Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

1.Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Військова частина\~ [NUMBER] \~звернулася до\~суду з\~позовом про\~зміну формулювань\~причин звільнення\~ [PERSON] ,\~посилаючись на\~те,\~що 24\~лютого 2020\~року відповідач\~подав заяву\~про звільнення\~його з\~27.02.2020р.\~із займаної\~посади стрільця\~загону воєнізованої\~охорони військової\~частини [NUMBER] \~за ч.\~3\~ст.\~38\~КЗпП України,\~а саме\~у зв`язку\~з невиконанням\~власником або\~уповноваженим ним\~органом законодавства\~про працю,\~умов колективного\~чи трудового\~договору. Позивач, з посиланням на постанову Верховного Суду України від 31.10.2012р. №6-120цс12, вважав, що самостійно змінювати підстави звільнення, які були зазначені в заяві [PERSON] , вони не мали права, а тому останній був звільнений на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Вважали, що підстави звільнення, вказані відповідачем у його заяві, є необґрунтованими, в підтвердження чого надали наказ командира військової частини №42 від 12.02.2020р. про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності та застосування до нього стягнення у вигляді догани з тимчасовим відстороненням від несення служби у варті. Просили визнати формулювання причини звільнення за власним бажанням стрільця загону ВОХОР [PERSON] на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України таким, що є безпідставним та не відповідає чинному законодавству; зобов`язати відповідача після набрання рішенням законної сили надати для військової частини [NUMBER] трудову книжку для зміни формулювання причин звільнення, а саме: здійснення змін в записі про звільнення до трудової книжки [PERSON] з ч. 3 ст. 38 КЗпП України на ч. 1 ст. 38 КЗпП України на підставі внесення аналогічних змін до наказу №44 від 26.02.2020р. в частині звільнення відповідача. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі з тих же підстав. Крім того, пояснив суду, що Правила внутрішнього трудового розпорядку, які діють у військовій частині не розповсюджуються на працівників загону ВОХОР та будь-які локальні нормативно-правові акти, які б регулювали діяльність стрільців загону ВОХОР у військовій частині не приймалися, посадових інструкцій також немає. Діяльність загону ВОХОР регулюється лише наказом Міністерства Оборони України 25.10.2016 р. № 560, законодавством про працю та колективним договором. Відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що 14 лютого 2020 року, після ознайомлення з наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності, він подав заяву про звільнення його з 27.02.2020р. із займаної посади стрільця загону воєнізованої охорони військової частини [NUMBER] за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а саме у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю та колективного договору, з виплатою вихідної допомоги встановленої законодавством. Був звільнений 27.02.2020 р. за власним бажанням на підставі ч. 3\~ ст.\~38\~КЗпП України та повідомлений про те, що військова частина заперечує проти такої підстави звільнення, а тому не виплачує йому вихідної компенсації згідно зі ст. 44 КЗпП України. Пояснив, що у своїй заяві про звільнення вказав на низку порушень трудового законодавства та колективного договору. Так, вважав, що був незаконно відсторонений від несення варти; переведений з групи №3 до групи №2 без його згоди та з моменту закінчення несення служби раніше, ніж через 48 годин; позмінний графік роботи не дотримувався; порушувався графік відпусток, що є порушеннями законодавства про працю; обов`язок повідомляти працівників про розмір оплати праці, зокрема за жовтень 2019 року, також не виконувався. Просив у задоволенні позову відмовити, оскільки формулювання причин звільнення відповідає обставинам справи та вимогам трудового законодавства. 2.Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 17 березня 2020 року судом постановлено ухвалу про залишення позовної заяви без руху. Ухвалою суду від 30 березня 2020 року судом постановлено про прийняття позовної заяви до розгляду, відкриття спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 29 квітня 2020 року. 29 квітня 2020 року за клопотанням відповідача судове засідання відкладено на 14 травня 2020 року. 14 травня 2020 року проведено розгляд справи по суті та оголошена перерва до 03 червня 2020 року для подання позивачем додаткових доказів. 3.Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Між сторонами виникли трудові правовідносини щодо підстав розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника,\~які регулюються\~нормами Кодексу\~законів про\~працю України\~(далі\~КЗпП України) та іншими актами законодавства України, прийнятими відповідно до нього. Згідно зі ст. 5 Закону України «Про Збройні Сили України», особовий склад Збройних Сил України складається з військовослужбовців і працівників Збройних Сил України. Трудові відносини працівників Збройних Сил України регулюються законодавством про працю. Положенням «Про воєнізовану охорону об`єктів Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту», затвердженого наказом Міністерства Оборони України 25.10.2016 р. № 560, визначаються засади організації, керівництва та комплектування підрозділів воєнізованої охорони Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту (далі - ВОХОР), основні обов`язки начальницького складу ВОХОР. Особовий склад підрозділів ВОХОР становлять працівники Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту, на яких поширюється законодавство України про працю та державне соціальне страхування. Приймання громадян до складу підрозділів ВОХОР здійснюється згідно із законодавством про працю та оформляється наказом командира військової частини. Для охорони та оборони об`єктів створюються такі підрозділи ВОХОР: загін (штатна чисельність від 75 осіб і більше); команда (штатна чисельність від 15 до 74 осіб); група (штатна чисельність до 15 осіб). Загони, команди і групи ВОХОР входять до складу військових частин та іменуються за умовним найменуванням військової частини, наприклад загін, команда, группа ВОХОР військової частини [NUMBER] . Особовий склад ВОХОР залежно від посад, які він обіймає, поділяється на старший, середній, молодший начальницький та рядовий склад. До рядового складу належить: стрілець. Судом встановлено, що згідно з трудовою книжкою серії [NUMBER] , відповідач [PERSON] 18.04.2006р. був прийнятий на роботу на посаду юрисконсульта військової частини [NUMBER] (наказ № 92 від 18.04.2006 р.) . 04.09.2008 р. [PERSON] був переведений стрільцем загону воєнізованої охорони військової частини [NUMBER] (наказ № 218 від 04.09.2008 р.) та звільнений 27.02.2020 р. (наказ № 44 від 26.02.2020 р.) за власним бажанням на підставі ч. 3 ст.\~38\~КЗпП України (а.с. 79). На підтвердження своєї позиції у справі, позивачем було надано до суду наказ командира військової частини [NUMBER] про притягнення стрільця ВОХОР працівника ЗСУ [PERSON] до дисциплінарної відповідальності від 12.02.2020р. за №42. При цьому, представник позивача у судовому засіданні пояснив, що в наказі допущена описка у прізвищі працівника, яка не була виправлена. Відповідно до цього наказу за порушення вимог Інструкції з організації та несення вартової служби воєнізованою охороною на об`єктах ЗСУ, затвердженої наказом Міністерства Оборони\~України 25.10.2016\~р.\~№ 560 працівнику ЗСУ [PERSON] , стрільцю загону ВОХОР, оголошено догану. Начальнику загону ВОХОР наказано до 20.02.2020р. розробити план проведення навчання з працівником [PERSON] зі спеціальної підготовки, охорони праці, протипожежної безпеки, вивчення матеріальної частини зброї та правил поводження з нею. Після чого прийняти заліки, результати перевірки оформити протоколом. На період проведення занять [PERSON] від несення служби у варті відсторонити. Відповідач 14.02.2020р. подав заяву, яка була зареєстрована 24.02.2020р. за №1321 про звільнення його з 27.02.2020р. із займаної посади за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а саме у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору. В своїй заяві відповідач зазначив, що був незаконно відсторонений від несення варти; переведений з групи №3 до групи №2 без його згоди та з моменту закінчення несення служби раніше, ніж через 48 годин; позмінний графік роботи не дотримувався; порушувався графік відпусток (чергову відпустку в квітні-травні 2019 року йому надано в серпні-вересні 2019 року), що є порушеннями законодавства про працю; передбачений ст. 30 Закону України «Про оплату праці» обов`язок повідомляти працівників про розмір оплати праці, зокрема за жовтень 2019 року, також не виконувався. При цьому, [PERSON] наказ про притягнення його до дисциплінарної відповідальності у судовому порядку не оскаржував. Наказом №44 від 26.02.2020р. [PERSON] було звільнено з посади стрільця 3 тарифного розряду загону воєнізованої охорони відповідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Листом командира військової частини [NUMBER] від 27.02.2020р. [PERSON] повідомлено про те, що роботодавцем категорично не визнається порушення норм чинного законодавства про працю, однак враховують, що відповідно до постанови Верховного Суду України від 31.10.2012р. №6-120цс12, роботодавець самостійно не може змінювати підстави звільнення, які були зазначені в заяві працівника, а тому його звільнено на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України без застосування ст. 44 КЗпП України. Позивачем також надано суду чинний колективний договір між військовою частиною\~ [NUMBER] та профспілкою (а.с. 35-56). Цей договір регламентує порядок здійснення оплати праці працівникам, заохочень, врегулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин найманих працівників. Вказані обставини визнаються сторонами та підтверджуються письмовими доказами: копією трудової книжки відповідача, копією заяви [PERSON] про звільнення від 14.04.2020р., копією наказу командира військової частини №44 від 26.02.2020р., листом командира військової частини [NUMBER] від 27.02.2020р. №628; копією наказу командира військової частини [NUMBER] від 12.02.2020р. за №42; копією колективного договору. 4.Норми права, які застосував суд. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Ст. 77 ЦПК України передбачає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України). Згідно з п.\~4\~ч.\~1\~ст.\~36\~КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39 КЗпП України). Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. 5.Оцінка суду. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке. За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП України значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника. Серед підстав для розірвання трудового договору [PERSON] визначив: перенесення щорічної основної відпустки на інший період 2019 року без його згоди та неповідомлення про розміри оплати праці, зокрема за жовтень 2019 року. Державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, Законом України «Про відпустки», Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України. Згідно з ч.ч. 4-5 ст. 79 КЗпП України, ст. 10 Закону України\~"Про\~відпустки" черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Випадки обов`язкового перенесення роботодавцем щорічних відпусток передбачені ч. 2 ст. 80 КЗпП України, і є вичерпними. Відповідно до ст. 80 КЗпП України, ст. 11 Закону України\~"Про\~відпустки" щорічна відпустка\~за ініціативою\~власника або\~уповноваженого ним\~органу,\~як виняток,\~може бути\~перенесена на\~інший період\~тільки за\~письмовою згодою\~працівника та\~за погодженням\~з виборним\~органом первинної\~профспілкової організації\~(профспілковим\~представником)\~у разі,\~коли надання\~щорічної відпустки\~в раніше\~обумовлений період\~може несприятливо\~відбитися на\~нормальному ході\~роботи підприємства,\~установи,\~організації,\~та за\~умови,\~що частина\~відпустки тривалістю\~не менше\~24\~календарних днів\~буде використана\~в поточному\~робочому році. У разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом. Згідно зі\~ст.\~110\~КЗпП України,\~ст.\~30\~Закону України\~«Про оплату\~праці» при\~кожній виплаті\~заробітної плати\~власник або\~уповноважений ним\~орган повинен\~повідомити працівника\~про такі\~дані,\~що належать\~до періоду,\~за який\~провадиться оплата\~праці: а)\~загальна сума\~заробітної плати\~з розшифровкою\~за \~видами виплат;\~ б)\~розміри і\~підстави відрахувань\~та утримань\~із заробітної\~плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Відповідно до графіку відпусток працівників військової частини [NUMBER] на 2019 рік (а.с. 72), період надання щорічної відпустки [PERSON] узгоджений в травні 2019 року. Однак фактично відпустка [PERSON] була перенесена на 29.08.2019р. При цьому, представник позивача визнав, що графік відпусток у військовій частині не дотриманий для всіх працівників через неукомплектованість штату працівників загону ВОХОР. Перенесення відпусток відбувається без згоди працівників та профспілки. Також визнав, що працівників не повідомляють про розміри оплати праці, оскільки вони можуть самостійно отримати вказану інформацію у бухгалтерії. Отже, щорічна відпустка [PERSON] перенесена на інший період 2019 року без його письмової згоди та без погодження з профспілкою. Позивач не довів суду, що надання щорічної відпустки в раніше обумовлений період могло несприятливо відбитися на нормальному ході роботи військової частини. Роботодавець не повідомляв [PERSON] про розміри оплати праці, в тому числі за жовтень 2019 року, хоча трудовим законодавством саме на власника або уповноваженого ним органу покладений цей обов`язок. Таким чином, під час судового розгляду встановлено, що у військовій частині [NUMBER] мали місце факти порушення законодавства про працю, які спонукали [PERSON] розірвати трудовий договір з власної ініціативи. При цьому не має значення поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника. Встановлені обставини справи дають суду підстави зробити висновок про безпідставність позовних вимог та про відмову у їх задоволенні. Інші факти порушення законодавства про працю, які відповідач зазначав у своїй заяві про звільнення, з огляду на письмові докази, що надані позивачем на їх спростування та чинність наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Суд відхиляє посилання позивача, як на підтвердження правильності своєї правової позиції у справі, на постанову ВСУ від 31.10.2012р. №6-120цс12, оскільки та справа стосувалася порушених прав працівника та самостійної зміни формулювання причини звільнення з боку роботодавця. У цій справі, позивач, отримавши заяву про звільнення, з якою він не погодився, не звертався до нього з іншими пропозиціями для врегулювання спірного звільнення, в той же час і не відмовив [PERSON] у звільненні на визначених працівником підставах. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення. Незважаючи на те, що правом на звернення з цим позовом наділений саме працівник, суд розглянув означену цивільну справу з огляду на ст. 6 Європейської конвенції з прав людини. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). 6.Розподіл судових витрат. Судові витрати у зв`язку з відмовою в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed