Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-19 00:00:00

29 листопада 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», з 21.12.2009 року ПАТ «УкрСиббанк», та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11084958000. Згідно з вимогами Закону України «Про акціонерні товариства» № 514-VI від 17.09.2008 року були внесені зміни у Статут АКІБ «УкрСиббанк». Згідно з положенням ЦК України та закону України «Про акціонерні товариства» дані зміни не є реорганізацією або ліквідацією юридичної особи АКІБ «УкрСиббанк». Відповідно до умов кредитного договору, позивач надав відповідачу [PERSON] кредит в іноземній валюті в сумі 40130 доларів США 00 центів, а відповідач [PERSON] зобов'язалась повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 29.11.2027 року та сплачувати протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 10,3 % річних. 23.06.2009 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», з 21.12.2009 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та [PERSON] укладено Додаткову угоду №1, щодо зміни схеми погашення кредиту. Сторони домовились, що для ідентифікації Договору можуть застосовуватись як номер Договору зазначений при його укладенні, а саме №11084958000, так і реєстраційний номер Договору в системі обліку банку, а саме № 11084958001. 23.06.2009 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», з 21.12.2009 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та [PERSON] укладено Додаткову угоду №2, щодо зміни умов кредитного договору при реструктуризації. 25.03.2011 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», з 21.12.2009 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та [PERSON] укладено Додаткову угоду №3, щодо зміни умов кредитного договору при реструктуризації. Сторони домовились, що для ідентифікації Договору можуть застосовуватися як номер Договору зазначений при його укладенні, а саме № 1108495800 так і реєстраційний номер Договору в системі обліку Банку, а саме № 11084958001, № 11084958002. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань [PERSON] за Кредитним договором, між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки № 11084958000/П від 29.11.2006 року. Станом на 02.06.2014 року заборгованість відповідача по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом, становить 39 658,60 доларів США 60 центів, що за курсом НБУ станом на 02.06.2014 року становить 471047 гривень 55 копійки, з яких: 33 931,23 доларів США, що за курсом НБУ станом на 02.06.2014 року становить 403020,36 грн. - кредитна заборгованість; 5403, 72 доларів США, що за курсом НБУ станом на 02.06.2014 року становить 64 183,03 грн. - заборгованість по процентам; 44,70 доларів США, що за курсом НБУ станом на 02.06.2014 року становить 530,91 грн. - пеня за прострочення сплати за кредитом; 278,95 доларів США, що за курсом НБУ станом на 02.06.2014 року становить 3313,25 грн. - пеня за прострочення сплати кредитом. 07.05.2014 року відповідачам було направлено вимоги про погашення простроченої заборгованості, що підтверджується реєстром про відправку рекомендованих листів, однак станом на сьогоднішній день відповідачі свої зобов'язання, щодо погашення заборгованості по наданому кредиту та сплаті процентів за користування ним не виконують. У зв'язку з викладеним позивач, зважаючи на наявність простроченої заборгованості, просить суд стягнути з відповідача заборгованість за користування кредитом за Договором про надання споживчого кредиту № 11084958000 від 29.11.2006 року в розмірі 39658 доларів США 60 центів, за курсом НБУ станом на 02.06.2014 року становить 471047 грн. 55 копійок. Не погоджуючись з первісним позовомвідповідач [PERSON] звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із зустрічною позовною заявою до ПАТ «УкрСиббанк», третя особа: [PERSON], про визнання недійсним кредитного договору. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20.03.2015 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа, що не заявляє самостійних вимог (на боці позивача) [PERSON], про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту № 11084958000 від 29.11.2006 року - залишено без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України. Представник позивача Іванніков Є.В. в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце слухання справи були повідомлені своєчасно та належним чином, жодних заяв та клопотань на адресу суду не надходило. [PERSON] надала до суду заперечення, в яких просила суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 11084958000 від 29.11.2006 року, у зв'язку з тим, що кредитний договір був підписаний сторонами 29.11.2006 року без дотримання вимог необхідних для його дійсності. Крім того, зміст Кредитного договору суперечить вимогам п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», іншим актам законодавства та моральним принципам суспільства. Банк не ознайомив її у письмовій формі з переліком обов'язкової інформації, визначеної в законі, у зв'язку з чим позбавив її обрати оптимальну форму кредитування. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялись своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомили, жодних заяв та клопотань на адресу суду не надходило. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 29 листопада 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», з 21.12.2009 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11084958000. Згідно з вимогами Закону України «Про акціонерні товариства» № 514-VI від 17.09.2008 року були внесені зміни у Статут АКІБ «УкрСиббанк». Згідно з положенням ЦК України та закону України «Про акціонерні товариства» дані зміни не є реорганізацією або ліквідацією юридичної особи АКІБ «УкрСиббанк». Відповідно до умов кредитного договору, позивач надав відповідачу [PERSON] кредит в іноземній валюті в сумі 40130 доларів США 00 центів, а відповідач [PERSON] зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 29.11.2027 року та сплачувати протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 10,3% річних. 23.06.2009 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» з 21.12.2009 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Додаткову угоду №1, щодо зміни схеми погашення кредиту. Сторони домовились, що для ідентифікації Договору можуть застосовуватись як номер Договору зазначений при його укладенні, а саме №11084958000, так і реєстраційний номер Договору в системі обліку банку, а саме № 11084958001. 23.06.2009 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» з 21.12.2009 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Додаткову угоду № 2, щодо зміни умов кредитного договору при реструктуризації. 25.03.2011 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» - з 21.12.2009 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Додаткову угоду № 3, щодо зміни умов кредитного договору при реструктуризації. Сторони домовились, що для ідентифікації Договору можуть застосовуватися як номер Договору можуть застосовуватись як номер Договору зазначений при його укладенні, а саме № 1108495800 так і реєстраційний номер Договору в системі обліку Банку, а саме № 11084958001, № 11084958002. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань відповідач-1 за Кредитним договором між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки № 11084958000/П від 29.11.2006 року. Відповідно до ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до п. 2.2. Договору поруки, у випадку невиконання позичальником його зобов'язань за кредитним договором, позивач має право пред'явити свої вимоги безпосередньо до поручителя. Згідно з п. 4.1. Кредитного договору, за порушення термінів повернення кредиту, та/або процентів за кредит, та/або комісій, відповідач сплачує позивачу додатково до встановленої процентної ставки за кредит пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Пунктом 1.2.2. кредитного договору №11084958000 від 29.11.2006 року передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку №1 до Договору, але в будь-якому випадку не пізніше 21.07.2027 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього Договору, та/або згідно умов відповідної угоди Сторін. Відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватись виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Виходячи з наведеного визначення, єдиною підставою виникнення поруки є саме договір. Як випливає із ст. 553 ЦК України, договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем. Договір поруки не передбачає виникнення або, навпаки, припинення будь-яких прав та обов'язків боржника. Він зазвичай лише здійснює підготовчі дії до укладення договору поруки, підшукуючи поручителя і одержуючи його згоду. Згода боржника на укладення договору поруки не вимагається. Проте, може трапитися так, що боржнику взагалі не буде відомо про його укладення. Зважаючи на це в договорі поруки доцільно передбачити обов'язок поручителя та/або кредитора проінформувати боржника у письмовій формі про факт укладення договору поруки. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті частини четвертої статті 559 ЦК України застосовуються поняття «пред'явлення вимоги» та «пред'явлення позову», як умови чинності поруки. Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання. Оскільки в договорі поруки чітко передбачено строк його дії, який співпадає зі строком дії основного договору, то відсутні підстави вважати, що банк пропустив встановлений ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячний строк, оскільки у договорі поруки зазначено строк його дії до повного виконання зобов'язань по кредитному договору тобто до 29 листопада 2027 року. Щодо надання кредиту в іноземній валюті слід зазначити, що відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом. Тобто відповідно до законодавства України, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при розрахунках на території України по зобов'язанням допускається у випадках, порядку та умовах передбачених законом. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15-93 від 19.02.1993 року. З вищевикладеного вбачається, що банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Підпункт «в» п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» № 15-93 від 19.02.1993 року, передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, у випадку якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Враховуючи, що такі межі законодавством не визначені, здійснення операції з надання банком кредиту в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії та не суперечить чинному законодавству. Отже, суд вважає, що відповідно до ст.ст. 192, 533, 1054 ЦК України, ст.ст. 32, 44 Закону України «Про національний банк України», ст.ст. 2, 47, 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст.ст. 1, 4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст. 1, 3, 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15-93 від 19.02.1993 року, банк, який у встановленому порядку отримав генеральну ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій, має достатні юридичні підстави та законне право на надання кредиту в іноземній валюті. Враховуючи викладене, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved