Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

26 листопада 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання. Свої вимоги мотивує тим, що у період з 24 лютого 2001 по 20 грудня 2005 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від подружнього життя сторони мають повнолітню доньку - [PERSON] , [INFO] . На даний час донька навчається на ІІ курсі денного відділення факультету іноземної філології та соціальних комунікацій Сумського державного університету на бюджетній основі. Зазначає, що оскільки донька навчається на денному відділенні, то немає змоги офіційно працевлаштуватись і мати самостійний заробіток. При цьому вказує, що її доходи у повній мірі не забезпечують потреби дитини, які полягають у витратах на проїзд, одяг, харчування, засоби гігієни, канцелярські товари, оплати за гуртожиток. Відповідач відповідно до діючого законодавства належним чином обов`язки щодо забезпечення належного рівня її життя не виконує, на утримання доньки грошових коштів не надає. Посилаючись на викладені вище обставини, позивач просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання повнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , яка продовжує навчання у розмірі ј частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно до закінчення навчання чи досягнення двадцяти трьох років, залежно від того, яка з цих обставин настане першою, починаючи стягнення з дня звернення з даним позовом до суду. 27 листопада 2020 року суддею постановлено ухвалу про залишення позову без руху (а. с. 13-14). Ухвалою судді від 22 грудня 2020 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а. с. 21-22). У судове засіданні позивач [PERSON] не з`явилась, будучи належним чином сповіщеною про день, час та місце розгляду справи, причини неявки не повідомила (а. с. 57). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про день та час розгляду справи (а. с. 59). До початку розгляду справи надіслав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Зокрема, у відзиві відповідач зазначає, що заперечує проти задоволення позовних вимог через їх необґрунтованість з наступних підстав. Так, позивач у позовній заяві посилається на норми ст. ст. 198-201 СК України без доведення тих обставин та доказів, на які посилається, а саме: потреба у матеріальній допомозі, наявність у батьків можливості надати таку допомогу. Позивачем не доведено існування всіх юридичних фактів, які у своїй сукупності надають право стягувати аліменти на підставі ст. 199 СК України, не надано будь-яких доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про наявність потреби в матеріальній допомозі, саме у зв`язку з навчанням (понесення витрат на харчування, одяг, проїзд, проживання, придбання підручників, тощо). Крім того, зазначає, що згідно довідки СумДУ - повнолітня донька навчається на денному відділенні на умовах бюджету, а отже отримує стипендію, розмір якої не відомий. З огляду на викладене, в діях позивача вбачається порушення процесуальних обов`язків, визначених п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України щодо необґрунтованості позовних вимог. Наголошує на те, що постановою Пленуму ВСУ від 15.05.2006 № 3 визнано обов`язковим фактом щодо наявності у батьків можливості надавати таку допомогу. Посилаючись на вказану постанову, зазначає, що до складу його сім`ї входить: дружина [PERSON] , несин- [PERSON] , 2006 р.н., який є інвалідом з дитинства та син - [PERSON] , 2011 р.н. Всі члени сім`ї знаходяться на повному його утриманні, оскільки дружина не працює, а діти є неповнолітніми. Крім того, на даний час місце його роботи є строковим, тобто на період дії карантину з укладанням відповідного трудового договору, що не гарантує постійний та регулярний дохід (за неповний 2020 рік заробітна плата складає 46 515 грн. 38 коп., з яких 16 926 грн. 59 коп. сплачено комунальні послуги). Лише допомога родини дружини та власні заощадження наразі дозволяють забезпечувати мінімальний життєвий рівень родини. Вважає, що задоволення позову поставить під загрозу життєдіяльність його родини, серед яких є неповнолітні діти. З огляду на вищезазначене, вважає, що позивач не надала доказів на обґрунтування своїх позовних вимог стосовно потреби повнолітньої доньки в матеріальному забезпеченні у зв`язку з навчанням і не довела можливість відповідача саме таку матеріальну допомогу їй надавати. На підставі викладеного, просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] про стягнення аліментів на період навчання повнолітньої доньки , яка продовжує навчання через необґрунтованість позовних вимог (а. с. 25-49). Третя особа - [PERSON] у судове засідання також не з`явилась, повідомлена належним чином про день та час розгляду справи. Раніше подала до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує (а. с. 54). У зв`язку з неявкою учасників, суд розглядає справу без їх участі, на підставі наявних доказів, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Відповідно до положень ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Згідно з вимогами ст. ст. 76-78, ст. 81 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та розгляду заявлених заяв і клопотань. Повно, всебічно і об`єктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозв`язку, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 24 лютого 2001 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Білопільського РУЮ в Сумській області, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] (а. с. 5). Сторони у справі [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а. с. 7). 20 грудня 2005 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , розірвано. Після розірвання шлюбу позивачу залишено прізвище - [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а. с. 6). Зі змісту довідки Сумського державного університету від 30 жовтня 2020 року, [PERSON] навчається на ІІ курсі денного відділення факультету іноземної філології та соціальних комунікацій на бюджетних умовах із кінцевим терміном навчання - 30 червня 2022 року (а. с. 8). Із довідки виконавчого комітету Білопільської міської ради від 03 листопада 2020 року вбачається, що донька [PERSON] , 2001 року народження, дійсно перебуває на утриманні матері [PERSON] (а. с. 10). Відповідно до довідки про доходи встановлено, що [PERSON] працює на посаді старшого касира АБ «Укргазбанк» та має стабільний дохід (а. с. 9). Таким чином, судом встановлено, що повнолітня [PERSON] , 2001 року народження знаходиться на утриманні матері та не може самостійно заробляти собі на життя, так як здобуває освіту, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги. Відповідно до ст. 5 протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи правними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Положеннями ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей. В силу ч. 1, ч. 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчання, до досягнення ними двадцяти трьох років. Правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання (ч. 3 ст. 199 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу. Зі змісту вище наведеного аналізу зазначених статей слідує, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою та обов`язком як матері, так і батька. Розмір аліментів у разі спору у всіх випадках встановлюється судом, при цьому статтею 182 СК України передбачений перелік найбільш вагомих обставин, які мають братися до уваги при визначенні розміру аліментів на дитину. За приписами ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів, як досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потребу у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. За таких обставин, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання після досягнення повноліття (незалежного від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Отже, враховуючи зазначені вимоги законодавства, судом враховується та обставина, що у відповідача [PERSON] змінився сімейний стан після розірвання шлюбу з позивачем, а саме зареєстровано новий шлюб, від якого на його утриманні є ще двоє неповнолітніх дітей: несин- [PERSON] , 2006 р.н. та син - [PERSON] , 2011 р.н. Щодо матеріального стану відповідача та неспроможність останнього надавати матеріальну допомогу, про який йде мова у відзиві, то суд вважає, що відповідачем не доведено визначених законом підстав виходячи із наступного. Той факт, що відповідач [PERSON] на даний час працює ( доказів того, що договір є строковим на період дії карантину суду не надано), має постійний та регулярний дохід (за шість місяців 2020 року заробітна плата складає 46 515 грн. 38 коп.), з яких сплачено комунальні послуги, не свідчить про незадовільний матеріальний стан відповідача, а навпаки, на думку суду свідчить про те, що відповідач є працевлаштованим та має змогу сплачувати аліменти на утримання повнолітньої доньки від першого шлюбу, яка продовжує навчання та при цьому утримувати свою родину, з якою проживає на даний час. При цьому, суд враховує, що сплата комунальних послуг постає перед всіма користувачами, не залежно від їх заробітку чи доходу. Таким чином, суд при розгляді відзиву відповідача про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання враховує те, що надані відповідачем докази є не достатніми у розумінні вимог ст. 80 ЦПК України, які б підтверджували, що його матеріальне становище є незадовільним і останній не має можливості надавати матеріальну допомогу у вигляді сплати аліментів на період навчання дитини від першого шлюбу. При цьому суд враховує вищевказані норми національного права та встановлені обставини справи та вважає, що відмова у задоволенні позовних вимог позивача щодо обов`язку сплати відповідачем аліментів не відповідає інтересам доньки сторін у справі [PERSON] , 2001 року народження, і ставить її у несприятливі умови в частині матеріального забезпечення, погіршуючи положення самої дитини. За таких обставин, судовий захист права дитини, яка продовжує навчання, на отримання аліментів в судовому порядку є необхідним як в інтересах самої дитини, так в інтересах дотримання розумного балансу між матеріальною допомогою для всіх дітей, яких утримує платник. Таким чином, суд оцінив докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, давши їм оцінку в цілому так і кожному окремо, дійшов висновку, що під час судового розгляду справу розглянуто в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, які надані сторонами спору. Згідно зі ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Виходячи з системного аналізу наведених вище норм чинного законодавства, враховуючи, що [PERSON] є повнолітньою та продовжує навчання, у зв`язку з чим не має власного заробітку та перебуває на утриманні матері [PERSON] , а відповідач в свою чергу є особою працездатного віку, працюючий, та достатніх доказів того, що останній за станом здоров`я чи з інших причин не може надавати таку допомогу, суду не надано, а тому виходячи із спільного обов`язку батьків утримувати дитину, суд приходить до висновку про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] щомісячно аліменти у розмірі ј частини усіх видів заробітку (доходу) на утримання повнолітньої доньки [PERSON] , 2001 року народження, яка продовжує навчання, починаючи стягнення з дня звернення з даним позовом до суду. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позову про стягнення аліментів та враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору згідно із положенням ст. 5 Закону України "Про судовий збір", необхідно стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved