Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до Придніпровського районного суду м.Черкаси з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання та поділ майна подружжя. Позов обґрунтовує тим, що з 1998 року сторони почали спільно проживати та вести господарство. [INFO] народилася дитина донька [PERSON] . У 2005 році було прийнято рішення придбати власне житло, та була куплена квартира, яка була зареєстрована на обох сторін і являлися власниками у рівних частках. В той же рік, вищевказана квартира була продана та доклавши до цієї суми різницю вартості квартири та будинку з спільного бюджету, відповідно до договору купівлі-продажу від 18.07.2005 року сторони придбали садибу за адресою [ADDRESS] , до складу якої входили земельна ділянка площею 925 кв.м., надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарські будівлі та споруди та житловий будинок з господарськими будівлями, що розміщується на вказаній земельній ділянці , житловою площею 54.7 кв.м., загальна площа 79.9 кв.м. Згідно договору купівлі-продажу, продаж садиби вчиняється з ціною 161156 грн. Інвентаризаційна оцінка будинку становить 50000 гр. Експерта вартість земельної ділянки становить 110900 грн. Також вказує, що для зручності, з метою уникнення лишнього клопоту з документами, договір купівлі-продажу будинку вирішили укладати від імені чоловіка, відповідача по справі. У вказаному будинку сторони проживали однією сім`єю , зареєстрували місце проживання та проживання спільної дитини [PERSON] . Вказаний будинок, разом з дворищем, сторонами спільно обслуговувався, проводився спільний поточний ремонт, сплачувалися комунальні послуги. 16 вересня 2010 році сторони узаконили відносини та зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану по с.Черкаси Черкаського міського управління юстиції, про що був зроблений актовий запис № 1191. Позивач, посилаючись на те, що сімейне життя з відповідачем не склалося, протягом останнього часу відносини погіршилися, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. На даний момент хоча і проживають в одному будинку, але спільне господарства припинено. Примирення неможливо, оскільки не відповідає інтересам позивача. Також позивач зазначила, що дочка [PERSON] , досягла повноліття, але продовжує навчання є студентом Черкаського державного технологічного університету на бакалаврському освітньому рівні, за спеціальністю 241 «Готельно-ресторна справа», за кошти фізичних осіб, форма навчання - денна, період навчання з 01.09.2018 до 30.06.2022 року. Відповідач добровільно не надає матеріальну допомогу на навчання, хоча таку допомогу може надавати. Просить стягнути аліменти в розмірі 1/4 частина від заробітку та доходів щомісячно відповідача, починаючи з дня подачі позову і до закінчення навчання 30 червня 2022 року. На підставі викладено позивач просить суд розірвати шлюб з відповідачем [PERSON] , стягувати аліменти з відповідача [PERSON] на її користь на утримання повнолітньої доньки, [PERSON] , яка продовжує навчання, в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, починаючи дня подачі позову і до закінчення навчання, тобто до 30.06.2022 року та визнати за позивачем - [PERSON] право власності на Ѕ частину садиби за адресою: [ADDRESS] , до складу якої входять: земельна ділянка площею 925 кв.м., надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та житловий будинок з господарськими будівлями, що розміщується на вказаній земельній ділянці, житловою площею 54.7 кв.м., загальною площею 79.9 кв.м. Ухвалою Придніпровського районного суду м.Черкаси від 04 січня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Придніпровського районного суду м.Черкаси позовну заяву залишено без руху. 11 березня 2021 року на виконання ухвали суду від 26.02.2021 року позивачем недоліки зазначенні в ухвалі усунуті. В судове засідання позивач [PERSON] не з2явилася. Причину неявки суду не повідомила. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився . До початку розгляду справи по суті подав заяву про розгляд справи без його участі. Позов підтримав в повному обсязі та наполягав на задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. До початку розгляду справи подав заяву про розгляд без його участі. Заявлені вимоги визнав повністю та не заперечував проти їх задоволення. Розгляд справи за відсутності учасника справи узгоджується з положеннями ч. 3 ст. 211 ЦПК України. В силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши подані письмові докази, у їх сукупності, з`ясувавши усі фактичні обставини, що необхідні для вирішення справи, суд прийшов до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що сторони з 1998 року по 2005 рік перебували у фактичних шлюбних відносинах. В подальшому, 16 вересня 2010 року зареєстровали шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану по мсту Черкаси Черкаського міського управління юстиції Черкаської області, про що зроблений актовий запис № 11918.(а.с.7). Як встановлено судом, і ці обставини сторонами не оспорювалися, від шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON] , [INFO] народилася дитина - дочка [PERSON] .. Про цей факт свідчить також копія відповідного свідоцтва серії [NUMBER] , виданого (відновленого) 25 червня 2002 року Черкаським міським відділом реєстрації актів громадянського стану. Поступово сторони припинили фактичні шлюбні відносини, ведуть різні побут і господарство, тобто сімейно-шлюбні відносини між ними є формальними. При цьому дитина знаходиться на утриманні матері, що не заперечується й позивачем. Встановлено, що одруження виявилось невдалим, причиною розпаду шлюбу є те, що у сторін виявились різні характери, відсутнє взаємопорозуміння. У відповідності до ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік за змістом ст. 55 СК України зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносини, примушування до їх збереження, є порушенням прав жінки, чоловіка на свободу та особисту недоторканість (ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України). У ч. 2 ст. 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд звертає увагу на те, що справа про розірвання шлюбу перебуває на розгляді у суді з грудня 2020 року, однак станом на даний час примирення між сторонами так і не відбулось, що виключає потребу у вжитті заходів для примирення. З`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, з врахуванням того, що подальше збереження шлюбу між сторонами є недоцільним, оскільки у період з часу звернення позивача до суду та розгляду справи у суді його наміри розірвати шлюб не змінилися, суд встановив справжнє прагнення позивача до розірвання шлюбу, а відтак приходить до переконання, що розірвання шлюбу не суперечить інтересам сторін, після цього не будуть порушені їх особисті та майнові права, у зв`язку із чим позов [PERSON] про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Що стосується вимог позивача [PERSON] про стягнення аліментів з відповідача [PERSON] на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, суд приходить до наступного: В судовому засіданні встановлено, що сторони мають повнолітню доньку - [PERSON] , [INFO] , батьком якої є відповідач - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER] , виданого (відновленого) 25 червня 2002 року Черкаським міським відділом реєстрації актів громадянського стану (а.с. 8). [PERSON] , досягла повноліття [INFO] . Відповідно до Довідки №188/20 від 06.11.2020 року [PERSON] здобуває вищу освіту в Черкаському державному технологічному університеті на бакалаврському освітньому рівні з спеціальністю 241 «Готельно-ресторана справа» за кошти фізичних осіб, форма навчання - денна, період навчання з 01.09.2018 року п 30.06.2022 рік (наказ на зарахування №238-с від 09.08.2018 року). Згідно зі ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Згідно ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених уст. 182 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 183 частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначаються судом. Отже, обов`язковою умовою стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини є навчання, право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Навчання в інституті, крім побутових витрат, також потребує значних коштів на придбання літератури, методичного матеріалу, щоденного виділення коштів на харчування та транспорт. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері так і батька, при чому обов`язком особистим, індивідуальним, який не залежить від віку батьків. При визначенні розміру аліментів суд відповідно до ст. 182 СК України враховує, що відповідач є працездатною особою, працює, має дохід, його стан здоров`я. [PERSON] на даний час виповнилось 18 років, вона продовжує навчання, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги, відповідач має таку допомогу надавати, а тому з відповідача слід стягувати аліменти на її утримання на час навчання. Разом з тим, відповідачем не надано жодних належних доказів, які давали б підставу вважати його таким, що не може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Крім того, суд враховує, що навчання дитини платне, навчається на денній формі навчання та не може самостійно себе утримувати, обов`язок обох батьків щодо утримання дітей, встановлений законом прожитковий мінімум для працездатних осіб, та вважає, що заявлений позов слід задовольнити повністю та визначити розмір аліментів, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача на утримання дитина - [PERSON] , у розмірі ј частини всіх видів заробітків та доходів відповідача щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до закінчення навчання 30 червня 2022 року. Що стосується вимог позивача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, суд приходить до наступних висновків: Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Судом встановлено та не заперечується відповідачем, що сторони з 1998 року перебувають у фактичних шлюбних відносинах. В подальшому, 16.09.2010 року, шлюб зареєстрований в відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси Черкаського міського управління юстиції. За час сумісного проживання сторони придбали за спільні кошти садибу за адресою: [ADDRESS] , до складу якої входять: земельна ділянка площею 925 кв.м., надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та житловий будинок з господарськими будівлями, що розміщується на вказаній земельній ділянці, житловою площею 54.7 кв.м., загальною площею 79.9 кв.м. Як вбачається з довідки з державного реєстру речових прав нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 26.11.2020 року №234360890, будинок [ADDRESS] , площа земельної ділянки [NUMBER] , на праві приватної власності належить [PERSON] , відповідно до договору купівлі-продажу, 10492 від 18.07.2005 року. Стаття 21 СК України зазначає, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Статтею 74 СК України встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, та не перебувають у цей час у жодному іншому зареєстрованому шлюбі, на їхні майнові права та обов`язки поширюються ті самі норми права, що й на офіційно зареєстроване подружжя. З аналізу вищезазначених норм сімейного законодавства можна прийти до висновку, що законодавець наділяє "фактичне подружжя" такими самими правами. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Згідно ст.368 ч.3 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу та на підставі ст.69 ч.1 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Як зазначає Пленум Верховного Суду України у пункті 23 постанови від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60,69 СК України, ч.3 с. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2,3 ст. 235 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому, ч. 1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15). Оскільки у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 77, 78) і це є її процесуальним обов`язком (ст. ст. 12, 81). Таким чином, оскільки садиба, що розташована за адресою [ADDRESS] була набута у власність під час перебування сторонами у фактичних шлюбних відносинах, на підставі ст.61 СК України вона є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - сторін у справі, а тому вказане майно подружжя підлягає поділу. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Приписами частини 3 статті 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1681.60 грн.. Крім того, приймаючи до уваги, що позивач при пред`явленні позову щодо вимоги про стягнення аліментів, була звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", на виконання вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в користь держави судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп.. На підставі ст.ст. 60, 61, 63, 68-70 СК України, ст.ст.15, 16, 368, 369, 372 ЦК України,

Outcome: approved