Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-12 00:00:00

23.12.2016 позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, обґрунтувавши свої вимоги тим, що між нею та відповідачем 14.02.2012 року був укладений шлюб, зареєстрований Виконавчим комітетом Рубцівської сільської ради Краснолиманського району Донецької області, актовий запис № 02. Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], який проживає разом з позивачем [PERSON]та знаходиться на її утриманні. Спільне життя з відповідачем не склалося. Шлюбні відносини між сторонами припинилися з серпня 2016 року, за цей час зникло почуття любові та поваги. За таких обставин позивач вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу не можливе та суперечить її інтересам. Позивач просила розірвати шлюб, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище "[PERSON]" та стягувати з відповідача на її користь щомісячно аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частки заробітку(доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги в повному обсязі, суду пояснила, що з відповідачем мешкає окремо з серпня 2016 року, переконана в неможливості збереження сім'ї та прийняла рішення, що подальше сумісне проживання та перебування в шлюбі з відповідачем суперечить її життєвим намірам, просила суд не надавати строк для примирення. Просила позовні вимоги задовольнити та стягнути аліменти на утримання дитини. Спір про поділ майна, відсутній. Відповідач [PERSON] в судове засідання 04.01.2017 року не з'явився, та відповідно до заяви, поданої ним 03.01.2016 року, просив суд відкласти розгляд справи, оскільки бажав скористатися правовою допомогою адвоката. В судове засідання 13.01.2017 року відповідач не з'явився, хоча про дату та час розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення. Згідно заяви відповідача, що надійшла до суду 12.01.2017 року, він заперечував проти задоволення позву в частині розірвання шлюбу та просив надати строк для примирення - 6 місяців. Вказану заяву просив розглядати без його участі. Заперечень щодо інших позовних вимог, заяв про розгляд справи у його відсутності, або про поважність причин неявки до суду відповідачем надано не було. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В судовому засіданні позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи. На підставі викладеного в судовому засіданні було постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши подані позивачем документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вислухавши пояснення позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив наступне. Між сторонами 14.02.2012 року був укладений шлюб, зареєстрований Виконавчим комітетом Рубцівської сільської ради Краснолиманського району Донецької області, актовий запис № 02(а.с.8). Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], який проживає разом з позивачем [PERSON] та знаходиться на її утриманні (а.с.9,10,11). В серпні 2016 року шлюбні відносини були припинені; сім'я розпалася з причин різних поглядів на життя, нерозуміння одне одного, в зв'язку з чим між ними стали виникати сварки, були втрачені почуття любові та поваги одне до одного. Майнового спору та спору по вихованню дитини сторони не мають. У відповідності до ч.1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Згідно ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається Згідно з ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 СК України. Стаття 112 СК України передбачає, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя та постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ч. 8 ст. 235 ЦПК України у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Відповідачка не заявила вимогу відновити їй дошлюбне прізвище, просила після розірвання шлюбу залишити їй прізвище "[PERSON]". Згідно роз'яснень, що містяться в п.10 Постанови Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя, вживати заходів до примирення подружжя у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу. З заяви відповідача про надання строку для примирення вбачається, що він заперечує проти розвівання шлюбу, вважає, що підстави для розірвання шлюбу відсутні. Проте відповідачем не надано жодних доказів або пояснень, на яких ґрунтується його позиція. В судовому засіданні встановлено, що спільне життя у сторін не склалось, вони не ведуть спільне господарство, мешкають окремо, не підтримують шлюбних відносин, у сторін виявились різні погляди на життя, на сімейні відносини, тобто фактично шлюб не існує, збереження сім`ї стало неможливим, а тому він підлягає розірванню, що не позбавляє сторін права повторно зареєструвати шлюб після усунення обставин, що були підставою для його розірвання. А тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Також підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення аліментів виходячи з наступного. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Стаття 181 СК України передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на 1 дитину не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. З урахуванням системного аналізу зазначених вище норм та матеріалів справи суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з дня пред'явлення даного позову з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до п.1 ч.1 ст.367 ЦПК рішення суду в справі про стягнення аліментів підлягає обов'язковому негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць. Позивач звільнена від сплати судового збору в частині позову про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а тому у відповідності до ст.88 ЦПК України він підлягає стягненню з відповідача [PERSON] в дохід держави.

Outcome: approved