Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-21 00:00:00

14.02.2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами, якими просить визнати за нею як за спадкоємицею за заповітом після смерті матері [PERSON] померлої 31.03.2000 року, право власності нажитловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: вул. Ізмаїльська, №16, с. Ларжанка, Ізмаїльський район, Одеська область, мотивуючи тим, що приватним нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказаний житловий будинок, у звязку з тим, що в якості правовстановлюючого документу, що міг би підтвердити право власності та належності майна спадкодавцеві подане Свідоцтво про право особистої власності на будівлю №136, видане Ларжанською сільською радою народних депутатів 17.04.2001р., тобто вже після смерті спадкодавця, що не відповідає вимогам законодавства. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідач, сповіщений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, надав до суду письмову заяву про визнання позову та розгляд справи без його участі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно довідки виконавчого комітету Ларжанської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області №635 від 19.07.2016р. відповідно до запису у господарській книзі виконавчого комітету Ларжанської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області за №11 (1996-2000р.р.) житловий будинок з надвірними спорудами по вул. Ізмаїльська, №16 в с. Ларжанка Ізмаїльського району Одеської області належить на праві особистої власності [PERSON]. Згідно свідоцтва про право особистої власності №136 від 17.04.2001р., виданого виконавчим комітетом Ларжанської сільської ради, зареєстроване в реєстрі прав власності на нерухоме майно в реєстровій книзі за №1-37 від 17.04.2001р., [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними спорудами по вул. Ізмаїльська, №16 в с. Ларжанка Ізмаїльського району Одеської області. Згідно технічної документації, виготовленої Ізмаїльським МБТІ 28.03.2001р., по вул.Ізмаїльська, б. 16, в с. Ларжанка розташований житловий будинок, власником якого вказана [PERSON]. Згідно довідки КП «Ізмаїльське МБТІ» №396 від 20.03.2017р. відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи на обєкт нерухомості по вул. Ізмаїльська 16 в с. Ларжанка власником зареєстрована [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності №136 від 17.04.2001р., виданого виконавчим комітетом Ларжанської сільської ради, зареєстроване в реєстрі прав власності на нерухоме майно в реєстровій книзі за №1-37 від 17.04.2001р. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 ст. 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Частиною 1 статті 1234 ЦК України визначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Згідно ч. 1 ст. 1235 ЦК України встановлено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 208487 від 01.04.2000 року, виданого Ларжанською сільською радою Ізмаїльського району Одеської області, [PERSON] померла 31.03.2000 року. Після смерті [PERSON], згідно ст.1220 ЦК України, відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить житловий будинок з надвірними спорудами по вул. Ізмаїльська, №16 в с. Ларжанка Ізмаїльського району Одеської області. Відповідно до заповіту, посвідченого 23.03.2000 року секретарем виконавчого комітету Ларжанською сільською радою Ізмаїльського району Одеської області, зареєстрованого в реєстрі за №40, [PERSON] заповіла все своє майно [PERSON]. Вказаний заповіт є чинним, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №46633323 від 02.02.2017р. Осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту, після смерті [PERSON] відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає. Як встановлено судом, позивач спадщину після смерті [PERSON] прийняла фактично, оскільки на день смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, протягом шести місяців постійно проживала та була зареєстрована зі спадкодавцем за однією адресою, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Ларжанської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області №635 від 19.07.2016р., копія якої наявна у матеріалах справи. На звернення позивача до приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу [PERSON] з приводу видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, письмовою відповіддю №21/02-14 від 06.02.2017р. нотаріуса їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: вул. Ізмаїльська, №16, с. Ларжанка, Ізмаїльський район, Одеська область, у звязку з тим, що в якості правовстановлюючого документу, що міг би підтвердити право власності та належності майна спадкодавцеві подане Свідоцтво про право особистої власності на будівлю №136, видане Ларжанською сільською радою народних депутатів 17.04.2001р., тобто вже після смерті спадкодавця, що не відповідає вимогам законодавства. Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як зазначено у [PERSON] спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.3.3, за змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської [PERSON] депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками N 32 та N 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських [PERSON] депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. У період чинності Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, що затверджена Міністерством комунального господарства Українського РСР 31 січня 1966 року, державна реєстрація нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. Копія такої довідки, яка підтверджує право власності спадкодавця на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: вул. Ізмаїльська, №16, с. Ларжанка, Ізмаїльський район, Одеська область (згідно записів в по господарській книзі за 1996-2000р.р.), наявна у матеріалах справи. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, судом встановлено, що позивач є спадкоємницею за заповітом, спадщину після померлої прийняла, оскільки на день смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, протягом шести місяців постійно проживала та була зареєстрована зі спадкодавцем за однією адресою, осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині після смерті [PERSON] немає, з огляду на встановлене позивач обґрунтовано вимагає визнання за нею права власності на спадкову власність, право власності спадкодавця на яке підтверджено належними доказами. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved