Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулися до суду із позовом до [PERSON] про виселення з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення та про зняття [PERSON] з реєстраційного обліку. У позовній заяві зазначено, що [PERSON], [PERSON] є співвласниками (по ? частині кожна) домоволодіння [ADDRESS] що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, який сформований Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації. Власником ? частини домоволодіння був [PERSON], який помер [INFO] року та який був чоловіком [PERSON], батьком [PERSON] Позивачі прийняли спадщину, оскільки проживали разом із спадкодавцем у житловому будинку, однак на даний час не оформили право власності на спадкове майно. У будинку зареєстровані позивачі, двоє неповнолітніх дітей позивачки [PERSON] Крім того, в будинку зареєстрований і періодично проживає відповідач по справі [PERSON] Шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано 02 березня 2012 року у встановленому законом порядку. Спільне проживання із [PERSON] в одному будинку стало нестерпним. Відповідач систематично порушує правила співжиття - зловживає спиртними напоями, а перебуваючи у нетверезому стані, влаштовує безпідставні сварки, бешкети. З цього приводу вони неодноразово зверталися із заявами до Рогатинського РВ УМВС, Жовчівської сільської ради. Незважаючи на притягнення відповідача до адміністративної відповідальності, він продовжує порушувати правила співжиття, його поведінка у сім'ї не відповідає загальноприйнятим нормам. [PERSON] не бере участі в утриманні житла, оплаті комунальних послуг. На їхні прохання добровільно виселитися з домоволодіння не реагує. Продовжує проживати в житловому будинку, поводить себе неправомірно по відношенню до них та малолітніх дітей. Просили позовні вимоги задовольнити повністю, виселити [PERSON], [INFO], із житлового будинку [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення, зняти його з реєстраційного обліку. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю із підстав, наведених у позовній заяві. Крім того, пояснила, що поведінка відповідача стала нестерпною, він створив неможливі умови для спільного проживання. Вжиті судом заходи у виді накладення адміністративного стягнення, бесіди сільського голови результату не дали. [PERSON] продовжує неправомірну поведінку, зловживає спиртними напоями. Перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, виганяє їх з будинку, влаштовує безпідставні сварку. Бешкети [PERSON] тривають до 2 -3 год. ночі. Малолітні діти перебувають у постійному стресовому стані, бояться свого батька. Після бешкетів бояться лягати спати, оскільки [PERSON] погрожує їм фізичною розправою, вбивством, підпалом домоволодіння. Вона змушена звертатися до лікарів з приводу психо-емоційного стану малолітньої дочки, яка через неправомірну поведінку батька висловлює суїцидальні думки. Вони постійно терплять приниження від [PERSON] Він забороняє їм користуватися електроенергією у власному будинку. Крім того, вони знаходиться у постійному страху за своє здоров'я та життя, психічне здоров'я малолітніх дітей. Діти бояться залишатися самі вдома, стали неврівноваженими. На її неодноразові прохання протягом чотирьох років (з часу розірвання шлюбу) змінити поведінку, припинити вживати спиртні напої [PERSON] не реагує. Періодично виїжджає на заробітки, а коли повертається все починається знову. Зароблені кошти відповідач витрачає на спиртні напої та тютюнові вироби. Не надає коштів на утримання дітей, на придбання продуктів харчування. Вона самостійно утримує малолітніх дітей, витрачає власні кошти на продукти харчування, оплату за комунальні послуги. Просила позов задовольнити повністю. Позивачка [PERSON] у судове засідання не прибула, направила на адресу суду письмове клопотання про слухання справи у її відсутності. Зі слів позивачки [PERSON] з'явитися у судове засідання [PERSON] немає можливості за станом здоров'я. За ст.27 ЦПК України участь у судових засіданнях є правом , а не обов'язком сторін по справі. Відповідач у судове засідання не прибув повторно і не повідомив суд про причини своєї неявки у судове засідання, хоча про день, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином та у встановленому законом порядку, що пітверджується повідомленнями про вручення йому судових повісток про виклик до суду. Суд, зі згоди позивачів по справі, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачкою, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивачки [PERSON], дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачі по справі є співвласниками (по ? частині кожна) домоволодіння [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 15 грудня 1999 року, виданого Жовчівською сільською радою. До складу домоволодіння входять: житловий будинок із цегли загальною площею 100, 4 м2, житловою площею 64,2 м2, літня кухня загальною площею 24, 8 м2, стайня загальною площею 45,9 м2, стайня загальною площею 14,9 м2, вбиральня загальною площею 1,4 м2, ворота загальною площею 5,4 м2. Домоволодіння зареєстроване в Івано-Франківському ОБТІ, що підтверджується витягом із реєстру прав власності на нерухоме майно. Власником ? частини домоволодіння був [PERSON], який помер [INFO] року, що підтверджується свідоцтвм про смерть серія [NUMBER] Виданим Жовчівською сільською радою 31 жовтня 2005 року. [PERSON], [INFO] зареєстрований за місцем проживання за адресою с.Жовчів рогатинського району, що підтверджується довідкою №20/817/15, виданою 11.12.2015 року Рогатинським районним сектором УДМС в Івано-Франківській області. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 02 березня 2012 року, що підтверджується рішенням Рогатинського районного суду від 02 березня 2012 року. 03 травня 2012 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.1732 КупАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 51 грн. Постанова набула законної сили 14 травня 2012 року. У постанові зазначено, що 01 квітня 2012 року [PERSON] біля 22 год. ображав дружину [PERSON] нецензурними словами, чинив на неї моральний та психологічний тиск. 31 липня 2012 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.1732 КУпАП та накладено адміністративне стягненняу виді штрафу в сумі 170 грн. У постанові зазначено, що 06 липня 2012 року біля 23 год. [PERSON], будучи 03.05.2012 року притягнутим до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173 2 КУпАП, вчинив насильство в сім'ї, а саме, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, вчинив - умисні дії психологічного характеру із застосуванням образи відносно колишньої дружини [PERSON] Постанова набула законної сили 11.08.2012 року. Відповідно до довідки №286, виданої 24.11.2015 року виконавчим комітетом Жовчівської сільської ради [PERSON], [INFO], вона неодноразово зверталася з усними заявами та скаргами до Жовчівської сільської ради щодо неадекватної поведінки колишнього зятя. 10 грудня 2015 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.1732 КУпАП та провадження у справі закрито у зв'язку із закінченням на момент розгляду справи строків накладення адміністративного стягнення. У постанові зазначено, що [PERSON] 20 серпня 2015 року біля 22 год. за місцем проживання в с.Жовчів Рогатинського району вчинив насильство в сім'ї, тобто вчинив дії психологічного характеру із застосуванням образи відносно колишньої дружини [PERSON] внаслідок чого була заподіяна шкода психічному здоров'ю потерпілої. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Відповідно до ст.319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Частиною 4 статті 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За ст.150 Житлового кодексу громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. За ст.3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного спорідення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Статтею 391 ЦК України встановлено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про виселення. Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. За змістом ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, зокрема, його дружина, діти і батьки. Членами сім'ї власника будинку може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку передбачені ст. 157 ЖК України та ч. 1 ст. 116 ЖК України. За ст.157 ЖК України членів сім'ї власника житлового будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК України. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого житлового приміщення. Частиною 1 ст.116 ЖК України встановлено: якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують житлове приміщення або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого житлового приміщення. Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови N 2 від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Відповідно до правової позиції, висловленої ВСУ під час розгляду справи № 6-158цс14 за частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є. З часу розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], а саме з 02 березня 2012 року [PERSON] втратив статус члена сім'ї [PERSON], [PERSON], які є співвласником домоволодіння. Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (п.1 ст.8) гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Судом встановлено, що неприязні стосунки між сторонами по справі призвели до розірвання шлюбу в 2012 році, тривають по сьогоднішній день. Двічі в 2012 році відповідач притягався до адміністратвиної відповідальності, що не дало позитивних результатів. [PERSON] впродовж тривалого часу не змінив поведінки, продовжує порушувати правила співжиття, що створює неможливі умови для проживання в одному будинку. Дані обставини підтверджуються поясненнями позивачки [PERSON] у судовому засіданні, постановами в справах про притягнення до адміністративної відповідальності, довідкою, виданою виконавчим комітетом Жовчівської сільської ради. У домоволодінні [ADDRESS] зареєстровані та проживають двоє малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою №284, виданою 24.11.2015 року виконавчим комітетом Жовчівської сільської ради. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 р. N 2402-III кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За таких обставин та доказів, досліджених та перевірених у судовому засіданні, суд, враховуючи інтереси власників житла, малолітніх дітей, які зареєстровані та проживають у домоволодінні [ADDRESS], принцип розумності і справедливості, приходить до висновку, що позовні вимоги грунтуються на діючому законодавстві, доведені позивачкою у судовому засіданні та підлягають до задоволення. [PERSON], [INFO] слід виселити із житлового будинку [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до вимог ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. За ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved