Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська із позовом до Публічного акціонерного товариства «Мостобуд», у якому, збільшивши свої позовні вимоги, просить суд: стягнути з ПАТ «Мостобуд» на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні, а саме з 08.04.2015 р. по день ухвалення судового рішення, виходячи з середньоденного заробітку в розмірі 144,63грн.; стягнути з ПАТ «Мостобуд» на його користь компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати в сумі 20 566, 85 грн. В обґрунтування таких позовних вимог [PERSON] посилається на те, щоз 01.08.2002 р. по 27.10.2014 р. він працював у відокремленому підрозділі ПАТ «Мостобуд» - Мостобудівельному загоні № 12 Публічного акціонерного товариства «Мостобуд» (код ЄДРПОУ 01386272, адреса: 49022, м. Дніпропетровськ, вул. Молодогвардійська, 5) монтажником з монтажу сталевих та залізобетонних конструкцій 6 розряду. Мостобудівельний загін № 12 є відокремленим підрозділом головного підприємства - ПАТ «Мостобуд». Цей відокремлений підрозділ не має статусу юридичної особи, а отже відповідно до приписів ст.ст. 28 - 30 ЦПК України, відповідачем по справі може виступати тільки головне підприємство, яке є юридичною особою, тобто ПАТ «Мостобуд». В порушення вищевказаних норм, починаючи з січня 2013 року відповідач не виплачував йому заробітну плату та інші належні до виплати суми, посилаючись на фінансові труднощі. Так, згідно довідки відповідача від 12.12.2013р. № 738, розмір заборгованості по заробітній платі та іншим виплатам (за відрядження) за період з січня 2013р. по жовтень 2013р. складає 36 981,56 грн. У грудні 2013р., з метою захисту порушених трудових прав, він звертався з заявою до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська про видачу судового наказу про стягнення з відповідача на його користь нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та витрат на відрядження в загальній сумі 36 981,56грн. за вищевказаний період. За цією заявою 23.12.2013р. Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська було видано судовий наказ № 202/38540/13-ц (№ 2-н/0202/1262/2013), яким присуджено до стягнення з відповідача на його користь 36 981,56грн. Цей судовий наказ було пред'явлено до примусового виконання до Відділу державної виконавчої служби Голосіївського райуправління юстиції у м. Києві. Постановою державного виконавця від 13.02.2014р. за його заявою відкрито виконавче провадження. Проте до даного часу судове рішення не виконано. З 28.10.2014р. він звільнився з роботи за власним бажанням (ч. 1 ст. 38 КЗпП України), оскільки не бажав більше працювати безоплатно. В порушення Закону, відповідач при звільненні не виплатив йому вищевказану заборгованість. Крім того, згідно довідки відповідача від 24.11.2014р. № 198, розмір заборгованості по заробітній платі зріс на 3 825,69 грн. за період з листопада 2013р. по жовтень 2014р. У грудні 2014р., з метою захисту порушених трудових прав, він звертався з позовною заявою до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська про стягнення з відповідача на мою користь нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 3825,69грн. за вищевказаний період, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Судовим рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07.04.2015р. по справі № 202/12847/14-ц мій його було задоволено частково, стягнуто з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 3 825,69грн., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 16 198,56грн. та 2 000,00грн. на відшкодування моральної шкоди. Виданий на виконання вищевказаного судового рішення виконавчий лист було пред'явлено ним до примусового виконання до відділу Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві (за місцезнаходженням відповідача). Постановою державного виконавця від 29.07.2015р. за його заявою відкрито виконавче провадження. Проте, до даного часу відповідач вказане судове рішення про стягнення на його користь заборгованості по виплаті заробітної плати не виконав. Таким чином, на день звільнення, загальний розмір заборгованості відповідача перед ним по заробітній платі складає 40 807,25 грн. (36 981,56+3 825,69). Відповідно до рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07.04.2015р. по справі № 202/12847/14-ц, його середньоденний заробіток в цілях розрахунку відшкодування середнього заробітку на підставі ст.117 КЗпП України, становить 144,63грн. Судовим рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07.04.2015р. по справі № 202/12847/14-ц з відповідача на його користь стягнуто відшкодування середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні на підставі ст.117 КЗпП України за період з 28.10.2013р. (наступний день за днем звільнення) по 07.04.2015р. (день ухвалення судового рішення). На час подання даного позову відповідач не розрахувався зі ним по належним йому при звільненні сумам. Таким чином, відповідач має сплатити середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за наступний період затримки, тобто з 08.04.2015р. (від наступного робочого дня за днем ухвалення судового рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07.04.2015р. по справі № 202/12847/14-ц) до дня ухвалення судового рішення про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні (або до дня погашення заборгованості, якщо воно буде здійснено до ухвалення судового рішення). Відповідач не виплатив йому заборгованість по заробітній платі в сумі 40 807,25грн., яка мала бути сплачена йому в жовтні 2014р. (в день звільнення - 27.10.2014р.) Станом на грудень 2015 року сума компенсації за невиплачену заборгованість по заробітній платі в жовтні 2014 року розраховується за формулою: приріст індексу споживчих цін помножений на суму невиплаченого доходу поділений на 100. Розрахунок індексу споживчих цін: (множення індексів інфляції за період з листопада 2014р. по листопад 2015р.1 : 1,019 (індекс листопада 2014) х 1,03 (індекс грудня 2014) х 1,433 (сукупний індекс за 2015 р.) х 100) = 150,40 (індекс споживчих цін за період затримки). Величина приросту індексу споживчих цін складає: 150,40 - 100 = 50,40. Сума компенсації становить : 50,40 х 40 807,25 / 100 = 20566,85 грн. Таким чином, з відповідача на його користь підлягає до стягнення компенсація за період з жовтня 2014р. по січень 2016р. у розмірі 20 566,85 грн. Оскільки до даного часу повного розрахунку по заробітній платі відповідачем з ним не проведено, строк позовної давності, встановлений ст. 233 КЗпП України для подання даного позову ним не пропущено. За викладених обставин він вимушений звернутися до суду. Сторони в судове засідання не з'явилися, але завчасно сповістили суд про неявку та можливість розгляду справи за їхньої відсутності. Позивач через канцелярію суду надав письмову заяву в якій просить позов задовольнити, а справу розглянути без його участі. Відповідно до письмової заяви представника відповідача, яка була надіслана до суду, він також просить розглянути справу за його відсутності. У відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали справи, надані письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно матеріалів справи [PERSON]працював в Публічному акціонерному товаристві «Мостобуд» на посаді монтажника по монтажу сталевих та залізобетонних конструкцій з 01 серпня2007 року по 27 жовтня 2014 року, та був звільнений з посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України,що підтверджується записами в трудовій книжці. Згідно з вимогами ст.115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата має виплачуватися працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. З січня 2013 року відповідач не виплачував позивачеві заробітну плату та інші належні до виплати суми, у зв'язку з чим він вимушений був звертатися до суду. 23.12.2013 р. Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська було видано судовий наказ № 202/38540/13-ц (№ 2-н/0202/1262/2013) про стягненню з відповідача на користь позивача 36 981,56 грн. Цей судовий наказ було пред'явлено позивачем до Відділу державної виконавчої служби Голосіївського райуправління юстиції у м. Києві. Постановою державного виконавця від 13.02.2014р. за заявою позивача було відкрито виконавче провадження. Відповідно до ч. 1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства,установи, організації, провадиться в день звільнення. Як вбачається з копії трудової книжки позивача, його було звільнено 27.10.2014 року на підставі ст. 38 КЗпП України. При звільненні позивача відповідач не виплатив йому заборгованість із заробітної плати в розмірі 36 981,56 грн. Згідно довідки відповідача від 24.11.2014р. № 198, розмір заборгованості по заробітній платі навіть зріс на 3 825,69грн. за період з листопада 2013 р. по жовтень 2014 р. Загальний розмір заборгованості по виплаті заробітної плати становить 40807,25 грн. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07.04.2015р. по справі № 202/12847/14-ц було присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 3825,69 грн., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 16 198,56грн. та 2 000,00грн. на відшкодування моральної шкоди. Виданий на виконання вищевказаного судового рішення виконавчий лист було пред'явлено позивачем до примусового виконання до відділу Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві (за місцезнаходженням відповідача). Постановою державного виконавця від 29.07.2015р. за заявою позивача було відкрито виконавче провадження. Доказів виконання згаданих судових рішень, відповідачем у судове засідання надано не було. Як вказується у ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробітокза весь час затримки по день фактичного розрахунку. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступний після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановления рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України в Постанові від 29.01.2014р. по справі № 6-144ц13, «...Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України,а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум...». Відповідно до ч.2 ст.360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.. Отже, якщо роботодавець не виплачує працівнику після його звільнення заборгованість по заробітній платі після ухвалення судового рішення про стягнення цієї заборгованості, то за увесь час такої затримки виплати, в т.ч. за час здійснення виконавчого провадження, цей роботодавець має сплачувати працівнику середній заробіток, передбачений ст.117 КЗпП України. Середній заробіток, який має бути сплачений працівникові власником, обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. N 100 (далі - Порядок № 100). Пунктом 8 вказаного Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи(для випадків визначення суми, що підлягає виплаті роботодавцем працівникові за несвоєчасний розрахунок - прим, позивача), провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Таким чином, розмір відшкодування середнього заробітку має визначатися шляхом множення середньоденного заробітку на кількість робочих днів прострочення розрахунку при звільненні. Відповідно до рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07.04.2015р. по справі № 202/12847/14-ц, середньоденний заробіток в цілях розрахунку відшкодування середнього заробітку на підставі ст. 117 КЗпП України, визначений у 144,63 грн. Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, наявність заборгованості Відповідача перед позивачем по заробітній платі в сумі 40 807,25грн. та розмір середньоденного заробітку позивача в сумі 144,63грн., які встановлені вищевказаними судовими рішеннями, не підлягають доведенню. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07.04.2015 р. по справі № 202/12847/14-ц з відповідача на користь позивача стягнуто відшкодування середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільненні на підставі ст.117 КЗпП України за період з 28.10.2013 р. (наступний день за днем звільнення позивача) по 07.04.2015 р. (день ухвалення судового рішення). Доказів того, що відповідач розрахувався із позивачем на час розгляду даної справи в судове засідання надано не було. Таким чином, відповідач має сплатити позивачу середній заробіток за затримку кінцевого розрахунку при звільненні за наступний період затримки, тобто з 08.04.2015р. (від наступного робочого дня за днем ухвалення судового рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07.04.2015 р. по справі № 202/12847/14-ц) до 10.02.2016 року, тобто до дня ухвалення даного судового рішення включно, із розрахунку 210 робочих днів за вказаний період: 144,63 грн. (середньоденний заробіток) х 210 (кількість робочих днів за період з 08.04.2015 р. по 10.02.2016 р. включно) = 30372,30 грн. Також, ст. 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати. проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші. Відповідно до п.2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. № 159, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів] і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих пін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом (п.4 Порядку). Відповідач не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі в сумі 40 807,25 грн., яку мав би сплатити ще у жовтні 2014р. в день звільнення. Станом на січень 2016 року сума компенсації за невиплачену заборгованість по заробітній платі в жовтні 2014 року розраховується за формулою: приріст індексу споживчих цін помножений на суму невиплаченого доходу поділений на 100. Розрахунок індексу споживчих цін: (множення індексів інфляції за період з листопада 2014р. по листопад 2015р.1 : 1,019 (індекс листопада 2014) х 1,03 (індекс грудня 2014) х 1,433 (сукупний індекс за 2015 р.) х 100) = 150,40 (індекс споживчих цін за період затримки). Величина приросту індексу споживчих цін складає: 150,40 - 100 = 50,40. Сума компенсації становить : 50,40 х 40 807,25 / 100 = 20566,85 грн. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення компенсація за період з жовтня 2014р. по січень 2016р. у розмірі 20 566,85 грн. Згідно роз'яснення, що містяться в ч.5 п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", непроведения розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Такі ж висновки зроблені Конституційним Судом України у Рішенні від 22.02.2012р. № 4-рп/2012 по справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237і цього кодексу, яким зазначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди, визначальним є саме факт проведення з ним остаточного розрахунку. Оскільки повного розрахунку по заробітній платі з позивачем відповідачем не проведено позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір.

Outcome: approved