Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-21 00:00:00

09 листопада 2015 року [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, зазначив, що в період з 20.01.1978 року перебувала у трудових відносинах з ГРЕ № 37, яка є структурним підрозділом КП Кіровгеологія. Згідно наказу № 6-к від 24.02.2014 року, виданого керівництвом КП «Кіровгеологія» була звільнена з посади у звязку із власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України. 22.05.2014 року Ленінським районним судом м. Кіровограда винесено на її користь заочне рішення про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати і польового забезпечення, рішення набрало законної сили 02.06.2014 року. 27.06.2014 року відділом Державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження ВП № 43816488 для виконання рішення суду. Так як КП «Кіровгеологія» до цього часу не розрахувалося з нею по заборгованості заробітної плати змушена звернутися до суду для подальшого захисту своїх прав. На кінець її роботи в структурному підрозділі Казенного підприємства «Кіровгеологія» (Геологорозвідувальної експедиції № 37) середня заробітна плата склала 1996,92 грн. Час затримки з дня звільнення (28.02.2014 року) до цього часу (10.11.2015 року) склав 20 місяців 10 днів (20,33 місяців), таким чином на теперішній час відповідач має сплатити їй середній заробіток за весь час затримки з 28.02.2014 року по 10.11.2015 року у розмірі 40597,38 грн. (1996,92 грн.х20,33 міс.) Крім того, внаслідок вищевказаних правопорушень чинного трудового законодавства з боку відповідача щодо несвоєчасного розрахунку працівника під час її звільнення він зазнав і значної моральної шкоди. Вона полягає в тому, що будучи звільненим з роботи, зазнала значних душевних страждань від того, що усвідомлювала те, що керівництво КП «Кіровгеологія» вчиняє з нею протиправно, грубо порушує чинне законодавство та її права на отримання заробітної плати, яку вона чесно заробила своєю працею, вона неодноразово переносила нервовий стрес у звязку з нерегулярною, багаторічною невиплатою зарплати, яка відбувалася з вини відповідача. Порушено та змінено її звичайний ритм життя, відсутність коштів змушує весь час докладати додаткових зусиль для пошуку грошей і організації свого життя. В звязку з цим вона оцінює компенсацію за завдану моральну шкоду в розмірі 3000 грн. Просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку у розмірі 40597,38 грн., у відшкодування завданої моральної шкоди 3000 грн. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, зазначені в позові Представник відповідача до суду не зявився, повідомлений про час та місце розгляду справи в установленому законом порядку, надав до суду письмові заперечення, згідно яких зазначив, що КП «Кіровгеологія» створено за постановою Кабінету Міністрів України від 30.06.1998 року № 987 шляхом перетворення Державного геологічного підприємства «Кіровгеологія», є його правонаступником і належить до сфери управління Державної служби геології та надр України. Згідно ч. І ст. 76 Господарського кодексу України основним (понад 50 % споживачем продукції (робіт, послуг) казенних підприємств виступає держава. Переважаючим (понад 50%) є виробництво суспільно необхідної продукції (робіт, послуг), яке за своїми умовами і характером потреб, що ним задовольняються, як правило, не може бути рентабельним. Частиною 1 статті 77 Господарського кодексу України передбачено, що Казенне підприємство здійснює господарську діяльність відповідно до виробничих завдань органу, до сфери управління якого воно входить. Відповідно до розділу - III (Ядерна енергетика) плану заходів щодо реалізації Енергетичної стратегії України на період до 2030 року (затверджено Розпорядженням Кабінету міністрів України від 27.07.2006 року №436-р) КП «Кіровгеологія» є одним з виконавців цієї роботи. Відповідно до Статуту Підприємства основною метою діяльності підприємства є геологічне вивчення надр, проведення геолого-пошукових і геологорозвідувальних робіт на стратегічну сировину (радіоактивні і рідкісні елементи, алмази і благородні метали), радіоекологічних досліджень і вивчення природних джерел випромінювання на території України. КП «Кіровгеологія» проводить геологорозвідувальні роботи за рахунок коштів державного бюджету та згідно постанови Кабінету Міністрів України від 21 грудня 1992 року № 709-3 «Про питання пов'язані з геологорозвідувальними роботами на уран, іншу стратегічну сировину та радіоекологічними дослідженнями» (ТАЄМНО). З цією метою щороку в державному бюджеті передбачається обсяг видатків, який в установленому порядку доводиться до розпорядника бюджетних коштів - Державної служби геології та надр України, далі «Замовник». Порядок проведення геологорозвідувальних робіт за рахунок коштів державного бюджету визначається постановою Кабінету Міністрів України № 279 від 14 березня 2006 року. Цей порядок визначає процедуру доведення геологічних (технічних) завдань, прийняття та оцінки їх результатів, фінансування геологорозвідувальних робіт, що проводяться за рахунок коштів державного бюджету на території України. Оплата виконаних геологорозвідувальних робіт здійснюється Замовником згідно з договором між Замовником та КП «Кіровгеологія» та порядком обслуговування державного бюджету за видатками шляхом перерахування коштів на поточний рахунок КП «Кіровгеологія», в межах видатків на місяць. Призупинення виробничого процесу до вирішення питання повного та своєчасного фінансування геологорозвідувальних робіт може привести до зриву виконання Державного замовлення. Отже, враховуючи специфіку діяльності Підприємство існує тільки за рахунок коштів від державного замовлення (державного фінансування). Зазначена заборгованість по заробітній платі у КП «Кіровгеологія» виникла у зв'язку із недофінансуванням Державою геологорозвідувальних робіт, а саме, Державною службою геології та надр України, яка є замовником зазначених робіт, які здійснює підприємство. Враховуючи вищезазначене, вважають, що вина підприємства стосовно невчасної виплати заборгованості по заробітній платі відсутня, тому прямої вини у нездійсненні своєчасного розрахунку при звільненні з позивачем немає. Позивач при обґрунтуванні позовних вимог про стягнення середньої заробітної плати на підставі положення ст. 117 КЗпП України помилково вважає, що встановлення наявності вини КП «Кіровгеологія» у невиплаті належних йому при звільненні сум рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22.05.2014 року у справі № 405/2416/14-ц є преюдиційною обставиною і звільняє його від необхідності доведення вини КП «Кіровгеологія». З аналізу норми ст. 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку, випливає, що підставою такої відповідальності є вина власника. Законодавство, що регулює трудові відносини не передбачає виплату будь-яких компенсаційних виплат через невиконання судових рішень у трудових спорах. Відповідальність Боржника за невиконання рішення встановлюється Законом України «Про виконавче провадження». Таким чином, стягнення додаткових сум за прострочення виконання судового рішення за ст. 117 КЗпП України з Казенного підприємства «Кіровгеологія» буде суперечити законодавству. Позивачем в зазначеному в позові розрахунку сума за час затримки розрахунку складає 40 597,38 грн. З таким способом розрахунку відповідач не може погодитись та надає суду розрахунок, в якому сума мала б складати 39 474 грн. Звертає увагу суду на те, що підстави, на які посилається позивач для отримання моральної шкоди ставляться під сумнів, тому що можливість прийняття як доказ в завданні моральної шкоди переживань ніяким чином не підтверджуються будь-якими доказами. Як вбачається з позовної заяви, позивач просить стягнути, в тому числі моральну шкоду в розмірі 3000 грн., при цьому не було надано належного доказу про завдання моральної шкоди та належним чином не обґрунтовано саме таку грошову суму. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Як вже зазначалось в першій частині даного заперечення, заборгованість по заробітній платі на підприємстві виникла у зв'язку з відсутністю на момент звільнення державного фінансування КП «Кіровгеологія». Таким чином, вина підприємства у невиплаті заборгованості по заробітній платі відсутня, а тому немає підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі. Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. З трудової книжки вбачається, що згідно наказу № 6-к від 24.02.2014 року КП «Кіровгеологія» [PERSON] була звільнена з посади у звязку з власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України. Згідно заочного рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22 травня 2014 року, яке набрало законної сили 02.06.2014 року стягнуто з відповідача на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 27 226,52 грн., моральну шкоду у розмірі 300 грн. У відповідності до постанови про відкриття виконавчого провадження від 27.06.2014 року державним виконавцем Державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження ВП № 43816488 з виконання заочного рішення суду на підставі виконавчого листа, виданого Ленінським районним судом м. Кіровограда 11.06.2014 року. Казенне підприємство створено державою як єдиним засновником. Майно належить не самій особі, а засновнику, тобто державі. Розпорядження основними фондами казенного підприємства можливо лише з дозволу органу, уповноваженого управляти відповідним майном. У відповідності до ст. 76 Господарського кодексу України казенні підприємства створюються у галузях економіки, в яких: законом дозволено здійснення господарської діяльності лише державним підприємствам; основним (понад п'ятдесят відсотків) споживачем продукції (робіт, послуг) виступає держава; за умовами господарювання неможлива вільна конкуренція товаровиробників чи споживачів; переважаючим (понад п'ятдесят відсотків) є виробництво суспільно необхідної продукції (робіт, послуг), яке за своїми умовами і характером потреб, що ним задовольняються, як правило, не може бути рентабельним; приватизацію майнових комплексів державних підприємств заборонено законом. Казенне підприємство створюється за рішенням Кабінету Міністрів України. У рішенні про створення казенного підприємства визначаються обсяг і характер основної діяльності підприємства, а також орган, до сфери управління якого входить підприємство, що створюється. Реорганізація і ліквідація казенного підприємства проводяться відповідно до вимог цього Кодексу за рішенням органу, до компетенції якого належить створення даного підприємства. Майно казенного підприємства закріплюється за ним на праві оперативного управління. Орган, до сфери управління якого входить казенне підприємство, затверджує статут підприємства, призначає його керівника, дає дозвіл на здійснення казенним підприємством господарської діяльності, визначає види продукції (робіт, послуг), на виробництво та реалізацію якої поширюється зазначений дозвіл. Відповідно до ст. 77 Господарського кодексу України казенне підприємство здійснює господарську діяльність відповідно до виробничих завдань органу, до сфери управління якого воно входить. Казенне підприємство самостійно організовує виробництво продукції (робіт, послуг) і реалізує її за цінами (тарифами), що визначаються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. Джерелами формування майна казенного підприємства є: державне майно, передане підприємству відповідно до рішення про його створення; кошти та інше майно, одержані від реалізації продукції (робіт, послуг) підприємства; цільові кошти, виділені з Державного бюджету України; кредити банків; частина доходів підприємства, одержаних ним за результатами господарської діяльності, передбачена статутом; інші джерела, не заборонені законом. Казенне підприємство одержує кредити для виконання статутних завдань під гарантію органу, до сфери управління якого входить підприємство. Казенне підприємство відповідає за своїми зобов'язаннями лише коштами, що перебувають у його розпорядженні. У разі недостатності зазначених коштів держава, в особі органу, до сфери управління якого входить підприємство, несе повну субсидіарну відповідальність за зобов'язаннями казенного підприємства. Порядок розподілу та використання прибутку (доходу) казенного підприємства визначається фінансовим планом, який затверджується у порядку, встановленому статтею 75 цього Кодексу для державних комерційних підприємств. Отже, враховуючи специфіку діяльності, Підприємство існує не тільки за рахунок коштів від державного замовлення (державного фінансування). Закон України "Про виконавче провадження" визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Цим Законом врегульовано лише правовідносини, що виникають у процесі виконання судових рішень. Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до п.п. 20, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 24.12.1999, № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпПУ стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Судом встановлено, що згідно заочного рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22 травня 2014 року була стягнута заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у розмірі 27 226,52 грн. за період починаючи з вересня 2011 року по день звільнення 28.02.2014 року, а в даному позові про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати стосуються періоду з дня звільнення 28.02.2014 року до моменту звернення до суду 10.11.2015 року. В судовому засіданні встановлено, що після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати, відповідачем до теперішнього часу не виплачено на користь позивача нараховану, але не виплачену заробітну плату, тому суд вважає, що відповідач не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Суд погоджується з наданим відповідачем розрахунком середнього заробітку за час затримки розрахунку : Згідно довідки середньомісячний заробіток складає 1996,92 грн., необхідно рахунок проводити виходячи з 2-х місяців попередніх звільненню, тобто за грудень 2013 січень 2014 року. Середня кількість робочих днів за ці місяці становить 21,5 роб./днів ( 1 м-ць 22 р/д, 2 м-ць - 21 р/д, разом (22+21)/2= 21,5 р/д. Середньоденна з/п = 1996,92 грн./21.5 р/д.= 92,88 грн. Кількість робочих днів за період затримки розрахована згідно «Розрахунку норм тривалості робочого часу» на 2013,2014,2015 роки - 92,88 грн. х 425 днів =39474 грн. З огляду на те, що позивач була звільнена 28.02.2014 року, час затримки розрахунку з 22.02.2014 року по 10.11.2015 року становить 425 днів. Розмір його середньоденної заробітної плати становить 92,88 грн. (1996,92 грн. : 21,5 робочих днів). Таким чином, відповідач має сплатити [PERSON] середній заробіток за весь час затримки , тобто з 28.02.2014 року по 10.11. 2015 року у розмірі 39474 грн.( 92,88 грн. х 425 днів). Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 39474 грн. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою ПВС України №5 від 25.05.2001 року Про судову практику у справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди розяснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин ( незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, тощо ), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної ( немайнової ) шкоди покладається на власника або уповноважений ним органом незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. У відповідності до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 .03.1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди ( зі змінами та доповненнями) відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Враховуючи те, що згідно заочного рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22 травня 2014 року позивачу стягнуто моральну шкоду з відповідача, [PERSON] являється пенсіонером, отримує пенсію, позивачем не надано доказів того, в чому саме полягає моральна шкода, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди, тому суд вважає за необхідне відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди. Відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» підлягає стягненню з Казенного підприємства Кіровгеологія судовий збір на користь держави у розмірі 551,20 грн., з [PERSON] судовий збір на користь держави у розмірі 551,20 грн.

Outcome: partial