Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-27 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, визнання права власності на 3/5 частин будівельних матеріалів, посилаючись на те, що перебуваючи у шлюбі ними розпочато будівництво садиби по [ADDRESS], яке досі не завершене і будинок не введений в експлуатацію. Відповідач після розірвання шлюбу коштів в будівництво зазначеного будинку не вкладав. На підставі викладеного, позивач вважає, що її частка в спільному сумісній власності становить 3/5 частин. Просить визнати за нею право власності на 3/5 частин будівельних матеріалів, обладнання, конструктивних елементів, які були використані в процесі будівництва житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS]. Відповідачем [PERSON] пред'явлено зустрічний позов про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] В судовому засіданні представник позивача згідно довіреності [PERSON], підтримав позовні вимоги. Зустрічний позов [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами не визнав, посилаючись на його безпідставність. Відповідач [PERSON] представник відповідача адвокат [PERSON] підтримали зустрічний позов, позов [PERSON] про поділ майна подружжя, визнання права власності на будівельні матеріали не визнали повністю. Суд, заслухавши пояснення сторін, представників сторін, показання свідків, перевіривши матеріали матеріальної справи, прийшов до наступного. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з пояснень сторін, підтверджується матеріалами справи сторони перебували в шлюбі з 19 липня 1975 року по 26 листопада 2004 року. За час шлюбу сторони будували житловий будинок за адресою [ADDRESS] Рішенням виконавчого комітету Гусятинської селищної ради народних депутатів №102 від 28.09.1990 року відповідачу [PERSON] виділено земельну ділянку та надано право будівництва житлового будинку (а.с. 6). Згідно державного акта на право приватної власності на земельну ділянку, виданого 8.12.1998 року Гусятинською селищною радою, [PERSON] є власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд - 0, 15 га, для ведення підсобного господарства - 0, 08 га. (а.с. 9). Будівництво здійснено за зазначеною адресою самочинно без відповідного дозволу, відповідно затвердженого проекту, право власності не оформлено, що не заперечується сторонами. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] пояснив, що позивач вираховує частку в спільному майні виходячи з наступного. При технічній інвентаризації станом на 12.07.2011 року вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами становить 486372 грн. з моменту розірвання шлюбу позивач одноосібно вкладала у будівництво будматеріалів до 12.07.2011 року на суму 58521 грн., після 12.07.2011 року - 57 186 грн. В судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] підтвердили факт проведення певних будівельних робіт позивачем з 2005 по 2013 роки. На підтвердження зазначених обставин стороною позивача подано товарні чеки, накладні, видаткові накладні. (а.с.20-50). На думку позивача, частка відповідача [PERSON] в спільному майні становить - (486 372-58521)/2=213 925 грн. (2/5 частки), частка позивача [PERSON] становить (213925+58521+57 186)=329 632 грн. (3/5 частки). Відповідач [PERSON] заперечив наведений позивачем розрахунок часток в спільному майні, посилаючись на те, що на момент розірвання шлюбу між сторонами в 2004 році будівництво житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] було завершено. Зазначені обставини підтверджуються показаннями свідка [PERSON] та відеозаписом від 05.08.2001 року. Також відповідач [PERSON] не погодився із вартістю житлового будинку, а також вважав неналежними доказами подані позивачем товарні чеки та накладні. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.ст.68,69,70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні норми містять в ст.ст. 368, 372 Цивільного кодексу України. Згідно вимог частин 2, 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" роз'яснено, що при неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з врахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що недобудований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в силу ст.ст.60,69,70 Сімейного кодексу України є об'єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя - сторін по справі, частки дружини та чоловіка в якому є рівними і до виниклих між сторонами правовідносин слід застосовувати норми ст. 331 ЦК України, оскільки вони не набули права власності на створене майно, яке є незавершеним будівництвом, а до завершення останнього сторони вважаються власниками матеріалів, які були використані в процесі цього будівництва. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, відповідно до ст. 11 ЦПК України сприяв сторонам у здійсненні їх прав, зокрема, роз'яснював право клопотати про призначення експертизи. На підставі викладеного, суд не знаходить підстав для відступлення від рівності часток подружжя, оскільки всупереч вимог ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України позивач [PERSON] не довела належними доказами розрахунок часток в спільному майні подружжя. За таких обставин позов [PERSON] про поділ майна подружжя, визнання права власності на будівельні матеріали підлягає до часткового задоволення, слід визнати сторін власниками матеріалів, які були використані в процесі цього будівництва по ? частки кожному. В задоволенні решти вимог відмовити. Щодо зустрічного позову [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS], судом встановлено наступне. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 182 ЦК України право власності на нерухомі речі, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч.2,3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Частинами 1,2 ст. 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відповідно до ст. 26 Закону України від 16 листопада 1992 року «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. Відповідно до змісту пп. 1 п. "б" ч. 1 ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» участь у прийнятті в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів у порядку та у випадках, встановлених законом відноситься до відання виконавчих комітетів сільських, селищних, районних, міських рад. Як роз'яснено у п. 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 р. «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» визнання права власності на незавершений об'єкт самочинного будівництва не допускається, оскільки це суперечить змісту як ч. 3 ст. 376, так і ст. 331 ЦК. У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Матеріали справи не містять даних щодо звернення позивача до органів місцевого самоврядування, до інспекції державного архітектурно-будівельного контролю з питання узаконення спірної будівлі, а також мотивованої відмови цих органів та органів місцевого самоврядування у вирішенні цього питання. Таким чином позивач [PERSON] не довів правові підстави для звернення до суду із заявленими вимогами, ураховуючи, що чинним законодавством передбачено іншу процедуру прийняття в експлуатацію новоствореного нерухомого майна, порядок проведення державної реєстрації та оформлення права власності на нього. Також, при розгляді справи встановлено, що зазначене нерухоме майно є спільною сумісною власністю сторін, частки яких є рівними, а тому позовні вимоги щодо визнання права власності на цілу частку є необґрунтованими. На підставі викладеного, в задоволення позову [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] слід відмовити. На підставі наведеного та

Outcome: partial