Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-20 00:00:00

12.05.2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить усунути перешкоди в користуванні нею спільним напівпідвальним приміщенням, розташованим в багатоквартирному житловому будинку [ADDRESS] та зобов'язати [PERSON] не чинити перешкоди в користуванні ним. Просить встановити порядок спільного користування співвласниками напівпідвальним нежитловим приміщенням (загальною площею 47,6 кв.м.). В позовній заяві позивач стверджує, що [PERSON] без будь-яких правових підстав одноосібно використовує як житло спільне напівпідвальне приміщення загального користування в багатоквартирному житловому будинку [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог вказує, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом їй на праві приватної власності належить 9/100 частин житлового будинку [ADDRESS] житловою площею 35,2 кв. м. Посилаючись на те, що всім напівпідвальним приміщенням зазначеного будинку користується [PERSON] без згоди на те позивача та інших співвласників допоміжних приміщень зазначеного будинку, чим чинить позивачеві перешкоди в користуванні цим приміщенням по господарській необхідності (підключення квартири до системи централізованого водопостачання та водовідведення, а також до системи газопостачання), що змусило її звернутися до суду з зазначеним позовом. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просить позов задовольнити. В раніше проведених судових засіданнях пояснював суду, що конфлікт між сторонами триває ще з 2011 року. Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 10.07.2012 року, залишеному без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.11.2012 року, було задоволено позов [PERSON] про визнання недійсними рішень Радомишльської міської ради про видачу ордера та про передачу квартири [ADDRESS] у власність [PERSON] та визнано недійсними свідоцтва про право власності на зазначене житло, видане на ім'я [PERSON] і про право на спадщину, видане на ім'я [PERSON] на вказану вище квартиру. Не зважаючи на відсутність будь-яких правових підстав відповідач [PERSON] одноособово зайняла напівпідвальне приміщення шляхом розміщення в ньому деяких речей домашнього вжитку і надалі продовжує одноосібно використовувати це приміщення порушуючи права інших співвласників на користування напівпідвальним приміщенням. Відповідач-1 [PERSON] в судове засідання не з'явилася, брала участь у цивільній справі через свого представника [PERSON], який в судове засідання не з'явився, надав заяву про перенесення розгляду справи на інший час у зв'язку із зайнятістю представника в Житомирському апеляційному адміністративному суді, в той же час доказів на підтвердження поважності причини неявки не надав. В судових засіданнях проти задоволення позову заперечував посилаючись на безпідставність вимог. Зазначав, що відповідач-1 [PERSON] правомірно проживає в [ADDRESS] і не існує жодного рішення про перевід статусу цієї квартири з житлового приміщення в нежитлове. Відповідач-2 [PERSON] згідно інформації Радомишльського РС УДМС України в Житомирській області взагалі зареєстрованим в м. Радомишлі не значиться (а.с.28). Відповідач-3 [PERSON] надала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності. Зазначила, що являється власницею квартири [ADDRESS]. Підтвердила, що в будинку розташоване напівпідвальне приміщення, яке знаходиться в одноосібному користуванні [PERSON] Вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та не заперечує проти їх задоволення (а.с.225). В матеріалах справи знаходяться заперечення відповідача-4 [PERSON] на позовну заяву та клопотання про закриття провадження у справі так як є рішення суду, яке набрало законної сили і було ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. В запереченні посилається на те, що [PERSON] проживає в спірному приміщенні з 2008 року (після смерті чоловіка), а позивач проживає в м.Рівне, в свою квартиру [ADDRESS] рідко, тому вважає позовні вимоги необґрунтованими та просить відмовити в їх задоволенні (а.с.64-65, 182-184). Представник третьої особи - Радомишльської міської ради надав суду свої письмові заперечення, в яких просить залишити позов без задоволення з тих підстав, що у будинку [ADDRESS] згідно технічного паспорту значиться 7 квартир. Вказане позивачем то як підвальне, то як полупідвальне нежитлове приміщення насправді являється житловою квартирою №6, яка ніякими документами не визнавалася не житловою та ніякими рішеннями не переводилася із житлової в нежитлову. Рішенням виконкому Радомишльської міської ради №233 від 06.12.1996 року, яке ніким не оскаржувалось і не скасовувалось, це приміщення визнано житловим. Актом від 29.03.2013 року вказана квартира №6 визнана придатною для проживання. Тому вважає, що квартира [ADDRESS] не може бути спірною, не є правом власності будь-кого з жителів будинку №46, не є об'єктом спільної чи колективної власності (а.с.157). Просить розглянути справу без його участі, при прийнятті рішення покладається на розсуд суду (а.с.209). В судовому засіданні 18.02.2016 року представником позивача було заявлено клопотання про повідомлення інших мешканців будинку [ADDRESS] які не були залучені в якості відповідачів, про розгляд справи. Зазначене клопотання було судом задоволено, іншим власникам (співвласникам) квартир в будинку №46 було направлено повідомлення із роз'ясненням права вступити у справу в якості третьої особи як співвласникам допоміжних приміщень (а.с.221), проте повідомлень від них про згоду на участь у справі не надійшло. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. В рішенні у справі "Писатюк проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність тривалості провадження має оцінюватись в світлі обставин справи та з урахуванням таких критеріїв, як складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета розгляду для заявника. У відповідності до ст. 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. Враховуючи те, що справа знаходиться на розгляді з 12.05.2015 року, в провадженні судді Сіренко Н.С. з 02.11.2015 року, те, що представником відповідача [PERSON] неодноразово заявлялися клопотання про перенесення слухання справи у зв'язку із його зайнятістю без надання підтверджуючих поважність неявки доказів (а.с.170, 200, 235), в призначене на 11.03.2016 року судове засідання не з'явився без повідомлення причин неявки, суд вважає за доцільне провести розгляд справи враховуючи надані представниками сторін пояснення і наявні в справі та досліджені раніше в судовому засіданні матеріали справи. Враховуючи надані в судових засіданнях пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, суд прийшов до наступного. Відповідно до положень ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Судом встановлено, що позивачеві [PERSON] в порядку спадкування за заповітом належить 9/100 частин житлового будинку [ADDRESS] житловою площею 35,2 кв.м. (а.с.7). Із пояснень сторін вбачається та підтверджується матеріалами справи, що відповідач-1 [PERSON] проживає в квартирі [ADDRESS] якій рішенням Радомишльської міської ради від 08.09.2009 року № 129 присвоєно порядковий номер 6. Згідно копії технічного паспорта на квартиру полу підвал в житловому будинку [ADDRESS], складеного 06.12.1999 року, власником зазначеної квартири до 2009 року зазначено [PERSON], а з 2009 року - [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину від 01.10.2009 року №2-1160 (а.с.13-14,159). Як вбачається із рішення апеляційного суду Житомирської області від 10.07.2012 року виконком Радомишльської міської ради 06.12.1996 року прийняв рішення про надання дозволу [PERSON], ліквідатору ЧАЕС тимчасово зареєструватися в підвальному приміщенні по [ADDRESS]. 12.10.1999 року [PERSON] рішенням №288 видано ордер на вказане приміщення і рішенням №351 від 14.12.1999 року квартиру без зазначення номера передана [PERSON] у власність. [INFO] року [PERSON] помер. 01.10.2009 року відповідач-1 [PERSON] як дружина померлого [PERSON], отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно - квартиру [ADDRESS]. Визнаючи недійсними зазначені рішення виконкому Радомишльської міської ради №288, №351, а також як похідні від них свідоцтво про право власності на житло від 14.12.1999 року [NUMBER] та свідоцтво про право на спадщину за законом від 01.10.2009 року, колегією суддів апеляційного суду Житомирської області встановлено, що надане у користування та власність [PERSON] приміщення не було жилим, що це приміщення є підвальним і не було включено до житлового фонду (а.с.8-9). Зазначене рішення залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.11.2012 року (а.с.10-11), а згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлені ці обставини. Згідно інформаційних довідок із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира №1 належить громадянці [PERSON]; відповідачці [PERSON] належить на праві приватної спільної власності ? частка квартири [ADDRESS], крім неї власниками ? частки зазначеної квартири являються ще [PERSON] та [PERSON]; відомості щодо права власності на квартиру [ADDRESS] відсутні; відповідачці [PERSON] належить квартира [ADDRESS]; відповідачеві [PERSON] належить 1/6 частки квартири [ADDRESS], крім нього ще п'ять осіб мають право власності по 1/6 частки зазначеної квартири: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.143-147,169). Квартира №6 зазначеного будинку зареєстрована за відповідачкою [PERSON] Підставою виникнення права власності зазначено свідоцтво про право на спадщину 2-1160 від 01.10.2009 року, яке скасоване рішенням апеляційного суду Житомирської області (а.с.8-9,168) Таким чином, твердження представника відповідача-1 [PERSON], що його довірителька [PERSON] займає цю квартиру значний проміжок часу правомірно не обґрунтовані та не підтверджуються належними та допустимими доказами. Крім того, як встановлено судом [PERSON] має інше житло : вона зареєстрована в [ADDRESS] та володіє на праві приватної спільної сумісної власності ? частиною цієї квартири (а.с.30, 145). Клопотання відповідача-4 [PERSON] про закриття справи так як існує рішення апеляційного суду Житомирської області від 25.09.2014 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні спільною власністю, яке набрало законної сили і було ухвалено з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав суд залишає без задоволення за безпідставністю. Заперечення на позовну заяву представника третьої особи також не підтверджуються належними доказами. Рішення міської ради, на які посилається представник третьої особи, рішенням апеляційного суду Житомирської області від 10.07.2012 року визнано недійсними, рішення №483 від 01.04.2013 року про прийняття квартири [ADDRESS] скасовано рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 04.02.2014 року, яке в цій частині рішенням апеляційного суду Житомирської області від 19.05.2014 року залишено без змін (а.с.8-11,93-96,97-98). Рішення виконкому Радомишльської міської ради №233 від 06.12.1996 року чи належним чином завірену його копію суду для огляду в судовому засіданні надано не було. Як вбачається з акта від 29.03.2013 року та ксерокопій фотографій спірне приміщення - квартира [ADDRESS] знаходиться у задовільному стані і має всі ознаки житлової квартири, в кімнатах знаходяться меблі, предмети вжитку (а.с. 161-165,166). В той же час зазначений акт не можна вважати підтвердженням правомірності зайняття відповідачем-1 [PERSON] спірного підвального приміщення. Згідно п.2.5 Державних будівельних норм України (ДБН В.2.2-15-2005) розміщення житлових приміщень у цокольних, підвальних і підземних поверхах житлових будинків не допускається. У відповідності до Додатку Б зазначених ДБН квартира - комплекс взаємопов'язаних приміщень, використовуваних для проживання однієї сім'ї різного чисельного складу або однієї людини, який включає (як мінімум): житлову (житлові) кімнату, кухню, ванну кімнату (душову), вбиральню (або суміщений санвузол), передпокій, комору чи вбудовану шафу. У ст.1 ЗУ "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" вказано, що сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери відносяться до складу допоміжних приміщень багатоквартирного будинку. Вказана стаття закону визначає допоміжні приміщення як такі, що призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку. Відповідно до ст. 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином підвальні та обслуговуючі приміщення, конструктивні елементи, комунікації тощо призначені для забезпечення належного використання житлових приміщень та є приналежністю житла. Згідноч. 2 ст. 382 Цивільного кодексу України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Відповідно до п. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень у будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року у справі №4-рп/2004 допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. Отже право користування позивачем спірним приміщенням в підвальному поверсі будинку підлягає захистові відповідно до змісту вказаної конвенції. Згідно зі ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. Тобто, якщо право власності на допоміжні приміщення не належить конкретній особі на законних підставах, такі приміщення вважаються об'єктами спільної власності власників квартир чи приміщень у будинку. Виходячи із цього та враховуючи те, що в будинку [ADDRESS] проживають інші співвласники допоміжних приміщень, які не являються стороною по справі, суд вважає необхідним позовні вимоги позивача в частині встановлення порядку спільного користування співвласниками - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] - напівпідвальним нежитловим приміщенням задовольнити частково, та встановити порядок спільного користування співвласниками - мешканцями багатоквартирного будинку [ADDRESS] - напівпідвальним нежитловим приміщенням (загальною площею 47,6 кв.м), розташованим в багатоквартирному будинку [ADDRESS]. Аналіз наведених норм права та встановлених в судовому засіданні обставин справи дає можливість зробити висновок про те, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial