Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просить встановити факт його вимушеного переселення у червні 2014 року з окупованої території Луганської області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області. Встановлення вказаного юридичного факту породжуватиме виникнення його права на справедливу компенсацію з Російської Федерації. Заявник [PERSON] у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю. Представник заявника [PERSON] у судовому засіданні обставини викладені у заяві підтримала та додатково пояснила, що встановлення факту вимушеного переселення заявника повязане з вирішенням питання про стягнення збитків, а не вирішення спору про право. Іншого порядку встановлення даного факту не передбачено. Перемістившись до м. Сєвєродонецька Луганської області [PERSON] отримав таку довідку, проте навіть у ній не має відмітки з якої причини відбулося його вимушене переміщення. Встановлення факту вимушеного переміщення є підтвердженням статусу заявника [PERSON] відповідно до норм Конвенції «Про захист цивільного населення під час війни» для його захисту. Представники заінтересованих осіб Міністерства соціальної політики України, Посольства Російської Федерації в Україні у судове засідання не зявилися, про день, час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки до суду не повідомили, заяв до суду не надходило. Вислухавши пояснення представника заявника, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії паспорта громадянина України серії ЕК №143837, виданого Ленінським РВ УМВС України в Луганській області 23.04.1996р., [PERSON], 20.06.1966р.н., зареєстрований з 19.06.2007р. за адресою: Україна, Луганська область, м. Луганськ, вул. Кармелюка, буд.69. Відповідно до копії довідки №6152 від 29.10.2014р. про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, виданої Управлінням праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради Луганської області, [PERSON], 20.06.1966р.н., перемістився 15.10.2014р. з тимчасово окупованої території в м. Сєвєродонецьк за адресою: пр-т. Хіміків[ADDRESS]. Відповідно до статті 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення певних фактів. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Зі змісту вказаних статей, а також розяснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995р. №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вбачається, що судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника, а також такі факти встановлюються тільки тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. В заяві від 22.11.2016р. заявник [PERSON] обґрунтовуючи необхідність встановлення юридичного факту збройної агресії Російської Федерації проти України та юридичного факту окупації Російською Федерацією частини території України вказує на те, що встановлення цього факту породжуватиме виникнення його права на справедливу компенсацію з Російської Федерації. Оцінюючи обґрунтованість заяви [PERSON] суд по-перше зазначає, що частиною 3 статті 8 Конституції України гарантовано звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України. Частинами 1, 2 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, звернення до суду людини і громадянина здійснюється безпосередньо на підставі Конституції України і не залежить від попереднього встановлення тих чи інших юридичних фактів. Зокрема, заявник має право звернутися до суду з метою безпосередньої реалізації та доведення свого права на справедливу компенсацію з Російської Федерації, при цьому попереднє встановлення факту вимушеного переселення заявника внаслідок збройної агресії та окупації з боку Російської Федерації не є необхідним. Вищевикладене, на думку суду, свідчить про те, що факт, який просить встановити заявник, не породжує для нього безпосередніх юридичних наслідків, з метою настання яких він звертається до суду. Тобто, встановлення вказаного факту не призводить до виникнення права заявника на справедливу компенсацію з Російської Федерації, адже можливість реалізації такого права існує незалежно від попереднього встановлення юридичного факту. По-друге суд зазначає, що у Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні визначено парламент [PERSON] України (ст. 75 Конституції України). До повноважень вищевказаного органу, зокрема, належить прийняття законів; оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України (п. 3, 9 ст. 85 Конституції України). У звязку з агресією Російської Федерації проти України, яка розпочалася 27.02.2014р. Верховна [PERSON] України, діючи як представницький орган Українського народу, який є єдиним джерелом влади в Україні та має виключне право визначати і змінювати конституційний лад України, 27.01.2015р. прийняла закон «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» (надалі Закон № 1207-VII), згідно якого встановила, що тимчасово окупована територія України (надалі тимчасово окупована територія) є невідємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України і встановила, що датою початку тимчасової окупації є 20.02.2014р. (ст. 1 вищевказаного Закону із змінами та доповненнями). Також, постановою Верховної [PERSON] України від 17.03.2015р. № 254-VIII визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Отже, вищеназваною постановою єдиний орган законодавчої влади в Україні визнав тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. У звязку із вищевикладеним, відсутні правові підстави для визнання в судовому порядку факту тимчасової окупації, збройної агресії з боку Російської Федерації на окремих територіях Донецької та Луганської областей. Крім того, 14.08.2014р. Верховна [PERSON] України, виходячи з положень Конституції України, Декларації про державний суверенітет України та загальновизнаних міжнародних норм і правил прийняла Закон «Про санкції» (надалі Закон № 1644-VII ). У звязку з агресією Російської Федерації проти України, Верховна [PERSON] України прийняла постанову, якою затвердила Звернення Верховної [PERSON] України до Організації Обєднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської [PERSON] Європи, Парламентської [PERSON] НАТО, Парламентської [PERSON] ОБСЄ, Парламентської [PERSON] ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором та доручила Голові Верховної [PERSON] України невідкладно направити текст Звернення до Організації Обєднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської [PERSON] Європи, Парламентської [PERSON] НАТО, Парламентської [PERSON] ОБСЄ, Парламентської [PERSON] ГУАМ, національних парламентів держав світу (надалі Звернення). 21.04.2015р. Верховна [PERSON] України схвалила текст Заяви Верховної [PERSON] України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». У статті 1 Закону України «Про оборону України» наведено визначення збройної агресії це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Відповідно до статті 4 Закону України «Про оборону України» у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його [PERSON] України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної [PERSON] України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни. Указом Президента України від 24.09.2015р. № 555/2015 «Про рішення [PERSON] національної безпеки і оборони України від 02.09.2015р. «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» затверджено Воєнну доктрину України (надалі Доктрина), основні положення якої є похідними від Стратегії національної безпеки України, розвивають її положення за напрямами забезпечення воєнної безпеки та спрямовані на протидію агресії з боку Російської Федерації (п. 3 Доктрини). З наведеного випливає, що основні положення Воєнної доктрини є похідними від Стратегії національної безпеки України, розвивають її положення за напрямами забезпечення воєнної безпеки та спрямовані на протидію агресії з боку Російської Федерації. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, оскільки факт збройної агресії відносно України та тимчасової окупації окремих районів Донецької та Луганської областей Російською Федерацією є загальновідомим фактом на території України, адже такий факт підтверджений парламентом України і Президентом України під час здійснення ними своїх виключних законодавчих, виконавчих та інших повноважень, а факт вимушеного переселення [PERSON] підтверджено довідкою від 29.10.2014р. №6152 про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, яка наявна в матеріалах справи. З урахуванням ч. 7 ст. 235 ЦПК України суд вважає за необхідне не вирішувати питання про відшкодування будь-яких судових витрат у цій справі.

Outcome: dismissed