Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

12.02.2016 року [PERSON] звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання кредитного договору № 941В110121221002 від 21.12.2012 року недійсним Позовні вимоги мотивував тим, що відповідач, в порушення вимог п. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», не провів з ним переддоговірну роботу, а також про форми кредитування в установленій законом формі, також позивача відповідачем не повідомлено про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту, що призвело до того, що позивач був позбавлений можливості реально оцінити суму переплати по кредиту, доцільність його отримання, можливість виконання зобов'язання з огляду на фінансовий стан позивача. Крім того, позивач обґрунтовував позовні вимоги тим, що відповідач навмисно ввів в оману позивача щодо істотної його умови - ціни, а також правочин був вчинений позивачем на вкрай невигідних умовах, що є підставою для визнання договору недійсним, відповідно до ст.. 233 ЦК України. Представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову, через його безпідставність, крім того просив застосувати строки позовної давності. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Між сторонами 21.12.2012 року було укладено кредитний договір № 941В110121221002, за яким [PERSON] отримав грошові кошти на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 33592 грн 60 коп., зі сплатою фіксованої процентної ставки в розмірі 12,5 % річних (а.с. 4- 10) Згідно із п. 1.1., детальний розпис сукупної вартої Кредиту, значення його реальної процентної ставки та абсолютне подорожчання Кредиту наведено в Додатку № 3 до Договору. Як вбачається, із матеріалів справи в Додатку № 3 До цього Договору викладений детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту,цей додаток підписаний позивачем (а.с. 24). Графік погашення кредиту передбачений п. 1.1.1 Договору (а.с. 4). За загальним правилом ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 19 Закону України „Про захист прав споживачів" будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою, а тому встановлено заборону на таку діяльність. Пунктом 2 частини 1 ст. 19 вказаного Закону визначено, що практикою, яка вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема, таких, як її наявність, переваги, очікувані результати споживання, є підприємницька практика, що спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Також згідно частини 2 вказаної статті Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Кредитний договір, укладений між сторонами та Додатки до нього містять зобов'язання банку надати кредит(1.1., 2.1), визначено розмір кредиту та умови його надання, визначено строки повернення кредиту та порядок сплати процентів (п. 1.1, 2.4 Кредитного договору), детальний розпис сукупної вартості Кредиту, значення його реальної процентної ставки та абсолютне подорожчання Кредиту (Додаток № 3). При його укладенні дотримано усіх вимог закону, усіх істотних умов що ставляться до кредитних договорів та додержані вимоги статті 11 Закону України „Про захист прав споживачів" в редакції, яка діяла на час укладення договору. Недотримання зазначених вимог відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики. Для кваліфікації умов договору як несправедливих, необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійним в цілому. Положення ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів" щодо необхідності доведеності порушення прав споживача узгоджується з положеннями і з вимогами норм цивільного та цивільно-процесуального права. Так, відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України, статей 1 та 3 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а тому під час розгляду спору в суді доказуванню підлягає не лише сам по собі факт порушення норм матеріального права, зокрема і в сфері договірних правовідносин під час укладення договору, а підлягають встановленню обставини доведеності порушення законних прав позивача, їх істотності та з'ясуванню, в чому саме полягає порушення його законних прав. Необхідність встановлення причинно - наслідкового зв'язку у договірних правовідносинах порушення законних прав позивача в зв'язку з недотриманням вимог законодавства при укладенні договорів вбачається з правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду України у справах № 6-27цс14 від 30 квітня 2014 року, №6-119цс14 від 10 вересня 2014 року та №6-110 цс14 від 10 вересня 2014 року, №6-121цс14 від 01 жовтня 2014 року. Як вбачається зі змісту договору та додатків до нього, в Договорі зазначено необхідні дані про умови кредитування, передбачені ч. 2 та 4 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів". Аналіз наведених норм права та встановлених обставин дає підстави стверджувати, що Банк у письмовій формі надав позивачам вичерпну інформацію про умови кредитування. А отже відсутні підстави для задоволення позову з підстав порушення прав позивача, як споживача послуг, передбачені ст.. 11 ЗУ «Про захист прав споживача» та з підстав введення його в оману. Відповідно до ч. 1 ст. 233ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Як роз'яснив ВСУ в пункті 23 постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини, правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Оскільки позивачем не доведено, що ним укладено кредитний договір № 941В110121221002 від 21.12.2012 року під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, у задоволенні позову, також із цих підстав, слід відмовити.

Outcome: dismissed