Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-17 00:00:00

17.01.2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами, якими (з урахуванням уточнення від 17.10.2017р.) просить визнати за ним в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, [PERSON], померлої [INFO] року, право власності на: 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим, що державним нотаріусом йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв'язку з тим, що відсутній зареєстрований у встановленому порядку правовстановлюючий документ на вказаний будинок. 23.02.2017 року відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічними позовними вимогами, якими (з урахуванням уточнення від 18.10.2017р.) просить визнати за ним в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, [PERSON], померлої [INFO] року, право власності на: 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим, що державним нотаріусом йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв'язку з тим, що відсутній зареєстрований у встановленому порядку правовстановлюючий документ на вказаний будинок. Ухвалою суду від 20.03.2017 року прийняти зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно та об'єднаний в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. Представник позивача в судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні, також, визнав позовні вимоги [PERSON] за зустрічним позовом, не заперечував проти їх задоволення. Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнали та не заперечували проти їх задоволення, також, підтримали свої позовні вимоги за зустрічним позовом, наполягали на їх задоволенні. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно договору дарування від 15.06.1960 року, зареєстрованого Ізмаїльською нотаріальною конторою Одеської області за реєстровим №3-974, [PERSON] подарувала [PERSON], [PERSON] 1/3 частину домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. [PERSON], [PERSON] проведено реєстрацію договору та переоформлення технічної документації на придбане нерухоме майно, про що свідчить запис, проведений органами КП МБТІ в техдокументації, довідка Ізмаїльського МБТІ №38 від 27.06.1960р. З моменту придбання нерухомого майна вони відкрито володіли та користувалися ним. Згідно витягу із рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради депутатів трудівників № 70 від 16.02.1961 року «Про дозвіл будівництва індивідуальних житлових будинків на своїх ділянках», [PERSON] наданий дозвіл побудувати новий дім на його ділянці по [ADDRESS]. Рішенням Ізмаїльської міської ради народних депутатів №552 від 27.12.1988р. розділено домоволодіння та виділено в самостійний об'єкт будинок, що належав [PERSON] Згідно технічного паспорту на жилий будинок, виданого Ізмаїльським МБТІ 12.03.1998 року, по [ADDRESS] розташований житловий будинок, власником якого зареєстрований [PERSON]. Згідно довідок КП «Ізмаїльське МБТІ» за №1320 від 22.08.2016р. та №504 від 11.04.2017р. відповідно до матеріалів архіву КП «Ізмаїльське МБТІ» власником житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] є [PERSON] (1/1 частка) на підставі рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради депутатів трудящих №70 від 16.02.1961р. та рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради депутатів трудящих ся №522 від 27.12.1988р. Право власності не зареєстровано. Станом на останню інвентаризацію від 30.01.1998р. самочинно збудований гараж літ. «Ж». Згідно інформації КП «Ізмаїльське МБТІ» за №1130 від 23.08.2016р. відповідно до матеріалів архіву КП «Ізмаїльське МБТІ» власником житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] є [PERSON] (1/1 частка) на підставі рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради депутатів трудящих №70 від 16.02.1961р. та рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради депутатів трудящих ся №522 від 27.12.1988р. Право власності не зареєстровано. Станом на останню інвентаризацію від 30.01.1998р. самочинно збудований у 1996р. гараж літ. «Ж». Вказаний будинок з господарськими будівлями підлягає до здачі в експлуатацію. Також в матеріалах справи наявний технічний паспорт, складений КП «Ізмаїльське МБТІ» 21.09.2017р., самовільно збудовані об'єкти відсутні. Визначений раніше у якості самовільно збудованого гараж літ «Ж» станом на 21.09.2017р. відсутній та згідно пояснень сторін він був знесений. Згідно розпорядження Ізмаїльського міського голови «Про перейменування вулиць, [ADDRESS] від 19.02.2016 року [ADDRESS]. Згідно архівної довідки №27-К від 29.06.2017р. у документах Ізмаїльської міської ради у списку домобудівель міста, підвергнутих перенумерації у 1965р. (додаток до рішення №322 від 10.06.1965р.) є відомості про перенумерацію будинку по [ADDRESS] на №84. Відповідно до ст.ст. 128, 243,244 ЦК УРСР (1963 рік), діючого на час виникнення правовідносин, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу. Згідно ст. 277 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Згідно ст.ст. 328, 334, 655, 657 ЦК України, діючого на час розгляду справи, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності визнається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Відповідно до пунктів 1.1., 1.4., 1.7., 1.9 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, які знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету України з житлово-комунального господарства від 09.06.98 року № 121, Інструкція визначала порядок здійснення державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна в Україні. Державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об'єкти нерухомості, розташовані на всій території України. Реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна здійснюється на підставі правовстановлюючих документів за рахунок коштів власників нерухомого майна. Пунктом 2 Інструкції визначений порядок здійснення державної реєстрації, підпунктом 2.1.д) якого зазначено, що на оригіналі правовстановлюючого документу робиться реєстраційний напис. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Частиною 1 ст. 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Частиною 1 статті 1234 ЦК України визначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Згідно ч. 1 ст. 1235 ЦК України встановлено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого у лютому 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, [PERSON] помер [INFO] року. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 02.07.2016 року Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, [PERSON] померла [INFO] року. Після смерті [PERSON], [PERSON] згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS]. За життя спадкодавці [PERSON], [PERSON] залишили заповіти від 03.09.2009р., посвідчені приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Апреленко Р.І., якими усе своє майно заповіли [PERSON], [PERSON] (в рівних частках кожному). Згідно Інформаційних довідок зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 18.06.2014р. №37654715 та від 29.07.2016р. за №44614736 заповіти є чинними. [PERSON], [PERSON] спадщину після смерті [PERSON], [PERSON] прийняли шляхом подачі в установлений законом шестимісячний строк заяв про прийняття спадщини до Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області, копії яких наявні в матеріалах справи. Осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині після смерті [PERSON], [PERSON] відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає. На звернення [PERSON], [PERSON] до державного нотаріуса з приводу отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом за померлими, державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області Черненко С.М. листами №694/02-14 та №694/02-14 від 27.05.2017р. їм було відмовлено, у зв'язку з тим, що документ, що посвідчує право власності на спадковий будинок на ім'я спадкодавця [PERSON], або на ім'я спадкодавця [PERSON], який був би зареєстрований у встановленому порядку, відсутній. Відповідно до п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Враховуючи зазначене вище, суд приходить до висновку, що належність спадкодавцям зазначеного вище майна підтверджується наявними у матеріалах справи доказами та не викликає сумнівів. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved