Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-15 00:00:00

30.11.2015 позивачка звернулася до суду з позовом до Державного вищого навчального закладу «Міжгалузева академія управління» та Київського національного університету технологій та дизайну про стягнення заробітної плати та інших платежів за невчасно виплачену заробітну плату, компенсацію за затримку розрахунку матеріальної допомоги і відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги, з урахуванням уточнених вимог обґрунтовані позивачем тим, що вона працювала у Державному вищому навчальному закладі «Міжгалузева академія управління» на посаді старшого викладача кафедри гуманітарних дисциплін з 01.09.2005 по 01.09.2015. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 27.05.2015 №547-р та Наказу Міністерства освіти і науки України від 19.06.2015 №661 було прийнято рішення про припинення юридичної особи - державного вищого навчального закладу «Міжгалузевої академії управління» шляхом реорганізації (приєднання) його до Київського національного університету технологій і дизайну як структурного підрозділу. Позивач вказує, що наказом державного вищого навчального закладу «Міжгалузева академія управління» від 01.09.2015 №54-к «Про звільнення працівників» вона була звільнена 01.09.2015 з посади старшого викладача кафедри гуманітарних дисциплін відповідно до п.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Позивач стверджує, що в день звільнення адміністрація ДВНЗ «Міжгалузева академія управління» не провела повного розрахунку з нею. Вказала, що 15.09.2015 звернулася із заявою до ДВНЗ «Міжгалузева академія управління» про видачу їй довідки про нараховану, але не виплачену суму при звільненні, станом на день подачі позову так її і не отримала. Також, обгрунтовуючи свої вимоги позивач зазначила, що відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 25 жовтня 2016 року позивачем була подана заява про збільшення позовних вимог, в якій вказано, що станом на дату розгляду справи ДВНЗ «Міжгалузева академія управління» не здійснила розрахунок з позивачем, що дає право позивачу на отримання компенсації передбаченої ст. 117 КЗпП України, за період з 02.09.2015 по 16.11.2016, розмір вказаної компенсації складає 59 792, 20 грн. Окрім заборгованості по заробітній платі та інших платежів у розмірі 14 381,08 грн. та компенсації, передбаченої ст. 117 КЗпП України у розмірі 59 792,20 грн., позивачка просить також стягнути недоплачену суму надбавки за вислугу років з 01.09.2014 до 31.08.2015 у розмірі 3 072 грн., матеріальну допомогу на оздоровлення за 2010-2014 р.р. у розмірі 6735 грн., компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати (передбачену Постановою Кабінету Міністрів України від 21.01.2001 №159 ) у розмірі 1745,31 грн., а також компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату в сумі 4134 грн. відповідно до ст. 265 КЗпП України. Крім цього, позивач наголошує на тому, що несвоєчасна виплата заробітної плати та інших платежів, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та змушує позивача докладати додаткових зусиль для організації свого життя, чим позивачці нанесено моральну шкоду, яку вона оцінює у розмірі 10 000 грн. Виходячи з вищенаведеного, позивачка звернулась до суду із даним позовом та просила його задовольнити з наведених вище підстав. Від відповідача-2 Київського національного університету технологій та дизайну надійшло до суду заперечення, в якому він проти задоволення позовних вимог заперечував, аргументуючи тим, що позивач у своєму позові не наводить жодного належного доказу факту заборгованості та її розміру. Також стверджував, що позивач пропустив строк пред'явлення своїх вимог як кредитора, оскільки оголошення в пресі про припинення діяльності Державного вищого навчального закладу «Міжгалузева академія управління» було опубліковане в газеті «Урядовий кур'єр» 08.07.2015, а тому позивач мав право звертатися з вимогами до відповідача лише в строк до 08.09.2015. Однак, позивач у період з 08.07.2015 до 08.09.2015 вимоги про виплату заробітньої платні та вихідної допомоги, компенсації за дні невикористаної щорічної відпустки, та середнього заробітку до Київського національного університету технологій та дизайну та до комісії з реорганізації Державного вищого навчального закладу «Міжгалузева академія управління» не заявляв. На підставі вищезазначеного просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Позивач та його представник у судовому засіданні 16.11.2016 підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на вищезазначене та просили позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач-1 у судове засідання 16.11.2016 не з'явився, хоча про дату, час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Представник відповідача-2 в судовому засіданні 16.11.2016 просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Суд, заслухавши сторін, з'ясувавши обставини справи, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] працювала у Державному вищому навчальному закладі «Міжгалузева академія управління» на посаді в.о. старшого викладача кафедри гуманітарних дисциплін з 01.09.2005 по 01.09.2015. Цей факт встановлений на підставі довідки, виданій позивачу (а.с. 6). Відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України «Про реорганізацію Державного вищого навчального закладу «Міжгалузева академія управління» № 661 від 19.06.2015 було прийнято рішення про припинення діяльності Державного вищого навчального закладу «Міжгалузева академія управління» шляхом його реорганізації (приєднання) до Київського національного університету технологій і дизайну, як структурного підрозділу (а.с. 12-14). Згідно з підпунктом 2.1. пункту 2 наказу Міністерства освіти і науки України «Про реорганізацію Державного вищого навчального закладу «Міжгалузева академія управління» № 661 від 19.06.2015, Київський національний університет технологій і дизайну є правонаступником усіх майнових та немайнових прав та обов'язків припиненого Державного вищого навчального закладу «Міжгалузева академія управління» з моменту внесення відповідних змін до Єдиного державного реєстру підприємств, установ, організацій України. Відповідно до наказу № 16-ОС від 19.06.2015 відповідач повідомив позивача про заплановане вивільнення його із займаної посади після закінчення двомісячного терміну попередження, згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП (а.с. 33-39). Згідно з наказом № 54-к від 01.09.2015 [PERSON] з 01.09.2015 звільнена із займаної посади в.о. старшого викладача кафедри гуманітарних дисциплін юридичного факультету Державного вищого навчального закладу «Міжгалузева академія управління» відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП (а.с. 7-11). Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних-осіб підприємців від 19.10.2016 Державний вищий навчальний заклад «Міжгалузева академія управління» з 29.07.2015 перебуває в процесі припинення та встановлено строк для заявлення кредиторами своїх вимог до 30.09.2015. Відповідно до довідки Головного управління ДФС у м. Києві Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києва №476/к від 24.02.2016 позивачу в І кварталі 2015 року було нараховано заробітну плату у розмірі 9057,44 грн., виплачено - 9090,87 грн.; у ІІ кварталі 2015 року нараховано 10134,35 грн., виплачено - 5715,23 грн.; у ІІІ кварталі 2015 року нараховано 9167,30 грн., виплачено - 5391,11 грн. (а.с. 84). Відповідно до статті 43 Конституції кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Згідно з статтею 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У ст. 24 Закону України «Про відпустки» наведено вичерпний перелік випадків, у яких виплачують компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, зокрема таку компенсацію надають під час звільнення працівника - грошову компенсацію виплачують за всі невикористані дні щорічної відпустки, а також додаткові відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Відповідно до ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. У разі звільнення керівних, педагогічних, наукових, науково-педагогічних працівників, спеціалістів навчальних закладів, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за не використані ними дні щорічних відпусток з розрахунку повної їх тривалості. Позивачка стверджувала, що відповідач не провів з нею у встановлений законом строк розрахунок, а тому вона за захистом своїх прав звернулася з цим позовом. Проте, відповідача-2 заперечував проти задоволення вимог позивача обгрунтовуючи тим, що позивач пропустив строк пред'явлення своїх вимог як кредитора. Обгрунтовуючи заперечення, зазначив, що оголошення про припинення діяльності Державного вищого навчального закладу «Міжрегіональна академія управління» було опубліковано в газеті «Урядовий кур'єр» 08.07.2015, а тому [PERSON] мала право звернутися з вимогами до відповідача ДВНЗ «Міжнародна академія управління» лише в строк до 08.09.2015. Однак, позивач у період з 08.07.2015 до 08.09.2015 вимоги про виплату заробітної плати, вихідної допомоги та середнього заробітку до третьої особи та до комісії з реорганізації Державного вищого навчального закладу «Міжгалузева академія управління» не заявляв. Суд не приймає до уваги позицію представника відповідача-2 з таких підстав. Відповідно до частини другої статті 104 ЦК України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. З витягу Єдиного державного реєстру фізичних та юридичних осіб-підприємців від 19.10.2016 випливає, що з 29.07.2015 Державний вищий навчальний заклад «Міжгалузева академія управління» перебуває в стані припинення. Згідно з частиною четвертою статті 105 ЦК України до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється. З матеріалів справи випливає, що відповідно до пункту 3 наказу Міністерства освіти і науки України №661 від 19.06.2015 було прийнято рішення про утворення комісії з припинення діяльності Державного вищого навчального закладу «Міжгалузева академія управління». Відповідно до пункту 4 вищезазначеного наказу, встановлено, що з моменту призначення комісії з реорганізації до неї переходять повноваження щодо управління справами Державного вищого навчального закладу «Міжгалузева академія управління», повноваження [PERSON] - в.о. ректора Державного вищого навчального закладу «Міжгалузева академія управління», припиняються. З пункту 6 наказу Міністерства освіти і науки України №661 від 19.06.2015 та витягу Єдиного державного реєстру фізичних та юридичних осіб-підприємців від 30.11.2015 випливає, що головою комісії з реорганізації відповідача призначено [PERSON] Таким чином, до комісії з припинення юридичної особи Державного вищого навчального закладу «Міжгалузева академія управління» перейшли повноваження щодо управління справами ДВНЗ «Міжгалузева академія управління». Відповідно до частини п'ятої статті 105 ЦК строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється, не може становити менше двох і більше шести місяців з дня оприлюднення повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи. Відповідно до пункту 5.4. наказу Міністерства освіти і науки України № 661 від 19.06.2015 комісію з припинення юридичної особи Державного вищого навчального закладу «Міжгалузева академія управління» було уповноважено відповідно до законодавства опублікувати у спеціальному додатку до газети «Урядовий кур'єр» та/або в офіційному друкованому виданні органу державної влади або органу місцевого самоврядування за місцем знаходження підприємства інформацію про припинення Державного вищого навчального закладу «Міжгалузева академія управління» шляхом його реорганізації (приєднання) до Київського національного університету технологій і дизайну, порядок та терміни заяви кредиторів. Суд на підставі відомостей, які зазначені в Єдиному державному реєстрі фізичних та юридичних осіб-підприємців від 19.10.2016 встановив, що строк для заявлення кредиторами своїх вимог був встановлений до 30.09.2015. Таким чином, комісією з припинення юридичної особи Державного вищого навчального закладу «Міжгалузева академія управління» було чітко визначено строк заявлення кредиторами своїх вимог. З матеріалів справи випливає, що позивач зверталася 15.09.2015 до в.о. ректора Державного вищого навчального закладу «Міжгалузева академія управління» [PERSON] із заявою про видачу довідки про нараховані суми, належні їй при звільненні у зв'язку з невиконанням ст. 116 КЗпП України. На підставі вищезазначеного, суд констатує, що позивачу станом на момент розгляду справи ДВНЗ «Міжгалузева академія управління» свого обов'язку по виплаті заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги та середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні у встановлений законом строк не виконав. Суд на підставі розрахункових листків по заробітній платі за травень-липень 2015 року (а.с. 61) встановив, що: у травні 2015 року [PERSON] було нараховано заробітну плату 3355,12 грн., належало до виплати 2627,56 грн., виплачено протягом місяця 2502,36 грн. ( заборгованість підприємства перед [PERSON] на кінець місяця становила 2627,65 грн.), у червні 2015 року нараховано заробітну плату 3583,98 грн., належало до виплати 2806,80 грн., виплачено протягом місяця 656,89 грн. ( заборгованість підприємства на кінець місяця становила 4777,56 грн.), у липні 2015 року нараховано відпускні за липень 2015 року в сумі 2938,27 грн, відпускні за серпень 2015 року 2369,57 грн., а разом 5307,84 грн., належало до виплати 4156,84 грн., виплачено - 00 грн. (заборгованість підприємства на кінець місяця становила 8934,40 грн.). Беручи до уваги довідку Головного управління ДФС у м. Києві Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління ДФС у м. Києва №476/к від 24.02.2016, заборгованість відповідача перед позивачем становить 8181,88 грн. Відповідно до ст. 57 Закону України «Про освіту» педагогічним та науково-педагогічним працівникам гарантується виплата коштів на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу, що складає 2556,00 гривень. Згідно ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Відповідно до ст. 96 КЗпП України основою організації оплати праці є тарифна система оплати праці, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники). Тарифна система оплати праці використовується для розподілу робіт залежно від їх складності, а працівників - залежно від їх кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою формування та диференціації розмірів заробітної плати. Формування тарифної сітки (схеми посадових окладів) проводиться на основі тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, та міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів). Відповідно до додатку 1 наказу Міністерства освіти і науки України від 26.09.2005 № 557 «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ», до посади, що має тарифний розряд 17 застосовується тарифний коефіцієнт 3. Згідно з п.1 примітки до вказаного додатку посадові оклади (тарифні ставки) з 1 січня 2014 року розраховуються виходячи з розміру посадового окладу (тарифної ставки) працівника 1 тарифного розряду - 852 гривні, з 1 вересня 2015 року - 1012 гривень, з 1 грудня 2015 року - 1113 гривень. Відповідно до п.2 примітки посадові оклади (тарифні ставки) за розрядами Єдиної тарифної сітки визначаються шляхом множення окладу (ставки) працівника 1 тарифного розряду на відповідний тарифний коефіцієнт. У разі коли посадовий оклад (тарифна ставка) визначений у гривнях з копійками, цифри до 0,5 - відкидаються, від 0,5 і вище - заокруглюються до однієї гривні. Таким чином, розмір посадового окладу позивача за 17 тарифним розрядом до 31 серпня 2015 року дорівнює 852x3=2556 грн.; з 1 вересня 2015року 1012x3=3036 грн. Постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2001 року № 78 «Про реалізацію окремих положень частини першої статті 57 Закону України «Про освіту», частини першої статті 25 Закону України «Про загальну середню освіту», частини другої статті 18 і частини першої статті 22 Закону України «Про позашкільну освіту» п.2 затверджений Порядок виплати надбавок за вислугу років педагогічним та науково-педагогічним працівникам навчальних закладів і установ освіти. Згідно зазначеного Порядку педагогічним та науково-педагогічним працівникам навчальних закладів і установ освіти виплачуються надбавки за вислугу років щомісяця у відсотках до посадового окладу (ставки заробітної плати) залежно від стажу педагогічної роботи у таких розмірах: понад 3 роки - 10 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків і понад 20 років - 30 відсотків. До стажу педагогічної роботи для виплати надбавки за вислугу років педагогічних та науково-педагогічних працівників (стаж педагогічної роботи) зараховується час роботи на посадах, передбачених переліком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2000 року № 963, а також: робота на відповідних посадах у закладах освіти СРСР; час перебування громадян України на військовій службі, час перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя і шоста статті 179 Кодексу законів про працю України). Основним документом для визначення стажу педагогічної роботи є трудова книжка та інші документи, що відповідно до законодавства підтверджують стаж роботи. Зміна розміру надбавки за вислугу років провадиться з місяця, що настає за місяцем, коли виникло таке право, якщо документи, необхідні для своєчасного і правильного обчислення стажу, знаходяться в навчальному закладі чи установі освіти, або з дня подання таких документів працівником. У разі коли педагогічні та науково-педагогічні працівники виконують роботу обсягом менше або більше норми, передбаченої ставкою заробітної плати, розмір надбавки за вислугу років зменшується або збільшується пропорційно навантаженню (обсягу роботи). Судом встановлено, що окрім викладацької роботи з 01 вересня 2005 року по 01 вересня 2015 року у ДВНЗ «Міжгалузева академія управління», позивачка також працювала вчителем іноземної мови, що підтверджується наданою позивачкою копією трудової книжки, отже вона має стаж педагогічної роботи понад 10 років, а тому має право на виплату надбавки за вислугу років педагогічних та науково-педагогічних працівників у розмірі 20 відсотків. А отже, відповідно до ст. 44 КЗпП України позивачці повинна була виплачена вихідна допомога у розмірі: 3036 + (3036*20%)=3643,20 грн. Виходячи з вищенаведеного, на користь [PERSON] підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі та інших платежів у розмірі 14381,08 грн. ( 8181,88 грн. + 2556 грн. + 3643,20 грн. ). Щодо вимоги позивачки про стягнення недоплаченої суми надбавки за вислугу років з 01.09.2014 до 31.08.2015, слід зазначити, що при оплаті праці за час роботи позивачці недоплачували надбавку у відсотках до посадового окладу за вислугу років, замість 20 відсотків оплачували 10 відсотків, що підтверджується розрахунковими листками по зарплаті та трудової книжки та в свою чергу не спростовано відповідачами. Згідно наданого позивачкою розрахунку, який є арифметично вірним, за останній рік роботи позивачці недоплачена сума - 3072 грн. = 2556 грн. * (20% -10%) * 12 місяців. Таким чином, розмір посадового окладу позивачки з надбавкою за вислугу років до 31 серпня 2015 року складав 3 072,00 грн. Що стосується вимоги позивачки про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення за 2010-2014 роки у розмірі 6 735 грн., суд зазначає наступне. Згідно ст. 57 Закону України «Про освіту» передбачено, що державою гарантовано педагогічним та науково - педагогічним працівникам допомога на оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі місячного посадового окладу. Подання працівником заяви на її виплату є не обов'язковою. Отже, роботодавець при наданні щорічних відпусток позивачці зобов'язаний був сплачувати матеріальну допомогу на оздоровлення, однак, як вбачається з матеріалів справи та не спростовано відповідачем, ДВНЗ «Міжгалузева академія управління» не було виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення за 2010-2014 р.р., яка при наданні щорічної відпустки становить місячний посадовий оклад. Позивачем надано розрахунок матеріальної допомоги на оздоровлення за вказаний нею період, що є вірним та підтверджується матеріалами справи, та становить: за 2010 рік - 1710 грн.*1 = 1710 грн., за 2011 рік - 1905 грн.*1= 1905 грн., за 2012 рік - 2406 грн. * 0,5 = 1203 грн., за 2013 рік - 2556 * 0,5 = 1278 грн., за 2014 рік = 2556 грн. * 0,25 = 639 грн. Отже, на користь позивачки підлягає стягненню матеріальна допомога на оздоровлення 2010-2014 р.р. у розмірі 6735 грн. Щодо вимоги позивачки про стягнення середнього заробітку за весь час затримки за період з 02.09.2015 по 16.11.2015 в сумі 59 792,20 грн., слід зазначити наступне. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. З точки зору закону заходи, встановлені ст. 117 КЗпП України, є відповідальністю роботодавця перед працівником в разі несвоєчасного розрахунку при звільненні.; Сама по собі відсутність грошових коштів у роботодавця не свідчить про відсутність вини підприємства у невиплаті заробітної плати та не виключає його відповідальності. Суд встановив вину відповідача за затримку розрахунку при звільненні [PERSON] із займаної посади, а тому вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню. Крім того, судом встановлено вину відповідача у неналежному нарахуванні та виплаті надбавки за вислугу років, оскільки позивачці підлягає виплаті не 10%, а 20 % надбавки від посадового окладу, тому при визначенні середньоденної заробітної плати необхідно також враховувати суми недоплаченої надбавки. Порядок обчислення середньої заробітної плати визначений постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі-постанова). Відповідно до абзацу третього пункту 2 розділу ІІ постанови, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу затримки розрахунку при звільненні проводиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу ІV постанови, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Суд зазначає, що у Голови комісії з реорганізації Державного вищого навчального закладу "Міжрегіональна академія управління" [PERSON] витребовувались розрахунковий листок по заробітній платі [PERSON] за вересень 2015 року, довідка бухгалтерії, яка підтверджує розмір сум, належних [PERSON] при звільненні, довідка бухгалтерії про розмір заборгованості по заробітній платі Державного вищого навчального закладу «Міжгалузева академія управління» перед [PERSON], довідка про середньоденну та середньомісячну заробітну плату [PERSON], довідка про розмір заборгованості по виплатам матеріальної допомоги на оздоровлення при наданні щорічних відпустки за час роботи у Державному вищому навчальному закладі «Міжгалузева академія управління» перед [PERSON], однак витребуванні докази надані не були. У зв'язку з цим, суд здійснює розрахунок середнього заробітку за час затримки належних сум позивачу при звільненні на підставі наявних у справі доказів та враховуючи суми недоплаченої надбавки. Суд встановив, що позивач звільнений із займаної посади 01.09.2015, таким чином перебіг строків обчислення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у цій справі починається з 02.09.2015. Так, позивач звільнений із займаної посади 01.09.2015, тому для визначення розміру середньоденного заробітку належить враховувати два місяці, а сааме: травень 2015 року та червень 2015 року, оскільки у липні та серпні 2015 року позивачка перебувала у відпустці. Позивач у травні 2015 року та червні 2015 року відпрацювала 38 робочих днів. На підставі розрахункових листків по заробітній платі позивачу за травень 2015 року було нараховано заробітну плату у розмірі 3355,12 грн., а за червень 2015 року - 3583,98 грн., за вказані періоди до заробітної плати [PERSON] не було враховано, що надбавка за вислугу років становить не 10%, а 20 %, а тому недоплачено: 2556 грн. * (20% -10%) = 255,60 грн. до кожної із зарплат за травень і червень. Отже, середньоденний заробіток позивача становить: (3355,12 грн. + 255,60 грн. + 3583,98 грн. + 255,60 грн.) / 38 робочих днів = 196,06 грн. Період затримки виплати заробітної плати позивача обраховується, починаючи з 02.09.2015, тобто наступного дня після звільнення його із займаної посади, по 16.11.2016, тобто по день вимог позивача, і становить 305 робочих днів. Таким чином, середній заробіток позивача за несвоєчасний розрахунок при звільненні складає: 196, 06 грн. х 305 робочих днів = 59 798, 30 грн. Однак, як вбачається з матеріалів позовної заяви, позивачка просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розмірі 59 792, 20 грн., а тому суд не може вийти за межі позовних вимог та задовольняє вимогу позивачки в межах заявленої позивачкою суми 59 792, 20 грн. Що стосується вимоги позивачки про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати за період з вересня 2015 року по вересень 2016 року, слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 5 ст. 96 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст. ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, в тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться в разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Разом з тим ст. 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків їх виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги в порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» сум компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Згідно з вимогами пункту 3 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України № 1427 від 20.12.1997, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін. Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1. Коефіцієнт приросту споживчих цін розраховується з трьома знаками після коми. Індекси споживчих цін для розрахунку коефіцієнта приросту споживчих цін щомісячно публікуються Держкомстатом наростаючим підсумком з початку того року, в якому виникла заборгованість із виплати заробітної плати, що підлягає компенсації відповідно до пункту 2 цього Положення. Згідно даних Держкомстату, індекси споживчих цін становлять: За 2015 рік: вересень 102,3 %, жовтень 98,7 %, листопад 102,0 %, грудень 100,7 % , За 2016 рік: січень - 100,9 %, лютий 99,6 %, березень - 101,0 %, квітень - 103,5 %, травень - 100,1 %, червень - 99,8 %, липень - 99,9 %, серпень - 99,7 %. Враховуючи вищезазначене, суд здійснив розрахунок компенсації втрати частини доходів з вересня 2015 року по вересень 2016 року, згідно якого компенсація втрати частини доходів позивача становить 1466,06 грн.: ( 14381,08 грн. + 3072,00 грн.) * (102,3 % * 98,7 % * 102,0 % * 100,7 % * 100,9 % * 99,6 % * 101,0 % * 103,5 % * 100,1 % * 99,8 % * 99,9 % * 99,7 %) = 17 453,08 грн. * 108,4 % = 18 919,14 грн. - 17 453, 08 грн. = 1466,06 грн. Тобто, до стягнення належить 1466,06 грн. Відповідно до ст. 265 КЗпП України, у разі порушення термінів виплати заробітної плати працівнику, роботодавець виплачує компенсацію у розмірі трьох мінімальних заробітних плат. Так, Законом "Про Державний бюджет України на 2016 рік" установлено на 2016 рік мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 1378 гривні. Отже, на користь позивачки підлягає стягненню компенсація у розмірі 4134 грн. (3*1378 грн.). Згідно з частиною першою статті 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснив, що «судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (322-08) (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності (пункт 13)». Суд вважає, що у зв'язку з невиплатою належних грошових сум при звільненні позивач зазнав втрату нормальних життєвих зв'язків, які вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, що свідчить про завдання йому моральної шкоди. З огляду на викладене, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди має становити 2000 грн. З урахуванням викладеного суд робить висновок про необхідність захистити порушені права позивача в обраний ним спосіб судового захисту, що відповідає статті 16 ЦК, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства позивач має право на працю та гідну її оплату, а також право на справедливий судовий захист у разі порушення таких прав. Суд звертає увагу на те, що позивачка була у трудових відносинах саме з відповідачем - 1, ДВНЗ «Міжгалузева академія управління», при її звільненні із вказаного навчального закладу саме останнім не було виплачено [PERSON] усіх сум, передбаченим трудовим законодавством України. Крім того, згідно витягу Єдиного державного реєстру фізичних та юридичних осіб-підприємців від 19.10.2016 випливає, що з 29.07.2015 Державний вищий навчальний заклад «Міжгалузева академія управління» перебуває в стані припинення, однак станом на день ухвалення даного рішення вищевказана юридична особа не є припиненою. А тому, зважаючи на обставини справи, досліджені у судовому засіданні докази та системний аналіз положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову до відповідача-1 ДВНЗ «Міжгалузева академія управління». Що стосується позовних вимог до відповідача-2 Київського національного університету технологій та дизайну, то у їх задоволенні слід відмовити, оскільки позивачем не доведено порушення ним прав позивача. Розподіляючи судові витрати відповідно до статті 88 ЦПК, суд зазначає, що з відповідача-1 належить стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 1383,00 грн.

Outcome: partial