Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом та просив суд визнати недійсним договір позики від 27.06.2012 року, укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] В обґрунтування своїх вимог зазначив, що вказаний вище договір укладений його дружиною [PERSON] - відповідачкою у справі, на суму 26160,00 грн. і виходить за межі дрібного побутового, тобто при його укладенні повинна була бути його письмова згода. Проте договір позики був укладений без його відома, ані усної, ані письмової згоди на його укладення він своїй дружині не надавав. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити. Відповідачка [PERSON] позов визнала та пояснила, що дійсно при посвідченні договору позики нотаріусом не дотримані вимоги ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України щодо отримання згоди на укладення договору позики від її чоловіка [PERSON] Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи без їх участі не надали. Третя особа [PERSON] до суду не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне. 27 червня 2012 року між [PERSON] (Позикодавець) та [PERSON] і [PERSON] (Позичальники) укладений договір позики, зареєстрований в реєстрі за № 1067. Згідно з умовами п. 1 договору Позикодавець передав у власність Позичальникам, а Позичальники - прийняли солідарно грошові кошти у сумі 26160,00 гривень, що є еквівалентом 3210,00 доларів США. Позивач [PERSON] наголошує, що зазначений договір позики, виходить за межі дрібного побутового правочину, та укладений [PERSON] без отримання на це його згоди, що є порушенням ст. 65 СК України, а тому договір є недійсним. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Згідно ст. 65 СК Українипри укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК Україниза договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК Українивизначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як вбачається з матеріалів справи документом, який посвідчує передання [PERSON] [PERSON] та [PERSON] грошових коштів в сумі 26160,00 грн., є вищевказаний договір позики, посвідчений нотаріусом. Статтею 627 ЦК Українивстановлено, що сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Спірний договір позики, який був нотаріально засвідчений, не є правочином щодо розпорядження майном, належним позичальнику, тому посилання позивача на порушення норм ст. 65 СК Україниє необґрунтованим. До даних правовідносин стаття 65 СК Українине може бути застосована, та незгода чоловіка не може вплинути на дійсність договору позики, який був укладений між сторонами. Укладання договору позики не потребує згоди чоловіка або дружини на його укладання. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, висловленою в п. 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", відповідно до якого при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з такого. Положення статті 65 Сімейного кодексу Українищодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Таким чином, нотаріально посвідчений договір позики не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором, та укладений між ними правочин вчинено з додержанням вимог закону. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] є незаконними та необґрунтованими, суд не приймає заяву [PERSON] про визнання позову та приходить до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed