Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ( далі ТОВ) «Агрофірма «Вісла» про визнання договору оренди земельної ділянки площею 7,44 га, що розташована на території Новоселівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області, укладеного із відповідачем та додаткових договорів до нього, недійсними Свої вимоги мотивувала тим, що є власником земельної ділянки на підставі державного акту на право приватної власності на землю для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 7,44 га, розташованої в межах території Новоселівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської. У грудні 2014 року позивачу стало відомо, що від її імені та ТОВ «Агрофірма «Вісла» укладено договір оренди землі, та який зареєстрований у книзі державної реєстрації договорів оренди в Миколаївській регіональній філії за № 040600500537 від 29 травня 2006 року, також від її імені та відповідачем укладено додатковий договір № 297 від 25 серпня 2007 року, який зареєстрований в Арбузинському реєстраційному секторі № 5 22 серпня 2007 року за № 040700500107, та додатковий договір № 116 від 08 липня 2008 року зареєстрований у Державному реєстрі земель 04 серпня 2008 року за № 040800500276. Позивач в судовому засіданні зазначала, що спірний договір та додаткові договори до нього вона не підписувала. Приблизно в 2004-2006 роках за усною домовленістю із директором ТОВ «Агрофірма «Вісла» надала згоду на користування належною їй земельною ділянкою та отримувала за це орендну плату. В 2013 році, маючи намір в подальшому самостійно обробляти земельну ділянку, звернулася до відповідача з вимогою про її повернення, проте дізналася, що відповідач використовує належну їй земельну ділянку на підставі договору оренду та додаткових договорів до нього. Посилаючись на те, що таке володіння є неправомірним, оскільки ніяких договорів оренди землі вона не укладала та не підписувала, позивач просила про задоволення позову. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, просив суд задовольнити позов з підстав, викладених в позовній заяві, вимоги позивача вважає законними та обґрунтованими, під час укладення вказаного договору між сторонами не було досягнуто згоди з усіх умов договору, які є істотними умовами, будь-яких угод із відповідачем позивач не укладав і не підписував. Просив стягнути із відповідача на користь позивача судовий збір та витрати на проведення експертизи. Заперечував проти задоволення заяви про застосування строку позовної давності до позовних вимог, оскільки така є безпідставною. Представник відповідача Рибакова Л.А. в судовому засіданні просила суд відмовити в задоволенні позову, суду пояснила, що спірний договір, укладений між сторонами, виконується, він є дійсним, претензій щодо виплати орендної плати, яку позивач отримувала із 2006 року, остання не заявляла, тому вважає, що саме з 2006 року [PERSON] знала про існування договору оренди землі, що також підтверджується актом від 20 вересня 2013 року, який підтверджує, що позивач знала про наявність спірного договору. Тому заявила про застосування до заявлених позовних вимог строк позовної давності, а з таких підстав просила відмовити у задоволенні позову. Вислухавши позивача, його представника, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Так, відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), а також іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди земельної ділянки. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За правилами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1- 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. В силу ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року №161-XIV. За змістом ст.ст. 18, 20 Закону України «Про оренду землі» укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених названою статтею, а також порушення вимог ст.ст. 4-6, 11, 17, 19 зазначеного Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. В той же час, вирішуючи питання про дійсність договору оренди землі, необхідно брати до уваги положення ст. 3 ЦПК України та 15 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. З врахуванням цього, вирішуючи спори даної категорії слід установлювати, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, у зв'язку з відсутністю в договорах оренди зазначених умов, їх істотності, а також, в чому саме полягає порушення законних прав позивачів і, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Указаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-94цс13 та, в силу положень ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом [PERSON] є власником земельної ділянки, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 7,44 га та розташованої в межах території Новоселівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області на підставі державного акту на право приватної власності на землю (а.с. 7). 29 травня 2006 року договір оренди вказаної земельної ділянки між [PERSON] та ТОВ «Агрофірма «Вісла» без дати укладення, зареєстрований у книзі державної реєстрації договорів оренди в Миколаївській регіональній філії за № 040600500537 (а.с. 10-11). Додатковий договір № 297 від 25 серпня 2007 року, між [PERSON] та ТОВ «Агрофірма «Вісла» зареєстрований в Арбузинському реєстраційному секторі № 5 від 22 серпня 2007 року за № 040700500107 (а.с. 12) Додатковий договір № 116 від 08 липня 2008 року між [PERSON] та ТОВ «Агрофірма «Вісла» зареєстрований у Державному реєстрі земель 04 серпня 2008 року за № 040800500276 (а.с. 13) Позивач при заявлені вимог про визнання договору оренди землі недійсним, належної їй на праві власності земельної ділянки, посилалася на ту обставину, що спірний договір та додаткові договори не підписувала. Вказані доводи [PERSON] підтверджуються висновком судової почеркознавчої експертизи від 23 березня 2015 року № 97, згідно якого підпис від імені [PERSON] в графі «Орендодавець» договору оренди землі без дати, зареєстрованого у книзі державної реєстрації договорів оренди в Миколаївській регіональній філії за № 040600500537 від 29 травня 2006 року, виконаний не самою [PERSON], а іншою особою; - підпис від імені [PERSON] в графі «Орендодавець» додаткового договору № 297 від 25 серпня 2007 року до договору оренди землі виконаний не самою [PERSON], а іншою особою; - підпис від імені [PERSON] в графі «Орендодавець» додаткового договору № 116 від 08 липня 2008 року до договору оренди землі виконаний не самою [PERSON], а іншою особою (а.с. 38-43). Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За загальним правилом, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (ч. 2 ст. 207 ЦК України). Згідно з частинами 1, 3 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5-6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Враховуючи наведене, а також специфіку договорів оренди землі, а саме обовязкову наявність в договорі певних істотних умов та обовязкову державну реєстрацію цих договорів, суд вважає, що відсутність особистого підпису сторони в договорі оренди землі свідчить про те, що сторони не узгодили всі істотні умови договору, передбачені Законом. Пунктом 8 Постанови пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року 9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», роз'яснено, що відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Верховний Суд України у постанові від 18 грудня 2013 року № 6-127цс13, дійшов до висновку, що вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору оренди земельної ділянки. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. А у постанові від 6 лютого 2012 у справі № 6-104ц11 Верховний Суд України дійшов до висновку, що частиною першою ст. 15 Закону України "Про оренду землі" визначені істотні умови договору оренди, відсутність хоча б однієї з цих істотних умов є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним у розумінні частини другої ст. 15 Закону України "Про оренду землі". За таких обставин, суд вважає доведеним, що під час укладання договору оренди, додаткових договорів, тексти договорів було підписано від імені позивача сторонньою особою. А тому, не можна вважати, що сторони досягли усіх істотних умов договору оренди землі, що є підставою, передбаченою ст. 15 Закону України «Про оренду землі», для визнання спірного договору недійсним. При цьому суд зазначає, що доводи відповідача щодо прийняття позивачем орендної плати, само по собі не є підставою вважати, що між ним та підприємством існують договірні правовідносини щодо обумовленої землі. Також, представником відповідача заявлено про застосування до позовних вимог строку позовної давності, що відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України може бути підставою для відмови у позові. Згідно зі ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. В судовому засіданні представник відповідача посилалася, як на належність доказів того що позивач знала про існуванні спірних договорів, це додатковий договір № 94 від 20.09.2013 року укладений між сторонами (а.с. 24) та акт від 20.09.2013 року складений сторонами про те, що [PERSON] відомо про існування спірного договору (а.с. 25). Однак, суд не може прийняти додатковий договір № 94 від 20.09.2013 року, в якості належного доказу, оскільки такий є неукладений. Як повідомила в судовому засіданні позивач, то вона особисто підписувала вказані вище документи, однак зміст їх не читала. Також саме в 2013 році звернулася до відповідача про намір самостійно обробляти належну їй земельну ділянку. За такого, суд вважає, що початком перебігу позовної давності є 20 вересня 2013 рік, що в розумінні ч.1 ст. 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності, а тому слід вважати, що [PERSON] не пропустила строк звернення до суду із позовом, тому відсутні підстави для застосування до даних правовідносин позовної давності. Доказів на підтвердження проінформованості позивача щодо існування спірної угоди раніше, ніж як представник відповідача зазначив, а саме 2006 рік, останнім суду надано не було. Посилання ТОВ «Агрофірма «Вісла» на те, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту укладення спірного договору, оскільки позивач отримувала плату за користування землею, суд визнає таким, що суперечить нормам ст.. 261 ЦК України. Саме така позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Це стосується й доведення обставин пропуску строку позовної давності. Втім, усупереч вимогам ст.ст. 60, 131 ЦПК України, відповідач не надав суду належні та допустимі докази на спростування таких висновків щодо перебігу строку на звернення до суду. Тому, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. Із матеріалів справи вбачається, що позивачем при зверненні до суду з позовом сплачено 243 грн. 60 коп. судового збору (а.с. 3), 1771 грн. 20 коп. витрачено на оплату судової почеркознавчої експертизи у справі (а.с. 37-43) Тому суд вважає, що з ТОВ «Агрофірма «Вісла» на користь [PERSON] підлягає стягненню сплачені нею судові витрати в сумі 2014 грн. 80 коп. (243,60+1771,20)

Outcome: approved