Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-11 00:00:00

14.03.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: квартира [ADDRESS] та про зобов'язаня реєстраційної служби зняти [PERSON] з реєстраційного обліку у квартирі [ADDRESS]. 19.04.2018 року [PERSON] звернулася в суд із зустрічним позовом до [PERSON] про поновлення строку позовної давності для пред'явлення позову до суду про поділ спільного майна подружжя та визнання за нею в порядку поділу майна подружжя права власності на 1/2 частку квартири , що знаходиться за адресою: квартира [ADDRESS]. У вступному слові позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав і пояснив, що проживає у однокімнатній квартирі [ADDRESS], яка належить йому на праві власності згідно договору купівлі-продажу. У квартирі також зареєстрована колишня дружина - відповідачка [PERSON], з якою шлюб розірваний 24.02.2011 року. У серпні 2014 року [PERSON] за власним волевиявленням виселилася з означеної квартири та забрала всі речі. Але, [PERSON] не бажає знятися з реєстрації у вказаній квартирі. [PERSON] придбала власне житло і з серпня 2014 р по даний час постійно проживає за адресою: [ADDRESS]; жодного разу вона у квартирі [ADDRESS] для подальшого проживання не з'являлася. У власності [PERSON] є також 1/2 частина будинку [ADDRESS]. Всі обов'язки по утриманню спірного житла він виконує самостійно, сплачує комунальні послуги. Він одружений і має на утриманні троє неповнолітніх дітей, які проживають разом з ним у спірній квартирі. В даний час очікується четверта дитина. Оскільки спірна квартира однокімнатна, будучи її власником, він позбавлений можливості розпоряджатися цією квартирою та за її рахунок покращити свої житлові умови у зв'язку з реєстрацією в ній місця проживання відповідачки . Тому просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнала, а зустрічний позов підтримала і поянила, що з 18.07.2001 року до 24.02.2011 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . У шлюбі вони придбали однокімнатну квартиру в [ADDRESS], яка перейменована на [ADDRESS]. Покупцем у договорі купівлі-продажу квартири вказаний [PERSON], але квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Після розірвання шлюбу вона та [PERSON] разом проживали у вказаній квартирі до серпня 2014 року, а потім у зв'язку з постійними конфліктами вона вимушена була з неповнолітнім сином знімати інше житло. Пізніше неповнолітній син [PERSON] став проживати з відповідачем [PERSON] у спірній квартирі за умови, що квартира залишиться для сина. Тепер син навчається у військовому навчальному закладі, сім'я відповідача [PERSON] зростає, він бажає покращити свої житлові умови за рахунок спільного з нею майна, тому вважає, що її право власності на спірну квартиру порушується і просить зустрічний позов задовольнити та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. Про порушення свого права дізналася у квітні 2018 р, отримавши позовну заяву [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житлом. Просить відмовити в задоволенні позову [PERSON] до неї. Представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] просить відмовити в позові [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за вказаною адресою. та про зобов'язаня реєстраційної служби зняти [PERSON] з реєстраційного обліку у квартирі [ADDRESS], а зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання в порядку поділу майна подружжя права власності на 1/2 частку квартири , що знаходиться за адресою: [ADDRESS], задовольнити, так як вважає, що між сторонами виникли правовідносини щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, які підлягають вирішенню відповідно до вимог ст.ст. 60, 68, 69, 70 СК України, ст.ст. 372 ЦК України. Вважає, що [PERSON] не порушений строк позовної давності, оскільки про порушення свого права вона дізналася у квітні 2018 р, отримавши позовну заяву [PERSON] про визнання її такою, що втратила право на спільне сумісне житло. [PERSON] зустрічні позовні вимоги не визнав, просить застосувати до позовних вимог [PERSON] строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що після розірвання шлюбу у 2011 року [PERSON] зверталася до суду з позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя, в тому числі квартири [ADDRESS], що свідчить про наявність спору ще у 2011 році, але потім подала заяву про залишення позовної заяви без розгляду. Потім [PERSON] проживала у спірній квартирі до серпня 2014 р та, скориставшись його відсутністю, виїхала з означеної квартири, забравши все спільне сумісне рухоме майно: побутову техніку, меблі, люстри тощо. Отже, спір з приводу спільного сумісного майна виник ще в серпні 2014 р. Проте, [PERSON] не скористалася своїм правом на звернення до суду за захистом порушеного права, житлом забезпечена. Вважає, що відсутні підстави для поновлення строку позовної давності за зустрічним позовом, тому в його задоволенні просить відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд знаходить, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити з таких підстав. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 липня 2001 року. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 06 лютого 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Славутського нотаріального округу, [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] (а.с.9). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Сторони визнали, що квартира [ADDRESS] була об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Проте, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON], що стверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 0770471 від 07.02.2006 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.4, 6). Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 лютого 2011 року, яке набрало законної сили 09.03.2011 року, шлюб між сторонами розірваний (а.с.14). Відповідно до ст.256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю в 3 роки (ст.257 ЦК). При цьому відповідно до ч.1 ст.261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пунктом 1 ст.6 Європейської Конвенції з прав людини передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення й застосування конвенції (п.1 ст.32), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п.51 рішення від 22.10.96 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст.261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.60 ЦПК, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі №6-17цс17. Судом досліджено позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя від 16.05.2011 року, з якої вбачається, що у травні 2011 року, після розірвання шлюбу, між сторонами виник спір щодо спільного сумісного майна подружжя і, зокрема, щодо квартири [ADDRESS] (а.с.67). Ухвалою Славутського міськрайонного суду від 15 серпня 2011 року позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя від 16.05.2011 року залишена без розгляду за заявою позивача. Сторони , в тому числі [PERSON], яка допитана в якості свідка, пояснили, що після розлучення разом проживали у [ADDRESS] до серпня 2018 року. У серпні 2018 року [PERSON] виїхала з означеної квартири через постійні сварки і конфлікти. Наявність між сторонами конфліктів, що спонукали [PERSON] залишити спільне сумісне житло, стверджується також листами Славутського РВ УМВС України у Хмельницькій області від 21.06.2011 року № 9666, від 06.05.2014 р № 6246 (а.с.74, 75) та показаннями свідка [PERSON] Суд знаходить безпідставними твердження [PERSON] про те, що між нею та [PERSON] існувала домовленість про те, що квартира [ADDRESS] залишиться для їхнього сина [PERSON], [INFO], а тому вона не знала про порушенння свого права на спірну квартиру, так як в ході судового розгляду [PERSON] не довела належними та допустимими доказами наявність такої домовленості. Крім цього, йдеться про порушення її права на майно, а не прав неповнолітнього сина. Беручи до уваги пояснення сторін, свідка [PERSON], письмові докази, враховуючи наявність у [PERSON] обов'язку знати про стан своїх майнових прав, суд знаходить обгрунтованими доводи відповідача за зустрічним позовом [PERSON], що позивачка за зустрічним позовом [PERSON] знала про порушення свого права, як на час розлучення у 2011 році, так і у серпні 2014 року, коли виїхала із спірної квартири, право власності на яку зареєстроване за [PERSON] Проте, із позовом до суду [PERSON] звернулася тільки в квітні 2018 року, тобто зі спливом 7 років. Позивачка [PERSON] не довела той факт, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.60 ЦПК, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Ураховуючи вищезазначене, оцінивши доводи сторін, суд встановив, що [PERSON] мала об'єктивну можливість дізнатися про порушення свого права на частку у спільному сумісному майні подружжя з огляду на презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав у разі недоведення протилежного. Згідно із чч. 3, 4 ст.267 ЦК позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові. [PERSON] подав заяву про застосування строку позовної давності до зустрічних позовни вимог [PERSON] 15.05.2018 року, тобто до винесення судом рішення у справі. А тому в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поновлення строку позовної давності для пред'явлення позову до суду про поділ спільного майна подружжя та визнання за нею в порядку поділу майна подружжя права власності на 1/2 частку квартири , що знаходиться за адресою: квартира [ADDRESS], слід відмовити. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на свій розсуд. Згідно зі ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати приміщення для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування своїм майном. Як вбачається з довідки виконавчого комітету Славутської міської ради Хмельницької області №3194/26-14 від 02.03.18 р, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], колишня дружина [PERSON], син [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO] (а.с.7). [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] видане 24.02.2017 року.(а.с.12). В шлюбі мають сина [PERSON], що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 30.05.2017р. (а.с.10), [PERSON] в даний час вагітна (довідка № 174 від 19.10.2018 р додається); сім'я [PERSON] та [PERSON] має статус багатодітної (посвідчення видані у жовтні 2018 року). Суд знаходить безпідставними заперечення представника відповідача [PERSON] - адвоката [PERSON] про порушення судом порядку долучення письмових доказів до матеріалів справи після завершення підготовчого судового засідання до початку судового розгляду, оскільки факти, що містять відомості про вагітність [PERSON] та про статус сім'ї, як багатодітної, виникли після закінчення підготовчого засідання. Відповідно актів комісії КП "Славутське ЖКО" від 20.06.2017 р, від 18.05.2015 р, 10.09.2014 р [PERSON] не проживає за адресою [ADDRESS] з 2014 року (а.с.16-19). [PERSON] визнала, що дійсно не проживає у квартирі за адресою [ADDRESS] з серпня 2014 року за власним волевиявленням, має у власності інше житло - однокімнатну квартиру в [ADDRESS], а також 1/2 частину житлового будинку в [ADDRESS]. Відповідно до частин першої та другої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Вимогами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, відповідачем [PERSON] не надано належних та допустимих доказів того, що в період з серпня 2014 року вона з поважних причин не проживає у квартирі, яка належить позивачу, по [ADDRESS], а також що її відсутність пов'язана з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для неї на вчинення дій щодо зняття з реєстрації за вказаною адресою. Тому, суд знаходить доведеним факт здійснення [PERSON] перешкод [PERSON] в користуванні квартирою [ADDRESS] , яка, не будучи членом його сім'ї, зареєстрована за вказаною адресою, що унеможливлює розпорядження нерухомим майном. Визнання відповідачки [PERSON] втратившою право користування жилим приміщенням тягне за собою зняття її з реєстрації за вказаною адресою відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", тому суд не вбачає підстав зобов'язувати реєстраційний орган зняти [PERSON]. з реєстрації за адресою [ADDRESS].

Outcome: partial