Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-18 00:00:00

19 вересня 2019 року позивач [PERSON] , звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , про поділ майна подружжя, просить суд: визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири за [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що він з 02.02.1991 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який був розірваний рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області 29.10.2018 року по справі № 495/7597/18. Стверджує, що під час шлюбу сторони придбали квартиру [ADDRESS] , яка була зареєстрована на колишню дружину [PERSON] .. Наполягаючи на тому, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, звернувся до суду з даним позовом. 24 вересня 2019 року по вказаній справі Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду було відкрито спрощене позовне провадження та справа призначена до судового розгляду по сутті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити з підстав наведених у позові. Після оголошеної перерви у судовому засіданні надав заяву про закінчення розгляду справи за його відсутність, позовні вимоги позивача підтримує та просить суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, в тому числі і через розміщення оголошення на сайті судової влади, причина неявки суду невідома. Зі згоди представника позивача, про що свідчить його заява, суд ухвалою на місці перейшов до заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. ст. 280 -281 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що дійсно 02.02.1991 року сторони зареєстрували шлюб, актовий запис № 36, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу. /л.с.5/. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29.10.2018 року по справі № 495/7597/18, шлюб між [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 02 лютого 1991 року у Білгород - Дністровському міськвідділі РАГС Одеської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 36 - розірвано. /л.с.6/. У відповідності до листа КП "Білгород-Дністровське БТІ" № 239 від 14.02.2020 року, станом на 31.12.2012 року власником квартири [ADDRESS] була [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 24.01.2019 року. Позивач у своєму позові зазначає, що оскільки сторони придбали спірну квартиру під час шлюбу, то вона є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як роз`яснено в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя ", спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або спільної сумісної власності (ст. 355 Цивільного кодексу України). Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ним. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За змістом ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Отже, вказана стаття встановлює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя щодо майна, набутого за час шлюбу. Крім того, для визнання речей, набутих під час шлюбу, об`єктами спільної сумісної власності подружжя не має значення, на ім`я кого з них оформлено це майно. Таким чином, у відповідності до ст. 60 СК України, та у зв`язку з не спростуванням відповідачем презумпції спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , вона є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . У відповідності п 22 та 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. N11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог, а саме визнання квартири [ADDRESS] - спільною сумісною власністю та визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частину вищеназваної квартири.

Outcome: approved