Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом обґрунтування якого здійснює змістом позовної заяви та просить суд: - поновити її на роботі на посаді адміністратора в товаристві з обмеженою відповідальністю "ВЕСТ ЕКО ПРОДУКТ" з 14 березня 2016 року. - стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. - стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі у сумі 1941,73 грн. - стягнути з відповідача на її користь заподіяну моральну шкоду в сумі 2000,00 грн. - рішення суду в частині поновлення її на роботі на посаді адміністратора в товаристві з обмеженою відповідальністю "ВЕСТ ЕКО ПРОДУКТ" (ідентифікаційний код 39903230) допустити до негайного виконання. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та дав пояснення по їх суті. Відповідачу, на адресу зазначену позивачем в позовній заяві, яка співпадає з адресою місцезнаходження юридичної особи зазначеною в єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, було надіслано рекомендованим листом повістку про виклик до суду, однак повістка повернулась із відміткою «не вірна адреса». Відповідно до п.2 ч.5 ст.74 ЦПК України у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається юридичним особам за адресою місцезнаходження, що зазначена в єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. За таких обставин суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про місце й час розгляду справи, виходячи з вимог ст. 74 ЦПК України. Таким чином, відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. - 2 - Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до наказу №1 від 16.10.2015 року позивачку було прийнято на посаду адміністратора до ТОВ «ВЕСТ ЕКО ПРОДУКТ» (а.с.7) 14.03.2016 року позивачку було звільнено з роботи за власним бажанням заст.38 КЗпП України згідно наказу №6 від 14.03.2016 року та видано трудову книжку. Відповідно до ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сімї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Як вбачається з трудової книжки позивачку згідно наказу №6 від 14.03.2016 року звільнено з роботи за власним бажанням за ст.38 КЗпП України. Проте як зазначає позивачка в позовній заяві, будь-якої заяви про своє звільнення з роботи вона не писала і наміру звільнятись з роботи не мала. Відповідно до повідомлення Управління Держпраці у Волинській області, яке досліджене в судовому засіданні роботодавець у ході перевірки не надав перевіряючим заяву [PERSON] про звільнення за власним бажанням, що в свою чергу свідчить про відсутність її існування, а отже про незаконність звільнення 14.03.2016 року [PERSON] з посади адміністратора. Таким чином, з викладеного вбачається, що відповідач звільнив позивачку без законної на те підстави, а тому, відповідно до положень ст. 235 КЗпП України зобовязаний поновити її на попередній роботі. Відповідно до ст. 51 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. За таких обставин справи, існують всі необхідні підстави для поновлення [PERSON] на роботі на займаній посаді з часу звільнення, а саме з 14 березня 2016 року. Крім того, відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року (з наступними змінами) середньомісячна заробітна плата обчислюється на підставі заробітної плати за останні два місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, а нарахування виплат провадиться шляхом множення середньоденного заробітку на число - 3 - робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК-5) (а.с.8), отриманих з управління Пенсійного фонду в Володарськ-Волинському районі заробітна плата позивачки складає: за листопад 2015 року - 1378,00 грн., за жовтень 2015 року - 1378 грн., за січень 2016 року - 1378,00 грн., за лютий 2016 року - 1378,00 грн. Таким чином середньомісячна заробітна плата позивачки перед її звільненням становила 1378 гривень. Вимушений прогул позивачки, тобто з часу звільнення до часу винесення судом рішення про поновлення на роботі становить 3 місяці, а тому середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 4134 гривні. ( 1378 грн. х 3 місяці). Крім того, за час роботи відповідачем позивачці не була виплачена заробітна плата за лютий 2016 року 1378 грн., за березень 2016 року (9 робочих днів березня 2016 року) 563,73 грн., що разом становить 1941,73 грн. (відповідно до повідомлення Управління Держпраці у Волинській області, яке досліджене в судовому засіданні), що є порушенням ст.115 КЗпП України. Також, позивачка ставить вимогу про відшкодування їй моральної шкоди, через вказані дії з боку відповідача, які порушують її законне право на працю. Моральна шкода, завдана її в результаті незаконного звільнення, полягає у наступному. Так, згідно ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідач позбавив її гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі та своїй дитині на життя. Вказані незаконні дії відповідача призвели до моральних переживань, позивачка постійно перебуває у роздратованому стані, не маю засобів для забезпечення належного рівня життя своїй неповнолітній дитині. Всі зазначені моральні страждання нанесені їй незаконними діями відповідача можуть негативно відобразитись на здоровї. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи суму на відшкодування моральної шкоди, суд виходить з обставин справи, характеру та тривалості моральних страждань позивачки, розяснень Постанови Пленуму Верховного суду України Про практику в справах про відшкодування моральної / немайнової/ шкоди ,тому, враховуючи викладені обставини, а також положення ст. 237-1 КЗпП України, суд вважає, що в рахунок відшкодування моральної шкоди з відповідача належить стягнути 2\~000 грн.

Outcome: approved