Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-04 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що відповідно до рішення Івано-Франківського міського суду від 28.05.2013 року за нею, відповідачкою та її матір`ю [PERSON] була закріплена квартира [ADDRESS] , в якій вона з мамою проживала з 1999 року. Після укладання, згідно рішення суду від 28.05.2013 року, договору житлового найму, вона, її мама та відповідачка зареєструвалися у вказаній квартирі. Вона є основним квартиронаймачем квартири [ADDRESS] . Відповідачка, зареєструвавши своє місце проживання у вказаній квартирі, жодного дня не проживала у ній, а проживає зі своєю сім`єю у квартирі по [ADDRESS] . Перешкод у проживанні та використанні квартири відповідачці ніхто не чинив. Не дивлячись на те, що відповідачка в квартирі не проживає, вона змушена оплачувати за неї всі комунальні послуги та не може оформити субсидію. Знятися у добровільному з обліку місця проживання не бажає. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі. Просить задовольнити позов. Відповідач у судовому засіданні заперечила щодо позову, при цьому підтвердила, що дійсно тривалий період часу не проживає за адресою: [ADDRESS] , а живе за іншою адресою. На даний час вона не може знятися з реєстрації, так як не має куди прописатися. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Судом встановлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 травня 2013 року у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до Комунального підприємства "Єдиний розрахунковий центр" про спонукання до укладення договору найму житлового приміщення - позов задоволено. Зобов`язано КП "Єдиний розрахунковий центр" укласти із [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] договір житлового найму на квартиру [ADDRESS] , право на проживання в якій визнано постановою Івано-Франківського міського суду від 28.03.2006 року по справі №2а-7/2006 року (а.с.4). Як слідує з матеріалів справи, 06.08.2013 року між КП «Єдиний розрахунковий центр», як наймодвцем та [PERSON] , як наймодавцем укладено Договір найму житла (квартири) в будинку державного і коммунального житлового фонду. Членами сім`ї наймача зазначено: [PERSON] - мати та [PERSON] - сестру (а.с. 5-8). Позивач стверджує, що відповідачка, зареєструвавши своє місце проживання у вказаній квартирі, жодного дня не проживала у ній, а проживає зі своєю сім`єю у квартирі по [ADDRESS] . Добровільно знятися з реєстрації відповідач не бажає. Зазначені обставини відповідачка не заперечує. Стаття 129 Конституції України передбачає, що одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Держава гарантує можливість стабільного користування житлом, недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в гарантії збереження житла в державному та комунальному житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР). Непроживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР). В судовому засіданні встановлено факт того, що [PERSON] понад встановлені законодавством строки не проживає у квартирі [ADDRESS] , спірним житловим приміщенням не користується, про що, зокрема, відповідачка підтвердила у судовому засіданні. Наведені обставини свідчать про обґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: approved