Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-15 00:00:00

[PERSON] 25 травня 2018 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання права власності на 12/50 частини домоволодіння в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування заявлених вимог посилалась на те, що постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.03.2018 року скасовано рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.05.2017 року, яким за позивачем було визнано право власності на 12/50 часток спірного домоволодіння в порядку спадкування за заповітом з огляду на те, що позивач не залучила до участі у справі в якості належного відповідача [PERSON], яка у відповідності до ст. 1268 ЦК України прийняла спадщину. 12/25 частин домоволодіння № 31 по вул. Водостічній у м. Дніпрі належали батьку позивача [PERSON] 12 травня 2009 року [PERSON] помер. 08 липня 2010 року [PERSON] (доньці [PERSON]П.) та [PERSON] (дружині [PERSON]П.) було видано свідоцтво право на спадщину за законом по ? частці 12/25 часток вищезазначеного домоволодіння. 12 січня 2014 року [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді 12/50 часток спірного домоволодіння. За життя [PERSON] склала заповіт, в якому заповіла все своє майно позивачу. Позивач вчасно звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак нотаріус відмовила їй в видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через те, що спадкодавець [PERSON] не зареєструвала право власності на спадкове майно. 22 липня 2015 року [PERSON] подарувала належну їй 12/50 частину спірного будинку [PERSON] Позивач просила суд визнати за нею право власності на 12/50 частини домоволодіння № 31 по вул. Водостічній в м. Дніпрі, яке складається з житлового будинку А-1, житловою площею 49.6 кв.м. загальною площею 87.8 кв.м., Б, В, В1, Д, - літніх кухонь, під Б-погребу, Г, Е, Л, М, О, П, - сараїв, Р, С, Т, Ф, Ч, - сараїв, Х сараю (тимчасового), Ж - гаражу, З, Н вбиралень, Ц, Ш душів, Щ - навісу, № 1-9, 1, 11, - споруд, в порядку спадкування за заповітом, посвідченим 08 липня 2010 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 4085 після смерті [PERSON], померлої 12 січня 2014 року. Стягнути з [PERSON], [PERSON] на користь позивача судовий збір у розмірі 2249,20 грн. та витрати на юридичну допомогу 3000 грн. 09.07.2018 року [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON], третя особа: [PERSON], [PERSON] про припинення права власності та визнання права власності на частину домоволодіння. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що їй на підставі договору дарування від 22.07.2015 року належить 12/50 частини домоволодіння № 31 по вул. Водостічній в м. Дніпрі. Іншими співвласниками домоволодіння є [PERSON] та [PERSON], яка фактично успадкувала після смерті матері 12/50 частин домоволодіння. 12.01.2014 року [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді 12/50 часток спірного домоволодіння. За життя [PERSON] склала заповіт, в якому заповіла все своє майно [PERSON], яка вважається такою, що прийняла спадщину. На даний час [PERSON] належить 12/50 часток спірного домоволодіння. Спільне користування вищезазначеним домоволодінням є неможливим, оскільки між [PERSON] та [PERSON] склались неприязні стосунки. Також її частку неможливо виділити в натурі. Більш того, [PERSON] не користується належною їй частиною домоволодіння. Припинення права власності відповідача на зазначену частку не завдасть істотної шкоди його інтересам та членам його сімї, оскільки в зазначеному домоволодіння він ніколи не проживав та не був зареєстрований. Відповідач не утримує 12/50 часток домоволодіння, не сплачує комунальні послуги, має інше житло. [PERSON] просила суд припинити за [PERSON] право власності 12/50 частини домоволодіння № 31 по вул. Водостічній в м. Дніпрі, які вона фактично прийняла в спадок після своєї матері [PERSON], померлої 12.01.2014 року шляхом відшкодування їй вартості 12/50 частин домоволодіння в сумі 177233 грн. та визнати за [PERSON] право власності на 12/50 частин домоволодіння № 31 по вул. Водостічній в м. Дніпрі; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 1772,33 грн., оплату експертизи в розмірі 2400,00 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 4000,00 грн. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, зустрічний позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнав, зустрічний позов [PERSON] підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити. Третя особа приватний нотаріус ДМНО [PERSON] в судове засідання не зявилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином, письмово просила розглядати справу без її присутності. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином, письмово просила розглядати справу без її присутності. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що батьками [PERSON] та [PERSON] є [PERSON] та [PERSON]. 12/25 частини домоволодіння № 31 по вул. Водостічній у м. Дніпропетровську належало [PERSON] на підставі свідоцтва паро право на спадщину, виданого Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 27 лютого 1998 року за реєстровим № 2-543, зареєстрованого в ДМБТІ 11 березня 1998 року в реєстровій книзі № 228 за реєстровим № 22. 12 травня 2009 року [PERSON] помер (а.с. 19). 08 липня 2010 року [PERSON] доньці [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку 12/25 часток домоволодіння № 31 по вул. Водостічній у м. Дніпрі державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим № 2-769, право власності зареєстроване за № 5692876 державним реєстратором Реєстраційної служби Дніпропетровського МУЮ Дніпропетровської області 12 травня 2014 року. 08 липня 2010 року [PERSON] дружині померлого [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку 12/25 часток домоволодіння № 31 по вул. Водостічній у м. Дніпрі державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим № 2-771 (а.с. 22). 12 січня 2014 року [PERSON] померла (а.с. 20). За життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений 08 липня 2010 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 4085, в якому заповіла все своє майно [PERSON] [PERSON] у встановлений законом шестимісячний строк звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлої 12 січня 2014 року. Постановою приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] від 07 травня 2015 року позивачу відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку спірного домоволодіння через те, що за життя [PERSON] не зареєструвала право власності на 12/50 частин домоволодіння № 31 по вул. Водостічній у м. Дніпропетровську в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 34). 22 липня 2015 року [PERSON] подарувала належну їй 12/50 частин вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1526, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22 липня 2015 року за № 10506915 (а.с. 78-79). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.05.2017 року встановлено юридичний факт належності 12/50 частин домоволодіння № 31 по вул. Водостічна в м. Дніпропетровську [PERSON], померлої 12 січня 2014 року, згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом (після смерті її чоловіка, [PERSON], померлого 12 травня 2009 року), яке їй було видано 08 липня 2010 року Другою Дніпропетровської державною нотаріальною конторою, за реєстровим номером № 2-771. Визнано за [PERSON] право власності на 12/50 часток домоволодіння № 31 по вул. Водостічна в м. Дніпропетровську, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої 12 січня 2014 року (а.с. 16-17). Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.03.2018 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.05.2017 року скасовано, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], третя особа приватний нотаріус ДМНО [PERSON] про встановлення юридичного факту належності частини домоволодіння, визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за заповітом відмовлено, оскільки [PERSON] не була залучена до участі у даній справі у якості належного відповідача, відповідно до ст. 1268 ЦК України (а.с. 9-15). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. На підставі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. На підставі ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно ч. 2 ст. 1236 ЦК України заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього ж Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У відповідності з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. На підставі ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно ст. 1299 ЦК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. При розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України). Згідно з ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У положеннях п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. за № 24-753/0/4-13 розяснено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.06.2018 року домоволодіння № 31 по вул. Водостічній у м. Дніпрі складається з: А-1 житловий будинок житловою площею 49,6 кв.м., загальною площею 87,8 кв.м., Б, В, В1, Д літні кухні, під Б погріб, Г, Е, Л, М, О, П сараї, Р, С, Т, Ф, Ч сараї, Х сарай (тимчасовий), Ж гараж, З, Н убиральні, Ц, Ш душі, Щ навіс, № 1-9, I, II споруди (а.с. 83-84). Таким чином, суд приходить до висновку, що 12/50 частин домоволодіння № 31 по вул. Водостічній у м. Дніпрі входить до складу спадщини після смерті [PERSON], померлої 12 січня 2014 року, яка одержала свідоцтва про право на спадщину на зазначене нерухоме майно та не здійснила його державної реєстрації. З огляду на те, що позивач у встановлений законом строк звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлої 12 січня 2014 року, а також враховуючи наявність заповіту на імя позивача, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання за [PERSON] права власності на 12/50 частин домоволодіння № 31 по вул. Водостічній у м. Дніпрі в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої 12 січня 2014 року. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, тому сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2249,20 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 3000,00 грн. покладається на відповідачів. Щодо зустрічного позову [PERSON] суд зауважує наступне. Частиною 3 статті 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В силу положень ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 13 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 6-81цс11 від 16.01.2012 року, № 6-90цс11 від 30.01.2012 року, № 6-68цс14 від 02.07.2014 року та № 6-1943цс16 від 23.11.2016 року. Згідно довідки субєкта оціночної діяльності ТОВ «Експертний знавець» про вартість майна від 08.05.2018 року, ринкова вартість ? частки 12/25 часток домоволодіння № 31 по вул. Водостічній у м. Дніпрі становить 224920,00 грн. (а.с. 35-49). Відповідно до висновку судової оціночно-будівельної експертизи № ГО-1455, проведеної Дніпропетровською торгово-промисловою палатою 05.07.2018 року, ринкова вартість 12/50 часток домоволодіння № 31 по вул. Водостічній у м. Дніпрі становить 177233,00 грн. (а.с. 85-124). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] 12.10.2018 року внесла на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області суму 177233,00 грн. За таких обставин, суд першої інстанції, належним чином дослідивши наявні у матеріалах справи докази, дійшов обґрунтованого висновку, що 12/50 частки домоволодіння не можна вважати незначною, оскільки [PERSON] також є власником 12/50 часток, тобто їх частки є рівними, а тому позбавлення права на частку у спірному майні може завдати істотної шкоди інтересам [PERSON] Крім того, сторонами беззаперечних доказів вартості спірного майна суду не надано, клопотання про призначення експертизи щодо визначення вартості частки домоволодіння не заявлялось. Тому внесені [PERSON] кошти на депозитний рахунок суду у меншому розмірі, ніж дійсна вартість частки [PERSON] не дає право для застосування статті 365 ЦК України Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що зустрічний позов [PERSON] задоволенню не підлягає, тому судові витрати не компенсуються. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного та

Outcome: approved