Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом до [PERSON] , в якому просить: надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України [PERSON] , [INFO] , у супроводі матері [PERSON] без нотаріально посвідченої згоди батька [PERSON] до країн: Туреччини, Єгипту, Польщі,Чехії, Чорногорії з моменту набрання рішенням суду законної сили до досягнення дитиною 16 років, тобто до [INFO] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона з відповідачем у період з 04.06.2019 по 08.10.2019 перебували у шлюбі, який розірвано на підставі рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 08.10.2019 року, і від якого мають неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] . Після розлучення дитина проживає разом з нею, перебуває на її утриманні. Відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не приймає, проте всупереч інтересам дитини чинить перешкоди у здійсненні нею (позивачем) заходів, спрямованих на покращення здоровя дитини, її відпочинку та оздоровленню, на численні звернення у наданні згоди на виїзд дочки за кордон безаргументовно відмовляє. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її та дитини участі, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, зазначивши в ній також, що надає дозвіл на виїзд його дочки [PERSON] за кордон, але вимагає, щоб позивач [PERSON] проінформувала його як батька дитини на який термін і до якої країни виїжджає з дочкою. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову: Служба у справах дітей Чугуївської районної державної адміністрації Харківської області просить розглянути справу без участі її представника, позовні вимоги [PERSON] підтримала в повному обсязі. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані учасниками справи докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 04.06.2019 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 08.10.2019 року(а.с.5). Від шлюбу мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про місце проживання особи, виданою 02.07.2020 року виконавчим комітетом Кочетоцької селищної ради Чугуївського району Харківської області (а.с. 8,10,11,12). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно приписів статтей 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Водночас спір щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, може бути вирішений органом опіки та піклування чи судом (ст.158, 159 СК України). Зазначеними нормами СК України, Конвенції про права дитини, усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справа «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року) закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. 14 липня 2016 року Верховною Радою України внесені зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучено з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законодавчим актом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила). Відповідно до пункту 3 зазначених Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Згідно з підпунктом 1 пункту 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. У підпункті 2 пункту 4 Правил передбачено, що громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17-ц (провадження № 14-244цс18) сформулювала висновок про те, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Аналогічні правові висновки містяться в постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 643/1090/17, провадження № 61-28548св18; у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2020 року у справі № 591/767/18, провадження № 61-46132св18. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. [PERSON] в своїй позовній заяві просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон без згоди батька їх малолітньої дочки [PERSON] до країн: Туреччини, Єгипту, Польщі, Чехії, Чорногорії з моменту набрання рішенням суду законної сили до досягнення дитиною 16 років, тобто до [INFO] . Між тим позивач [PERSON] не довела належними та допустимими доказами, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України у супроводі матері та без дозволу і супроводу батька, без визначення його початку й закінчення щодо кожної із країн, до яких просила надати дозвіл на виїзд позивач, відповідає інтересам дитини, не порушує прав відповідача [PERSON] як батька на спілкування з дочкою, та не позбавляє його права брати участь у вихованні та утриманні дитини. Суд вважає, що позивач [PERSON] не обґрунтувала тривалість перебування дитини у кожній з країн, а також ціль виїзду за кордон, не довела, що відповідач заперечував проти виїзду дитини за кордон без супроводу батька, якщо йому були відомі мета, країна та визначення відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Отже, зазначені обставини вказують на відсутність правових підстав для задоволення позову [PERSON] у заявлений нею спосіб, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed