Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до Білоцерківськго міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом, мотивуючи тим, що 19.03.2018 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики, за умовами якого, позикодавець надає позичальнику позику готівкою в сумі 10 000,00 дол. США, а позичальник зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів до 01.08.2018 року. Однак, у вастановлений договором строк відповідач отриману грошову позику позивачу не повернув, у зв`язку з чим останній звернувся до суду. З метою забезпечення виконання рішення подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на належне боржнику нерухоме майно. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду від 15 березня 2021 року у справі № 357/2689/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики, вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на належну [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Прядко А.М. від 26.03.2021 року на виконання вказаної ухвали проведено реєстрацію обтяження. 24.03.2021 року позивачу стало відомо, що належна [PERSON] квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , 23.03.2021 року подарована ним своєму сину [PERSON] . Позивач зазначає, що оспорюваний договір дарування направлений [PERSON] на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до свого сина [PERSON] з метою приховати це майно від виконання за його рахунок боргових зобов`язань перед [PERSON] . Тобто спірний договір дарування був укладений без наміру створення правових наслідків, обумовлених ними, оскільки [PERSON] був обізнаний про пред`явлення до нього позову про стягнення боргу за договором позики, а [PERSON] , що отримав нерухоме майно в дар, є його сином, та після укладення договору дарування сторони не змінили своє місце реєстрації та проживання. Таким чином, відповідачі діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного [PERSON] майна відбулося з метою уникнення звернення кредитором стягнення на його майно як боржника за існуючими зобов`язаннями. А тому, позивач просить визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Білоерківського міського нотаріального округу Київської області Шелудченко Оленою Віталіївною, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності №41131056 від 23.03.2021 року про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , та поновлення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на квартиру за [PERSON] ; стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати по справі. Ухвалою суду від 18 травня 2021 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 17 серпня 2021 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, яка була виконана. Ухвалою суду від 17 серпня 2021 року закрито підготовче провадження по даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представник - адвокат Рижкова О.В. в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, представник позивача направила клопотання про розгляд справи без їхньої участі. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Сачок А.В. в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, представник позивача направив на адресу суду письмові пояснення, в яких проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, мотивуючи тим, що грошових кошів [PERSON] у позивача не брав та підпис, виконаний у розписці, йому не належить. Крім того, переоформлення квартири відбувалось у зв`язку з подіями, пов`язаними розповсюдженням вірусу КОВІД-19. А тому в задоволенні позову просить відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Третя особа приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Шелудченко Олена Віталіївна в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, направила клопотання про розгляд справи без її участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі договору дарування від 17 березня 2007 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Кушнір Н.Б., зареєстрованого у реєстрі за № 2-1668 /а.с. 80-81/. 19.03.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики № б/н, згідно з умовами якого відповідач отримав від позивача в борг грошові кошти в сумі 10 000 доларів США та зобов`язався повернути позичені грошові кошти до 01.08.2018 року. Наведене підтверджується копією розписки від 19.03.2018 року. У зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] зобов`язань за договором позики, [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики (справа № 357/2689/21). Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 березня 2021 року (дата оприлюднення ухвали в Єдиному державному реєстрі судових рішень - 19 березня) у справі № 357/2689/21 задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , належну [PERSON] . На підставі рішення приватного виконавця виконавчого округу Київської області Прядко А.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 57321677 від 26.03.2021 року, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження було внесено запис про обтяження 41201358, вид обтяження: арешт нерухомого майна, об`єкт предмета обтяження: квартира за адресою: [ADDRESS] . 23 березня 2021 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровуваний) укладений договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Шелудченко О.В., зареєстрований у реєстрі за № 201. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2021 року у справі № 357/2689/21, з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] борг за договором позики в сумі 10 000 доларів США та 3% річних в сумі 777,54 долари США. Вказане рішення набрало законної сили 09 листопада 2021 року. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] посилався на те, що оспорюваний ним договір дарування слід визнати недійсними у зв`язку із його фіктивністю, оскільки він укладений з метою приховання майна [PERSON] від кредитора, що тим самим давало можливість останньому ухилитися від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів. Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено рішення/вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його діти (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. Згідно зі статтею 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. У спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, судами має бути перевірено, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Як вже зазначалось, 19.03.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики № б/н, згідно з умовами якого відповідач отримав від позивача в борг грошові кошти в сумі 10 000 доларів США та зобов`язався повернути позичені грошові кошти до 01.08.2018 року. У результаті прострочення виконання зобов`язання за договором, [PERSON] звернувся до суду із позовом. З забезпечення гарантій виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог ухвалою суду від 15 березня 2021 року було накладено арешт на спірну квартиру.. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 07 жовтня 2021 року, з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] борг за договором позики в сумі 10 000 доларів США та 3% річних в сумі 777,54 долари США. Варто зауважити, що ухвала суду від 15.03.2021 року була оприлюднена 19.03.2021 року та за змістом статті 153 ЦПК України ухвала про забезпечення позову виконується негайно, а її оскарження не зупиняє виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи. Саме про це зазначає Верховний Суд у своїй постанові від 30 жовтня 2019 року по справі № 320/2617/17 (провадження№61-37380св18). З вказаного вбачається, що відповідач [PERSON] будучи достовірно обізнаним про пред`явлені до нього майнові вимоги про повернення суми боргу з боку позивача [PERSON] та про існування вимог останнього про забезпечення позову, зловживаючи своїми правами, вжив умисних дій, щоб позбутися права власності на належну йому квартиру і таким чином уникнути подальшої можливості звернення стягнення на даний об`єкт нерухомості. Крім того, як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання №15.2-03/4397 від 20 вересня 2021 року, виданої Управлінням адміністративних послуг Білоцерківської міської ради Київської області, місце реєстрації відповідача [PERSON] : [ADDRESS] , з 02.11.2006 року по дату видачі довідки. Також, в матеріалах справи містяться процесуальні заяви представника відповідаса [PERSON] - адвоката Сачок А.В., в яких останній зазначає місце проживання відповідача « [ADDRESS] » Таким чином, сторони правочину не передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, оскільки продовжують разом мешкати у спірній квартирі, тобто дії сторін договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно від батька до сина з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення з [PERSON] грошових коштів, при цьому дарувальник продовжує фактично володіти та користуватися цим майном. На підставі викладеного, суд доходить до висновку, що при укладенні 23 березня 2021 року оспорюваного правочину, воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином договором дарування квартири [ADDRESS] , і їх дії були вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання можливого рішення суду про стягнення грошових коштів з [PERSON] , у зв`язку із чим оспорюваний правочин має бути визнаний недійсним на підставі статті 234 ЦК України. Аналогічні висновки викладені в Постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі за N 14-260цс19. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-ІУ«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Відповідно до висновків, викладених у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 922/3130/19, від 23.06.2020 у справі № 922/2589/19 «Зміст зазначеної правової норми переконливо свідчить про те, що, на відміну від частини 2 статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: 1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав уточнено, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Враховуючи викладене вище, позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача. Отже, з відповідачів на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню понесені позивачем при звернені до суду судові витрати у сумі 1816,00 гривень, (908,00 грн.х2=1816,00 грн.- дві вимоги немайнового характеру) по 908 грн. з кожного, понесення яких документально підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням.

Outcome: approved