Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-23 00:00:00

27 грудня 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» звернулось до суду з позовом до [PERSON], в якому просить (враховуючи уточнений позов від 12 квітня 2017 року) суд стягнути з відповідача на користь позивача 69401,37 грн. та судові витрати. Позов мотивовано тим, що згідно кредитного договору №130218-184647 від 18 лютого 2013 року укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Службою Швидкого кредитування» та [PERSON], останній отримав кредит в розмірі 2000 грн., які зобов'язався повернути, а також сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 560 грн. у строк до 03 березня 2013 року. Шляхом сплати відсотків за користування кредитом у сумі 1693 грн. та часткової сплати суми кредиту у розмірі 56,56 грн. відповідач пролонгував договір на строк до 15 квітня 2013 року, зобов'язавшись повернути кредит разом із відсотками у розмірі 2487,62 грн. Однак зобов'язання за кредитним договором відповідач не виконав, станом на 20 грудня 2016 року заборгованість у відповідача перед позивачем за кредитним договором склала 69401 грн. 37 коп., яка складається з наступного: 1943 грн. 44 коп. - основний борг; 544 грн. 18 коп. - проценти за договором; 66913 грн. 75 коп. - пеня за договором. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач, представник відповідача в судове засідання не з'явились, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову повністю, у запереченнях просить застосувати строк позовної давності, оскільки строком виконання зобов'язання за кредитним договором є саме 15 квітня 2013 року, а із позовом позивач звернувся до суду не раніше 26 грудня 2016 року, тобто після спливу трьох років і восьми місяців з дня настання строку виконання зобов'язання, також представник відповідача просить застосувати положення ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України при визначенні розміру пені, також вказує, що відповідач на протязі з 29 квітня 2014 року по 10 травня 2015 року приймав участь у бойових діях під час проведення антитерористичної операції, про що свідчать дані його військового квитка. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, з'ясувавши обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку про відсутність законних та обґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Судом встановлено, що 18 лютого 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Службою швидкого кредитування» та [PERSON] був укладений кредитний договір №130218-184647, відповідно якого позивав надав відповідачу кредит в сумі 2000 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2% за кожен день користування кредитом ( 730 % річних або 732%, якщо на період користування припадає високосний рік), строком по 03.03.2013 року. (п. 1.2., 2.1., 3.1.) Згідно п.1.3. кредитного договору позичальник використовує кредит на споживчі цілі. Згідно договору відступлення прав вимоги від 10 грудня 2015 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Служба швидкого кредитування» (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» (новий кредитор), первісний кредитор передає належне йому право вимоги згідно з договорами, що наведені у додатку № 1 до цього договору, а новий кредитор приймає право вимоги що належне первісному кредитору за основними договорами. Відповідно до ч.1 статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідач зобов'язання належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 20 грудня 2016 року у відповідача утворилась заборгованість за кредитним договором №130218-184647 від 18 лютого 2013 року у сумі 69401 грн. 37 коп., яка складається з наступного: 1943 грн. 44 коп. - основний борг; 544 грн. 18 коп. - проценти за договором; 66913 грн. 75 коп. - пеня за договором. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу). Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до п.2.3. кредитного договору на підставі заяви позичальника поданої кредитодавцю не пізніше ніж за 2 робочих дні до дати повернення кредиту, кредитодавець, діючи на власний розсуд, має право шляхом повідомлення позичальника надати йому відстрочення щодо повернення кредиту на строк не більше 14 календарних днів. У цьому випадку позичальник зобов'язаний сплатити кредитодавцю проценти у розмірі, визначеному п.3.1. даного договору, та проценти за час наданої відстрочки. Відстрочення дати повернення кредиту оформлюється шляхом укладання сторонами договору про внесення змін до цього договору. Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Позивач вказує в уточненій позовній заяві, що 03 березня 2013 року відповідач відповідно до п.2.3. договору сплатив відсотки за користування кредитом в сумі 560 грн., частково сплатив суму кредиту у розмірі 40 грн. та пролонгував договір строком до 17 березня 2013 року, потім 18 березня 2013 року сплатив відсотки за користування кредитом в сумі 588 грн., частково сплатив суму кредиту у розмірі 12 грн. та пролонгував договір строком до 01 квітня 2013 року, 01 квітня 2013 року сплатив відсотки за користування кредитом в сумі 545,44 грн., частково сплатив суму кредиту у розмірі 4,56 грн. та пролонгував договір строком до 15 квітня 2013 року, проте позивач не надав суду доказів укладення договору про внесення змін до кредитного договору згідно умовами, передбаченими в п. 2.3. кредитного договору. Відповідачем у справі заявлено вимогу про застосування позовної давності. З позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором до [PERSON] Товариство з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» звернулось до суду 27 грудня 2016 року. Згідно положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України"Про захист прав споживачів", кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Статтею 256 ЦК України визначено поняття позовної давності, згідно з якою це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна позовна давність в один рік встановлено п.1 ч.2 ст.258 ЦК України відносно неустойки. Частиною 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до абзацу 1 ч. 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності за зобов'язаннями з визначеним строком виконання починається зі спливом строку виконання кредитного договору. Відповідно до п.9.1 кредитного договору даний договір вважається укладеним та набуває чинності з моменту надання кредитодавцем позичальнику кредиту і діє до повернення позичальником наданого йому кредиту і повного погашення ним процентів за кредитом. Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. ст. 251, 252 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Таким чином, умова договору, що він діє до повернення позичальником наданого йому кредиту і повного погашення ним процентів за кредитом, не свідчить про те, що цей договір не має строку виконання. Судом встановлено, що вищевказаний кредитний договір було укладено 18 лютого 2013 року, востаннє відповідач здійснив погашення відсотків за користування кредитом в сумі 545,44 грн. та часткової сплати суми кредиту у розмірі 4,56 грн. 01 квітня 2013 року. Разом з цим, позивач звернувся до суду із даним позовом лише 27 грудня 2016 року, тобто з пропуском трирічного строку для пред'явлення позову, а відповідач, відповідно до ч.3 ст.257 ЦК України подав заяву про застосування строків позовної давності, проте позивач не ставив перед судом питання про поновлення пропущеного строку позовної давності, інших строків позовної давності кредитним договором не передбачено. В той час як стаття 259 ЦК України передбачає необхідність укладення договору про збільшення строку позовної давності у письмовій формі. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» у даній цивільній справі є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] з пропуском строку позовної давності.

Outcome: dismissed