Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-28 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] 23.06.2016 року (згідно дати штемпеля поштового відправлення) звернувся до Жмеринського міськрайонного суду з цим позовом із вимогами визнання недійсними договорів дарування: квартири, загальною площею 66,4 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (серія та номер 2416, посвідчений приватним нотаріусом Жмеринського районного нотаріального округу Вінницької області Драчевською Л.О.), та квартири, загальною площею 64,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (серія та номер 1-1150, посвідчений державним нотаріусом Жмеринської міської нотаріальної контори Жмеринського міського нотаріального округу Вінницької області Бульба Л.І.); скасування державної реєстрацію права власності по договорам дарування від 04.11.2015 року на квартири: квартира, загальною площею 66,4 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 25824975 від 04.11.2015 року), квартира, загальною площею 64,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 25853631 від 04.11.2015 року). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав заявлені вимоги Пояснив, що відповідач [PERSON], не маючи наміру дарувати квартири своїй доньці, уклав з останньою договір дарування лише для того, щоб приховати своє майно, за рахунок якого може бути виконано рішення суду. Головною ознакою того, що оспорювані договори дарування квартир є фіктивними, вважає те, що відповідачі уклали їх без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються правочинами, такими є невчинення сторонами договорів будь-яких дій на виконання даних правочинів. Зазначив, що в рішення суду у справі №130/2792/15-ц відповідач [PERSON] зобов'язаний сплатити позивачу [PERSON] 181491,17 грн. боргу, який утворився строком на 30.09.2015 року, отже у відповідності зазначеного рішення, [PERSON] починаючи з 01.05.2015 року повинен був повертати позивачу поетапно позику щомісячними платежами, але він цього не робив, таким чином вже станом на 30.09.2015 року сума боргу [PERSON] перед [PERSON] була більшою ніж вартість однією з двох квартир [PERSON] Борг виник значно раніше, ніж останній подарував квартиру [PERSON], при цьому [PERSON] був повинен повертати гроші, починаючи з 01.05.2015 року. [PERSON] знав, що у позивача з'явилося право вимагати свої кошти та для того, щоб їх повернути позивач повинен був звернутися до суду, таким чином, [PERSON] вирішив приховати своє майно перед позивачем та органом державної виконавчої служби, щоб за рахунок цього майна позивач не зміг стягнути борг з [PERSON], що є основним мотивом для укладання фіктивних договорів між [PERSON] та [PERSON] У підтвердження цього мотиву є інформація відділу ДВС Жмеринського міськрайонного управління юстиції від 29.09.2016 року, що за [PERSON] нерухомості не значиться та протягом 6 місяців здійснювалося виконавче провадження і з останнього було стягнуто лише 1078 грн. з 181491,17 грн. Вказав, що відповідач [PERSON] уклав фіктивні договори дарування квартир, що доводиться тим, що останній проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS], але після того як він подарував квартиру [PERSON], то виписався з квартири та зареєструвався за адресою: [ADDRESS]. Але реєстрація [PERSON] за цією адресою після того, як він подарував цю квартиру своїй доньці свідчить про те, що [PERSON] не дарував та не збирався дарувати квартиру за адресою: [ADDRESS]. Також з договору дарування квартири за адресою: [ADDRESS], випливає, що [PERSON] фіксує своє бажання виїхати з квартири, але він туди в'їжджає згідно тих документів, які є в матеріалах. Відповідач [PERSON] давно проживала за адресою: [ADDRESS], тому договір дарування не породжував для неї ніяких наслідків, так як вона була мешканкою цього житла та ще була прописана у квартирі, але на даний час проживає у м.Одеса. Тому фіктивні дії щодо прийняття дарунку квартири за адресою: [ADDRESS], також не відбувалося, так як [PERSON] жила та була зареєстрована у квартирі за адресою: [ADDRESS], але перереєструвалася вона у квартиру за адресою: [ADDRESS], лише після того як був розпочатий спір за цією справою. [PERSON] був зареєстрований у квартирі за адресою: [ADDRESS], та був єдиним мешканцем та власником з 1999 року, і оскільки він знявся з реєстрації у квартирі за адресою: [ADDRESS], а [PERSON] не змінила місце реєстрації та продовжувала проживати у квартирі за адресою: [ADDRESS], до моменту подання даного позову, та будь-яких наслідків вчиненого правочину для неї не настало, фактично вона не прийняла подарунок і це свідчить про те, що [PERSON] не дарував, а [PERSON] не збиралася його приймати. Відповідач [PERSON] з дружиною, тобто люди похилого віку, вирішили подарувати квартиру, та всі витрати на списання на себе, але відповідно до укладеного договору випливає, що [PERSON] зазначає, що укладення договору здійснюється з метою допомоги доньці в тому числі матеріально, а насправді донька всі витрати здійснює самостійно, це свідчить про те, що [PERSON] намагається приховати реальну мету правочинів. Зауважив, що представник відповідача [PERSON] зазначає, що у квартирі за адресою: [ADDRESS], [PERSON] не проживав та не проживає, отже вирішив подарувати її своїй доньці, але згідно довідки КП "Жмеринкакомунсервіс" від 29.10.2015 року [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS], з 1995 року. Також підтримав свої додаткові письмові пояснення, у яких послався на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 року у справі №6-1873цс16. Просив задоволити позов. Відповідач [PERSON] позов не визнав та просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Пояснив, що вимоги позивача та його представника для нього є незрозумілі, оскільки він ще з травня місяця 2016 року, заручившись згодою дружини, вирішив своє нерухоме майно подарувати доньці [PERSON], оскільки не почуває себе достатньо здоровим, і таким чином вирішив забезпечити її майбутнє. Зауважив, що його старший син вже давно забезпечений власним житлом, а у зв'язку із процедурними ускладненнями щодо відчуження нерухомого майна на користь неповнолітнього сина, якому також він також первісно мав намір подарувати квартиру, було прийнято рішення про її дарування дочці, яка має доброзичливе ставлення до молодшого брата і щодо якої у позивача немає сумнівів, що вона цим майном належно розпоряджатиметься в його інтересах. Представник відповідачів [PERSON] також заперечив проти задоволення позову. Зауважив, що відповідачі у даній справі зареєстровані у [ADDRESS], натомість відповідач [PERSON] постійно проживає в [ADDRESS]. Вказав, що визначене судом питання стягнення боргу виконує в примусовому порядку орган ДВС та з [PERSON] утримуються щомісячно кошти для погашення суми боргу. Доводи сторони позивача вважає такими, що базуються виключно на припущеннях та не доведені належно позивачем. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтримала пояснення відповідача [PERSON] Пояснила, що батько з матір'ю вирішив подарувати їй своє майно, а саме дві квартири - за адресою: [ADDRESS], та за адресою: [ADDRESS], які вона добровільно та свідомо прийняла. Такі наміри її батьки мали здавна, іще до її повноліття. Наразі вона зареєструвалась у квартирі [ADDRESS], а до укладення договорів дарування була зареєстрована [ADDRESS], де проживала раніше. З квітня 2016 року постійно проживає у м.Одесі, де зараз працює. Обставини проживання її батьків у належній їй за договором дарування квартирі [ADDRESS] не становить для неї жодних перешкод. До подарованої їй квартири [ADDRESS] вона має вільний доступ у будь-який час. Просила відмовити у задоволенні позову. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідач [PERSON] її колишній чоловік, з яким вони офіційно розірвали шлюб. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей, з яких донька [PERSON] є вже повнолітньою, а син ще неповнолітній. Зазначила, що власником квартири є [PERSON], яку останній подарував своїй доньці [PERSON] Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона добровільно у червні 2014 році написала заяву, в якій відмовилася від прийняття спадщини, тобто від квартири, так як вона живе одна, своїх власних дітей у неї немає та в неї є своє особисте місце проживання, а також з умовою, що її брат [PERSON] подарує квартиру своїй доньці та її племінниці - [PERSON] Заслухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши представлені докази, суд доходить наступного. Відповідно до вимог ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Так, в судовому засіданні встановлено, що предметом оскарження стороною позивача заявлено недійсність укладених 04.11.2015 року відповідачем [PERSON] на користь відповідача [PERSON] договорів дарування квартири за адресою: [ADDRESS], та квартири за адресою: [ADDRESS], з підстав фіктивності цих правочинів, а також оскаржено державну реєстрацію права власності за цими договорами із вимогами її скасування. Згідно ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом ч.1 ст.718 ЦК України дарунком серед іншого можуть бути нерухомі речі. Відповідно до вимог ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Як вбачається із копій договорів дарування квартири [ADDRESS] (а.с.58-60), та квартири [ADDRESS] (а.с.63-64), ці правочини складено у письмовій формі та посвідчено 04.11.2015 року приватним нотаріусом Жмеринського районного нотаріального округу Вінницької області Драчевською Л.О. та державним нотаріусом Жмеринської міської державної нотаріальної контори Бульбою Л.І., зареєстровано у реєстрі за №2416 та за№1-1150 відповідно. Тобто, оспорювані договори дарування відповідають встановленим законом вимогам щодо даного виду правочинів. Згідно ч.1,2 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином; фіктивний правочин визнається судом недійсним. У відповідності до роз'яснень, що містяться у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Судом не приймаються до уваги наведені представником позивача на обґрунтування заявлених позовних вимог доводи того, що укладення оспорюваних договорів дарування від 04.11.2016 року відповідачем [PERSON] вчинено з метою уникнення стягнення боргу перед позивачем [PERSON] за рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 08.02.2016 року, а також щодо особистої обізнаності відповідача [PERSON] про значний розмір боргу її батька [PERSON], оскільки дата укладення правочинів передує в часі даті ухвалення судового рішення, відтак, мета уникнення зобов'язання, визначеного саме судовим рішенням, не є очевидною. Також з огляду на те, що відповідач [PERSON] не приймала участі у розгляді судом цивільної справи за вимогами щодо стягнення боргу з [PERSON] на користь [PERSON], її обізнаність щодо відповідних зобов'язань батька належно не доведена перед судом за невизнання цієї обставини відповідачами та непредставлення будь-яких фактичних доказів цієї обставини стороною позивача всупереч власному обов'язку доказування. З цих підстав судом в порядку ч.1 ст.360-7 ЦПК України не враховується правова позиція, викладена за змістом постанови Верховного Суду України від 19.10.2016 року у справі №6-1873цс16, з мотивів того, що фактичні обставини даного спору не відповідають правовому висновку у справі, що переглядалася, стосовно обізнаності про судове рішення про стягнення заборгованості боржником на час вчинення відчуження належного йому нерухомого майна. Можливість лише передбачати ухвалення потенційного судового рішення не може становити упередженого умислу щодо його невиконання за відсутності окресленого обсягу судового обтяження, не виключаючи наперед ані відмови у позові, ані укладення мирової угоди сторонами спору. Тому пов'язувати волевиявлення обох відповідачів із безпосереднім наміром та метою приховування майна від виконання в майбутньому судового рішення у спосіб укладення договорів дарування судом підстав не вбачається, надто за формальної необізнаності відповідача [PERSON], як обдарованої сторони, у можливості встановлення будь-яких майнових зобов'язань дарувальника [PERSON] Обов'язки останнього власне за письмовим борговим зобов'язанням перед позивачем не передбачали будь-яких вимог щодо нерухомого майна боржника, натомість реалізація виконання обов'язку повернення певної суми боргу не обмежується стягненням виключно на нерухоме майно боржника, передбачаючи можливість задоволення вимог за рахунок грошових коштів у виді отримуваного доходу та заощаджень, а також зверненням стягнення на належне боржнику рухоме майно. Судом визнаються безпідставним також твердження представника позивача про те, що за оспорюваними договорами дарування не відбулось передачі майна від дарувальника обдарованій стороні, оскільки ці твердження спростовуються доводами відповідачів, зокрема, повідомленням відповідача [PERSON] щодо її реєстрації у подарованій квартирі [ADDRESS], наявності у неї ключем від даного житлового приміщення та відсутності перешкод у його використанні на власний розсуд. Подальше проживання відповідача [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не є ознакою продовжуваного володіння ним цим об'єктом нерухомого майна, а зумовлене реалізацією права на користування житловим приміщенням членом сім'ї власника майна, у тому числі неповнолітнього сина, що не виключає відповідну участь у витратах на утримання житла з боку повнолітніх його мешканців. З урахуванням наведеного суд доходить висновку, що стороною позивача за непредставлення ґрунтовних доказів заявлених обставин не доведено фіктивність оспорюваних договорів дарування, так як встановлені в ході судового розгляду дії сторін цих правочинів свідчать про їх реальне виконання, а відтак підстав для визнання їх недійсними з ознак фіктивності судом не вбачається. За наслідком цього відсутні підстави щодо скасування державної реєстрації оспорюваних правочинів дарування, а також для постановлення окремої ухвали з заявлених позивачем вимог щодо перевірки ознак шахрайства у діях відповідача [PERSON] За сукупності викладеного у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. З урахуванням відмови у позові підлягають скасуванню застосовані ухвалою Жмеринського міськрайонного суду від 08.08.2016 року заходи забезпечення даного позову щодо арешту майна.

Outcome: dismissed