Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-05 00:00:00

25 лютого 2021 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява від [PERSON] до [PERSON] , в якій позивач просить визнати дійсним договір міни нерухомого майна, що був укладений 19 серпня 2000 року на Універсальній товарній біржі «Миколаївська нерухомість 2000» за № 1-65 та зареєстрований 30 серпня 2000 року в Миколаївському МБТІ. В обґрунтування вимог позивачі посилаються на те, що йому стало відомо про недійсність біржової угоди і необхідність підтвердити її дійсність у судовому порядку, оскільки при оформленні ним договору міни не були виконані вимоги статті 227ЦК України\~(1963 року), у частині нотаріального оформлення зазначеної угоди. Позивач вказує, що договір міни нерухомого майна був виконаний сторонами належним чином, і дотепер не виникало ніяких претензій і спорів щодо предмету договору. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 березня 2021 року головуючим суддею у даній справі визначено суддю Шолох Л.М. Цього ж дня матеріали справи передано для розгляду судді. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2021 року відкрито провадження у даній справі та вирішено здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Справа призначалася до розгляду на 01 червня та 01 вересня 2021 року. Позивач просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Сторони у судове засідання призначене на 01 вересня 2021 року не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином. Враховуючи думку позивача, який просить розглядати справу за його відсутності та не заперечує проти винесення заочного рішення, належним чином повідомлення відповідача про дату та час слухання справи, суд відповідно до частини першої\~статті 280 ЦПК України\~ухвалив провести розгляд справи у заочному порядку. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 19 серпня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] на Універсальній товарній біржі «Миколаївська нерухомість 2000» було укладено договір міни квартири, що належала позивачу за адресою: [ADDRESS] на 54/100 домоволодіння що належало відповідачу та розташовано за адресою: [ADDRESS] . Під час укладання позивач [PERSON] діяв від свого імені, [PERSON] діяла від свого імені. В результаті обміну [PERSON] став власником 54/100 домоволодіння в будинку [ADDRESS] , а [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] . У договорі зазначено, що на виконання статті 227\~Цивільного кодексу\~України цей договір підлягає реєстрації в бюро технічної інвентаризації та подальшого нотаріального посвідчення не потребує. Відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу», договаір зареєстрований на Універсальній товарній біржі «Миколаївська нерухомість 2000» у Журналі реєстрації біржових угод з нерухомості за № 1-65 від 19 серпня 2000 року. На договорі міни нерухомого майна від 19 серпня 2000 року Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації зроблено реєстраційний напис від 30 серпня 2000 року за № 250 та зазначено, що 54/100 домоволодіння зареєстровані на праві власності за [PERSON] . На вказану квартиру Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації складено технічний паспорт. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 листопада 2007 року встановлено належність [PERSON] правовстановлюючого документу договору міни квартири [ADDRESS] на 54/100 частини домоволодіння [ADDRESS] , укладеного 19.08.2000 року на Універсальній товарній біржі «Миколаївська нерухомість 2000». Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог суд зазначає таке. Згідно зі статтею 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі статтею 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними " № 9 від 06 листопада 2009 року зазначено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (2004 року) Цивільний кодекс\~України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Згідно зі статтею 153\~Цивільного кодексу\~УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 241\~ЦК Української\~РСР за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. Договір міни, в якому однією або обома сторонами є державні організації, може бути укладений лише у випадках, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Стаття 242 ЦК Української РСР визначає, що до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін. Відповідно до статті 224 Цивільного кодексу УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до частини першої статті 227\~Цивільного кодексу\~УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Частина перша статті 47\~Цивільного кодексу\~УРСР вказує на те, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього кодексу. Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається (частина другастатті 47 Цивільного кодексу УРСР). У пункті 2 Постанови Пленуму\~Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано на те, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених\~Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно доКонституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Зі змісту договору міни нерухомого майна від 19 серпня 2000 року № 1-65 слідує, що ця угода укладена на Універсальній товарній біржі «Миколаївська Нерухомість 2000» відповідно до вимог статті 15 Закону України «Про товарну біржу». Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови №14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, роз`яснено, що у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше. Цивільний кодекс УРСР, норми якого діяли на час виникнення спірних правовідносин, було прийнято та він набув чинності у 1963 році. Тоді як Закон України\~«Про товарну\~біржу» прийнятий та набув чинності у 1991 році. Відтак до спірних правовідносин має бути застосовано Закону України «Про товарну біржу». Згідно із частиною першою та другою статті 15\~Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року №1956-ХІІ (в редакції станом на 16 лютого 1993 року), біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. За своїм змістом договір № 1-65 від 19 серпня 2000 року, укладений на Універсальній товарній біржі «Миколаївська Нерухомість 2000» між [PERSON] та [PERSON] відповідає вимогам переліченим у статті 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року № 1956-ХІІ. Зважаючи на приписи частини четвертої\~статті 15Закону України«Про товарнубіржу»\~означена біржова угода не підлягала нотаріальному посвідченню. Відповідно до вимог\~статті 227Цивільного кодексуУРСР\~(в редакції 1963 року) ця біржова угода підлягала реєстрації у відповідному Бюро технічної інвентаризації за місцезнаходженням нерухомості. Зазначена вимога чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства позивачем була виконана та проведена реєстрація отриманої у власність квартири у Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації, про що свідчить реєстраційний напис від 30 серпня 2000 року за № 250. Зі змісту договору від 19 серпня 2000 року № 1-65 також слідує, що його сторонами дотримано вимог\~статті 224 Цивільного кодексу\~УРС (які діяли на момент виникнення спірних правовідносин) та досягнуто істотних умов, визначених для договору міни, а саме ініціатори угоди та учасники передали один одному у власність майно. На час розгляду справи домоволодіння [ADDRESS] є зареєстрованим місцем проживання позивача [PERSON] . Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання договору міни дійсним та про необхідність їх задоволення. Біржову угодудоговір № 1-65 міни нерухомого майна укладений 19 серпня 2000 року на Універсальній товарній біржі «Миколаївська Нерухомість 2000» між [PERSON] , та [PERSON] , що зареєстрований Комунальним підприємством "Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації" 30 серпня 2000 року за № 1-65 слід визнати дійсним. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір сплачений позивачем при подачі позовної заяви до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved