Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-03 00:00:00

27.01.2020 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що 24.07.2015 року згідно договору купівлі-продажу, укладеного із [PERSON] , придбав у останнього автомобіль марки «CHEVROLET LACETTI», державний номерний знак [NUMBER] , який, з незалежних від нього причин, не поставив на облік в МРЕВ ДАІ. 25.07.2015 року керуючи вказаним автомобілем, був зупинений працівниками ДАІ, які повідомили, що його автомобіль знаходиться у розшуку, оголошеному Шишацькою державною виконавчою службою в Полтавській області з метою стягнення коштів за боргами, наявними у продавця [PERSON] . Як з`ясувалося, на все майно [PERSON] , в тому числі на вказаний автомобіль, накладено арешт: за постановою слідчого прокуратури Шишацького району Полтавської області Ємець Ю.І. від 24.09.2012 року в межах кримінального провадження щодо [PERSON] ; за постановою Подільського ВДВС м. Полтава ГТУЮ у Полтавській області від 10.05.2018 року ВП №56351932 щодо стягнення з [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини; за постановою Шишацького ВДВС ГТУЮ у Полтавській області від 25.06.2018 року ВП № 53364331 щодо несплати [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Позивач посилається на те, що рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 20.03.2018 року за ним визнано право власності на автомобіль марки «CHEVROLET LACETTI», державний номерний знак [NUMBER] та знято арешт, накладений постановою начальника відділу ДВС Шишацького районного управління юстиції від 12.08.2015 року. Після цього він звернувся до Регіонального сервісного центру МВС в Полтавській області з письмовою заявою про проведення за ним державної реєстрації транспортного засобу, однак отримав відмову. Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду йому було відмовлено у задоволенні позовних вимог про зобов`язання Регіонального сервісного центру МВС в Полтавській області вчинити дії, мотивоване тим, що спочатку необхідно зняти арешт з майна. Посилаючись на викладене, позивач просить зняти арешт з автомобіля марки «CHEVROLET LACETTI», державний номерний знак [NUMBER] , 2010 року виробництва, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , що належить йому на праві приватної власності, хоча на який накладено арешт як на майно колишнього власника [PERSON] відповідно до постанови слідчого прокуратури Шишацького району Полтавської області від 24.09.2012 року; відповідно до постанови Подільського ВДВС м. Полтава ГТУЮ у Полтавській області від 10.05.2018 року ВП №56351932 та постанови Шишацького ВДВС ГТУЮ у Полтавській області від 25.06.2018 року ВП № 53364331. 11.02.2020 року від Регіонального сервісного центру МВС в Полтавській області надійшов відзив, згідно якого позовні вимоги не визнають, просять у задоволенні позову відмовити оскільки позивачем не доведено, які саме його права порушено з боку РСЦ МВС в Полтавській області. Крім того відповідачем зазначається, що зареєструвати транспортний засіб за новим власником у відповідності до рішення суду можливо лише за умови дотримання п. 15 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого Постановою КМУ № 1388 від 07.09.1998, а саме після зняття арештів з вказаного транспортного засобу. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином шляхом розміщення повідомлення про розгляд вказаної справи на офіційному веб-сайті судової влади України 28 лютого 2020 року. Суд вжив усіх необхідних заходів, передбачених ст. 128, ст. 130 ЦПК України для повідомлення відповідача про розгляд його справи. У зв`язку з цим суд вважає, що про розгляд даної цивільної справи відповідач повідомлений в установленому законом порядку у відповідності до положень ст. 128, ст.130 ЦПК України. Шишацький районний відділ державної виконавчої служби Північно-східного міжрегіонального управління юстиції (м. Суми), Подільський відділ державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно-східного міжрегіонального управління юстиції (м. Суми) були належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, однак д осуду не з`являлись. Третя особа [PERSON] також в судове засідання не зявилась, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи. Від Яреськівської сільської ради Шишацького району Полтавської області надійшла заява про розгляд справи буз участі їхнього представника. У відповідності до норм ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши письмові докази, приходить до наступного. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так, згідно відповіді Миргородської місцевої прокуратури Полтавської області, постановою слідчого прокуратури Шишацького району Полтавської області Ємця Ю.І. від 24.09.2012 року на автомобіль марки «Chevrolet Lacttti», державний реєстраційний номерний знак [NUMBER] було накладено арешт під час проведення досудового розслідування у кримінальній справі № 12129009081. На момент накладення арешту зазначений автомобіль належав [PERSON] , який являвся одним із обвинувачених у зазначеній кримінальній справі (а.с. 23-24). Вироком Диканьського районного суду Полтавської області від 06.06.2013 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.ст. 27 ч. 5, 191 ч. 4 КК України та призначено йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі без позбавлення права займати посади через відсутність таких при вчиненні ним злочину. Стягнуто солідарно із засуджених [PERSON] та [PERSON] на користь Яреськівської сільради Шишацького району Полтавської області 202 576, 99 грн на відшкодування завданої шкоди (а.с. 105-113). Одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 Кримінального-процесуального кодексу України (далі - КПК України), є арешт майна, суть якого полягає у тимчасовій забороні, адресованій власнику чи володільцю майна, відчужувати його, або розпоряджатися чи користуватися ним. Відповідно до ст. 126 КПК України 2003 року, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Майно, на яке накладено арешт, описується і може бути передане на зберігання представникам підприємств, установ, організацій або членам родини обвинуваченого чи іншим особам. Особи, яким передано майно, попереджаються під розписку про кримінальну відповідальність за його незбереження. Таким чином, арешт майна застосовується з метою забезпечення: - виконання вироку в частині цивільного позову до набрання судовим рішенням законної; - можливої конфіскації майна в справах про кримінальні правопорушення, за які може бути застосовано додаткове покарання у вигляді конфіскації майна. Згідно ч. 6 ст. 126 КПК 2003 року, накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. 24 квітня 2019 року Велика Палата Верховного Суду в рамках справи № 2-3392/11, провадження № 14-105цс19 (ЄДРСРУ № 81691819) зазначила наступне. Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном Згідно зі ст. 174 КПК 2012 року власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 20.03.2018 року у справі № 541/1615/17 за [PERSON] визнано право власності на автомобіль марки «ChevroletLacttti», державний реєстраційний номерний знак [NUMBER] , 2010 року виробництва, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] та знято арешт, накладений постановою начальника відділу державної виконавчої служби на вказаний вище автомобіль (а.с. 10-13). Обґрунтовуючи рішення, суд виходив з того, що 07.08.2015 року між ним та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого він придбав автомобіль марки «Chevrolet Lacetti», державний реєстраційний номерний знак [NUMBER] , 2010 року виробництва, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , за ціною 140000,00 грн. Таким чином, [PERSON] є добросовісним набувачем автомобіля, оскільки на момент його придбання у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про його обтяження не було. Тому [PERSON] слід вважати таким, що набув право власності на спірне майно без обтяжень. Рішення набрало законної сили, не оскаржувалося та на даний час є чинним. Відповідно до правил ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 07.10.2019 року припинено обтяження рухомого майна Д9А8ЕГ9427, дата реєстрації 12.08.2015 року та застава рухомого майна (а.с. 21). Разом з тим, матеріали справи містять картки арешту транспортного засобу, якими підтверджується, що в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів міститься інформація про наявність обмежень на транспортний засіб «CHEVROLET LACETTI», державний номерний знак [NUMBER] , ідентифікатор [NUMBER] , № двигуна [NUMBER] , а саме: 28.09.2012 - арешт, заборона на відчуження (постанова слідчого Прокуратури Шишацького району Полтавської області Ємець Ю.І. від 24.09.2012, вих. № 1002712); 10.05.2018 року - арешт майна боржника [PERSON] (постанова Подільського ВДВС м. Полтава ГТУЮ у Полтавській області від 10.05.2018 року, ВП 56351932, вих. № 1 1358); 25.06.2018 року - арешт майна боржника [PERSON] (постанова Шишацького ВДВС ГТУЮ у Полтавській області від 25.06.2018 року, ВП № 53364331, вих. №4035). В ч. ч. 1, 3 ст. 2 ЦПК України (у редакції, що діяла на час звернення позивача до суду) передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України від 23.06.2005 року № 2709-IV "Про міжнародне приватне право". Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Аналогічна норма міститься у ст. 3 ЦПК України у редакції від 03.10.2017 року. Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені ст. 15 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання позову), згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється за правилами іншого судочинства. Аналогічне положення міститься й у ст. 19 чинного ЦПК України у редакції від 03.10.2017 року. Гарантії захисту права власності закріплені у ст. 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в ч. 1 ст 321 ЦК України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована ст. 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Зокрема, відповідно до ст. 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення арешту на спірне майно, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно зі ст. 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов) , чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт на спірне майно було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Відповідно до п. 9 розд. ХІ "Перехідні положення" КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (ч. 1 ст. 214) , або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (ч. 6 ст. 126). Згідно зі ст. 174 нині чинного КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба. Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає. Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з п. 2 ч. 1 ст. 7, ч. 1 ст. 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (ч. 1 ст. 28 КПК України 1960 року). Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом України у постанові від 15.05.2013 року у справі № 6-26цс13 та Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 24.04.2019 року у справі № 2-3392/11, провадження № 14-105цс19, від 15.05.2019 року у справі № 372/2904/17-ц, провадження № 14-496цс18, від 21.08.2019 року у справі № 911/1247/18, провадження № 12-99гс19, і підстав для відступлення від неї немає (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/85743705). Крім того, суд вважає за необхідне врахувати правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року по справі № 755/10947/17, провадження № 14-435цс18, згідно яким незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду (http://reyestr.court.gov.ua/Review/79834955). Разом з тим, позивач просить зняти арешт з автомобіля «ChevroletLacttti», державний реєстраційний номерний знак [NUMBER] , накладений постановою Подільського ВДВС м. Полтави ГТУЮ у Полтавській області від 10.05.2018 року та Шишацького ВДВС ГТУЮ у Полтавській області від 25.06.2018 року. Так, з матеріалів справи вбачається, що 13.09.2013 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 1631/1293/2012 від 02.09.2013 року про стягнення з [PERSON] на користь Яреськівської сільської ради матеріальної шкоди в розмірі 202 576,99 грн. 25.06.2018 року начальником відділу Шишацького районного відділу державної виконавчої служби Головного териториріального управління юстиції у Полтавській області винесено постанову про арешт майна боржника у в межах виконавчого провадження № 53364331, відкритого за виконавчим листом № 551/1235/16-ц, виданого Шишацьким районним судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів в розмірі ј частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання неповнолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , починаючи з 22.12.2016 року до досягнення повноліття. Відповідно до вказаної постанови накладено арешт на все рухоме майно, що належить боржнику [PERSON] . Згідно з ч. 1 ст. 32 Закону заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції чинній на час виникнення правовідношення, державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 60 Закону (ст. 59 у чинній редакції), відповідно до якої особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У разі наявності письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов`язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Зазначені у цій статті постанови можуть бути оскаржені сторонами в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. При цьому суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, в рішенні від 14.10.2010 року у справі «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), де Суд зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Як зазначає Європейський суд з прав людини в рішенні від 26.06.2014 року у справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви №68385/10 та №71378/10), перша і найбільш важлива вимога статті 1 Першого Протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання органів влади у право мирно володіти своїм майном має бути законним і переслідувати законну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання має бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має бути досягнуто «справедливого співвідношення» між інтересами суспільства і вимогами щодо захисту прав людини. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як вже зазначалося, нормами ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений можливості як здійснити державну реєстрацію придбаного автомобіля, так і в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд. Водночас, як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту свого цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує. Таким чином, аналізуючи приведені докази та даючи їм оцінку, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, оскільки він є власником автомобіля марки «Chevrolet Lacetti», державний реєстраційний номерний знак [NUMBER] , 2010 року виробництва, а обтяження вказаного автомобіля порушують права позивача, як власника та перешкоджають вільному та повноцінному здійсненню ним права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Разом із тим, суд погоджується із доводами Регіонального сервісного центру МВС в Полтавській області про те, що вони не є належним відповідачем по зазначеній справі. Судові витрати підлягають залишенню за позивачем без відшкодування згідно його заяви у судовому засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: approved