.2016 року депутатом міської ради [PERSON], у присутності свідків [PERSON], [PERSON], підтверджується, що [PERSON] на протязі останніх 2 років не проживає в квартирі [ADDRESS]. (а. с. 8). Відповідно до ч. 1 ст. 163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У відповідністю зі ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦПК України неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Суд може залучити до участі в таких справах законного представника неповнолітньої особи або особи, цивільна дієздатність якої обмежена. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року (справа № 6-57цс11), у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 39 постанови від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз'яснив, що відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. Частиною 1 статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно з вимогами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частинами 2 та 3 статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.. Частиною 2 статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Позивачкою надані докази того, що відповідач [PERSON] зареєстрований в належній їй квартирі, понад рік у спірному житловому приміщенні не проживає без поважних причин, проживає зі своєю матір'ю [PERSON], відсутні будь-які відомості щодо існування домовленості між власником житла та відповідачем щодо збереження за ним права користування цим житловим приміщенням. За таких обставин, позовна заява [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням є обґрунтованою та підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved