Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, уточнивши до початку розгляду справи по суті заявлені вимоги, та просила суд поновити її на роботі в ДП «Путивльський агролісгосп» на посаді \~ інженера лісового господарства, а у разі відсутності такої у штатному розкладі, зобовязати відповідача надати рівнозначну посаду, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.01.2017 до дня поновлення на роботі. Свої вимоги мотивує тим, що з 22.02.2016 займала посаду інженера лісового господарства ІІ категорії у ДП «Путивльський агролісгосп» та 10.01.2017 була звільнена з займаної посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, у звязку зі скороченням чисельності працівників. Вважає, що при її звільненні були порушені вимоги ч. 1 та 2 ст.42 КЗпП України, оскільки під час звільнення працівника з підстав передбачених п.1 ст. 40 КЗпП України, керівництвом ДП «Путивльський агролісгосп» було залишено поза увагою той факт, що відповідно до диплому від 25.08.2008 вона здобула вищу освіту та кваліфікацію інженера лісового господарства (а.с.19), якої не має переважна більшість інших осіб, зарахованих згідно нового штатного розпису, у тому числі головний лісничий та обидва майстри лісу. Крім того, при вивільненні з займаної посади пропри те, що вона має досвід роботи в галузі лісового господарства у період з 07.08.2006 по 14.04.2008, коли працювала на аналогічній посаді у ДП «Конотопський лісгосп» (а.с.15), їй не було запропоновано рівнозначну посаду, чи будь-яку іншу посаду у ДП «Путивльський агролісгосп», яку вона має право займати згідно кваліфікаційних вимог. Крім цього, директором ДП «Путивльський агролісгосп» [PERSON] під час звільнення її із займаної посади не було прийнято до уваги перебування на її утриманні двох малолітніх дітей віком до 14 років (а.с.20,21). Таким чином, вважає, що як кваліфікований спеціаліст з вищою освітою та як мати двох малолітніх дітей, вона заслуговувала на першочергове право залишитись на роботі та бути зарахованою до нового штатного розпису. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, з підстав викладених у позовній заяві, надавши суду розрахунок суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відповідно до якого сума її середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 10.01.2017 по 19.04.2017 становить 15579 грн. 51 коп., яку вона й просила стягнути з відповідача (а.с.57-58). При цьому, позивач [PERSON] пояснила, що розрахунок вказаної суми заробітку нею здійснювався самостійно, з використанням відповідних програм, які маються у мережі «Інтернет». Відомості про розмір її заробітної плати, що надані ДП «Путивльський агролісгосп» у довідці про доходи від 14.04.2017 за № 81 (а.с.55), є недостовірними, оскільки вони не співпадають з даними виписок по її картковому рахунку у банку «Аваль», на який їй зараховувалась заробітна плата, отримана у ДП «Путивльський агролісгосп» (а.с.17-18), у звязку з чим при розрахунку суми середнього заробітку нею використовувалися відомості про її заробітну плату, одержану у ДП «Путивльський агролісгосп», які вона отримала від Буринського обєднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області (а.с.56), які вона вважає достовірними та такими, що співпадають з даними виписок по її картковому рахунку у банківській установі, через яку вона отримувала заробітну плату. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позову, зазначав, що [PERSON] було звільнено відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки остання була попереджена про вивільнення працівників за два місяці до звільнення, перевести позивача на іншу роботу не було можливості, оскільки вакантні посади на підприємстві у період з дня повідомлення позивача про наступне звільнення та по день її звільнення на підприємстві були відсутні, з позивачем проведено повний розрахунок, нею отримано трудову книжку і копію наказу про звільнення. У зв'язку з перебуванням позивача на лікарняному її було звільнено не 03.01.2017, а 10.01.2017. Крім того, зазначав, що позивач не мала переважного права на залишення на роботі, оскільки до кола працівників, серед яких визначаються особи, які мають право переважне право на залишення на роботі, й працівники, які не мають таких переваг, а тому підлягають звільненню, входять усі працівники, що обіймають таку саму посаду чи виконують таку саму роботу в певного роботодавця. Оскільки в ДП «Путивльський агролісгосп» лише один працівник працював на посаді інженера лісового господарства ІІ категорії, а саме - позивач [PERSON], яку і було скорочено, а відтак відсутність на підприємстві інших працівників, що обіймають таку посаду, як і позивач, чи виконують таку саму роботу позбавляє позивача можливості скористатися переважним правом на залишення на роботі. Також звертав увагу на неправильність зробленого позивачем розрахунку про розмір її середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки він не відповідає вимогам "Порядку обчислення середньої заробітної плати", затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 № 100, а саме - для здійсненя вказаного розрахунку середньомісячна заробітна плата має обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, до ня звільнення, натомість позивачем вказану заробітну плату було обчислено виходячи з виплат не за два календарних місяці, а за три. Третя особа - [PERSON], в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані сторонами докази, приходить до висновку про те, що позов\~ задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність\~Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. Як зазначається у п. 19 Постанови Пленнуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Судом встановлено, що згідно наказу № 11-К від 22.02.2016 позивача було прийнято на роботу до ДП «Путивльський агролісгосп» на посаду інженера лісового господарства ІІ категорії (а.с. 16). 01.11.2016 ДП «Путивльський агролісгосп» було видано наказ № 58\~від 01.11.2016 Про зміни умов роботи та скорочення працівників» (а.с.9). Як вбачається зі змісту вказаного наказу, його було видано у звязку з економічними труднощами на підприємстві та значними фінансовими затратами, що несе підприємство, скороченням виробництва продукції. Вказаним наказом на головного бухгалтера підприємства було покладено обовязок попередити про можливе звільнення за ст. 40 п.1 КЗПП України (через 2 місяці після ознайомлення з цим наказом) зазначених у наказі працівників підприємства, у тому числі й позивача [PERSON] На виконання вказаного наказу 01.11.2016 позивача [PERSON] відповідно до ст. 49-2 КЗпП України було попереджено про майбутнє звільнення із займаної посади згідно п.1 ст. 40 КЗпП України 03.01.2017, а також повідомлено про неможливість запропонувати переведення на іншу посаду, у звязку з відсутністю на підприємстві вакантних посад (а.с.12). Відповідно до наказу ДП «Путивльський агролісгосп» № 2-К\~від 10.01.2017 на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України [PERSON] була звільнена з займаної посади за скороченням чисельності працівників (а.с.6,16). Як вбачається із довідки ДП «Путивльський агролісгосп», на вказаному підприємстві відсутня профспілкова організація та позивач [PERSON] не є членом профспілки (а.с.7). Як вбачається із штатного розпису працівників ДП «Путивльський агролісгосп» з 01.12.2016, який затверджено директором ДП «Путивльський агролісгосп» [PERSON] та погоджено генеральним директором ОКАП «Сумиоблагроліс» [PERSON], кількість штатних одиниць на вказаному підприємстві на зазначену дату становила 23,29 осіб (директор - 1, головний лісничий 1, заступник директора 1, головний бухгалтер 1, головний економіст 1, інженер лісового господарства ІІ кат. 1, бухгалтер ІІ категорії по лісопродукції 1, бухгалтер ІІ категорії по заробітній платі 1, інспектор відділу кадрів 0,59, майстер лісу 2, лісник 9, прибиральниця 1, охоронник 3) із місячним фондом заробітної плати 76056 грн. (а.с. 45). Як вбачається із штатного розпису працівників ДП «Путивльський агролісгосп» з 01.01.2017, який затверджено директором ДП «Путивльський агролісгосп» [PERSON] та погоджено генеральним директором ОКАП «Сумиоблагроліс» [PERSON], кількість штатних одиниць на вказаному підприємстві на зазначену дату становила 14 осіб (директор - 1, головний лісничий 1, головний бухгалтер 1, головний економіст 1, бухгалтер ІІ категорії по лісопродукції 1, начальник нижнього складу ІІ гр. 1, інспектор відділу кадрів 1, майстер лісу 2, лісник 5) із місячним фондом заробітної плати 58730 грн. (а.с. 45). Таким чином, після звільнення з підприємства ряду працівників, у тому числі й позивача [PERSON] відповідно до штатного розпису кількість штатних одиниць скоротилася на 9,59 одиниць з 23,59 одиниць до 14 одиниць, при цьому єдина посада інженера лісового господарства ІІ кат., яку обіймала позивач, підлягала скороченню, а посади головного лісничого та двох майстрів лісу скороченню не підлягали. Всупереч положенням ч. 1 ст. 60 ЦПК України позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що посади інженера лісового господарства ІІ кат., яку вона обіймала, та посади головного лісничого і майстрів лісу відносяться до однорідних професій і посад, а також не надано відповідних доказів, які б підтверджували її переважне право на залишення на роботі перед працівниками, які працювали на посадах головного лісничого ([PERSON]І.) і майстрів лісу ([PERSON] та [PERSON]М.). Крім того, при проведенні звільнення працівників ДП «Путивльський агролісгосп» не розглядалося питання щодо доцільності переведення позивача [PERSON], посада якої скорочувалася, з її згоди на іншу посаду, шляхом звільнення з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Як зазначається у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування). Станом на дату попередження позивача [PERSON] про майбутнє звільнення (01.11.2016) та по дату її звільнення з займаної посади (10.01.2017) в ДП «Путивльський агролісгосп» були відсутні вакантні посади (а.с.8,12). На виконання вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України судом розяснювалися сторонам їх права та обовязки (ст. 27, 31 ЦПК України), в тому числі їх обовязки щодо доказування та подання доказів (ст. 60 ЦПК України), право звернутися до суду з клопотанням про витребування доказів, за наявності складнощів у їх отриманні (ст. 137 ЦПК України), право звернутися до суду з заявою про призначення експертизи (ст. 143 ЦПК України). Однак, сторони вважали за недоцільне призначення судом експертизи, з метою вирішення питання щодо обчислення розміру середнього заробітку позивача [PERSON] за час вимушеного прогулу, а також зазначали, що наявних у справі доказів достатньо для ухвалення судом рішення та потреба у витребуванні інших доказів судом чи у наданні їх сторонами відсутня. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства) положення якої судом також розяснювалися сторонам, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається із змісту позовної заяви, позивач [PERSON] зазначає у ній, що вважає своє звільнення незаконним, разом з тим, позовної вимоги до відповідача про визнання незаконним та скасування наказу ДП «Путивльський агролісгосп» № 2-К\~від 10.01.2017, на підставі якого її було звільнено з займаної посади за скороченням чисельності працівників, нею заявлено не було. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 цієї ж статті докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. З огляду на таке, суд приходить до висновку про те, що позивачем не було надано суду належних, допустимих, обґрунтованих та переконливих доказів, які б підтверджували факт порушення вдповідачем її трудових прав при звільненні, тому наказ ДП «Путивльський агролісгосп» № 2-К\~від 10.01.2017, на підставі якого її було звільнено з займаної посади, та інші рішення та дії відповідача, пов'язані з її звільненням, віповідають вимогам закону. Таким чином, позивача було звільнено обґрунтовано, відповідно до вимог чинного законодавства, а тому заявлені нею позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed