Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Полтави з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В поданій до суду заяві посилався на те, що він з відповідачем перебував у зареєструваному шлюбі, який рішенням Київського районного суду м. Полтави від 11.03.2015 року розірвано.. Від даного шлюбу мають двох неповнолітніх дітей. Також вказував, що під час шлюбу ними було придбано спільно майно, а саме квартиру [ADDRESS].З відповідачкою виникають суперечки з приводу поділу даного майна, що є спільною власністю. Просив суд в порядку розподілу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на ? частку 2-х кімнатної квартири [ADDRESS] вартістю 204 710 грн. 50 коп. залишити у власності [PERSON] ? частки 2-х кімнатної квартири [ADDRESS] вартістю 204 710 грн. 50 коп. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог. Вказали, що неповнолітні діти також мають право на частку в квартирі. Третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради, належним чином повідомлена про день і час розгляду справи. Надали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Згідно ч.1, 3 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною, 1,2 ст. 11 ЦПК України, визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізчиних чи юридичних осіб, поданим відповіднодо цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що сторони з 09 серпня 2003 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Київського районного суду м. Полтави від 11 березня 2015 року розірвано. Від даного шлюбу строни мають двох малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] В поданій до суду позовній заяві та в судовому засіданні сторони посилалися на те, що під час шлюбу ними було придбано майно, а саме квартира [ADDRESS]. Частиною 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Главою 8 СК України визначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі - продажу від 08.06.2007 року, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пп. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СКУ). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що до складу майна, що є спільною власністю подружжя [PERSON] входить квартира [ADDRESS] . Згідно ч.1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4,5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Жоден із подружжя не вчинив ніяких дій, які б свідчили про згоду на отримання грошової компенсації з попереднім внесенням другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, тому враховуючи обставини справи суд вважає за необхідне визнати право власності за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS], як на частку в спільній сумісній власності подружжя та визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS], як на частку в спільній сумісній власності подружжя Посилання відповідача на те, що при задоволенні позовних вимог про поділ майна подружжя будуть порушені права їх неповнолітніх дітей, оскільки в даній квартирі є їх частка, яка повинна бути виділена, є помилковим з наступних підстав. Укладений договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] був спрямований на реальне настання правових наслідків, тобто на придбання [PERSON] нерухомого майна саме у свою власність. Тому права неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] при вирішення спору про поділ майна подружжя не порушуються. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Як позивач, так і відповідач наділені правом розпорядитися своїм майном в будь-який час та в порядку визначеному чинним законодавством, в тому числі і відповідно до вимог ст.190 СК України. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення підлягають відшкодуванню другою стороною понесені нею судові витрати пропорційно до задоволених відносно неї позовних вимог. Враховуючи вимоги ст. 88 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню понесені ним судові витрати.

Outcome: approved