Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: Державний нотаріус Сьомої Харківської державної нотаріальної контори [PERSON], в якому просить: - визнати недійсною довіреність, видану [PERSON] на ім'я [PERSON], посвідчену 07.08.2015 року нотаріусом Мурманського міського нотаріального округу м. Мурманськ Російська федерація, [PERSON] за № 1-437, - визнати недійсним договір купівлі продажу квартири [ADDRESS], посвідчений 11.04.2016 року державним нотаріусом Сьомої Харківської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 6-323, - витребувати квартиру № 6, що розташована за адресою: вул. Ньютона, 135-А, м. Харків, з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь позивача. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на, що вона на підставі договору дарування є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. 29.04.2016 року, отримавши інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо вищевказаної квартири, [PERSON] дізналась, що 11.04.2016 року власником її квартири на підставі договору купівлі-продажу став [PERSON] Вищевказаний договір купівлі-продажу було укладено [PERSON], що діяв від імені позивача на підставі довіреності, посвідченої 07.08.2015 року нотаріусом Мурманського міського нотаріального округу м. Мурманськ, Російська Федерація, [PERSON] № 1-437. Враховуючи, що вищевказаної довіреності позивач не видавала та продажу квартири не здійснювала, [PERSON] звернулась до суду з даним позовом. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить їх задовольнити. Крім того, зазначив, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. У відповідності до приписів ч. 5 ст. ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Враховуючи викладене, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. У відповідності до приписів ч. 5 ст. ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Враховуючи викладене, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Третя особа - державний нотаріус Сьомої Харківської державної нотаріальної контори [PERSON] у судове засідання не з'явилась, направила на адресу суду лист, в якому просить розглядати справу за її відсутності. Крім того, третьою особою надано письмові пояснення по справі, в яких вона зазначила, що у квітні 2016 року до неї звернувся [PERSON] з метою посвідчення договору купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. На підтвердження своїх повноважень [PERSON] надав паспорт громадянина України та довіреність, посвідчену нотаріусом Мурманського міського нотаріального округу м. Мурманськ, Російська Федерація, [PERSON] № 1-437. Вищевказаною довіреністю [PERSON] уповноважила [PERSON] розпоряджатися квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS], а також оформлювати від її імені договори купівлі-продажу. Надана довіреність жодних сумнівів щодо її дійсності не викликала, оскільки відповідала всім необхідним вимогам. Окрім того, [PERSON] було надано всі необхідні документи для посвідчення договору купівлі-продажу. Оскільки нотаріусу забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії, 11.04.2016 року державним нотаріусом Сьомої Харківської державної нотаріальної контори [PERSON] за № 6-323 було посвідчено договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], укладений між [PERSON] від імені [PERSON] та [PERSON] У відповідності до приписів ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, на підставі договору дарування квартири від 15.09.2006 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Право власності зареєстровано 19.09.2006 року у КП "Харківське міське БТІ", що підтверджується відповідним витягом. Крім того, з матеріалів справи судом встановлено, що 11.06.2016 року між [PERSON], який діяв від імені [PERSON] по довіреності, посвідченій 07.08.2015 року нотаріусом Мурманського міського нотаріального округу м. Мурманськ Російської Федерації [PERSON], та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири. У відповідності до п. 1 договору купівлі-продажу продавець, від імені якого діяв представник, передав у власність покупцю, а покупець прийняв у власність від продавця квартиру [ADDRESS]. Матеріали справи також містять копію довіреності, посвідченої 07.08.2015 року нотаріусом Мурманського міського нотаріального округу м. Мурманськ Російська Федерація [PERSON] за реєстровим № 1-437. Вищевказаною довіреністю [PERSON], яка тимчасово проживає за адресою: Російська Федерація, [ADDRESS], уповноважила [PERSON] розпоряджатися її квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS]. З тексту довіреності вбачається, що вона підписана [PERSON] у присутності нотаріуса. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Згідно ч.ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У ч. 2 ст. 207 ЦК України зазначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 1 ст. 237 ЦК України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Статтею 238 ЦК України передбачено, що представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Відповідно до ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Статтею 244 ЦК України встановлено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Перевірка повноважень представників осіб за довіреністю або за законом здійснюється за довіреністю або документом, що підтверджує повноваження законного представника. Нотаріус при посвідченні правочинів, вчиненні інших нотаріальних дій за участю уповноваженого представника встановлює його особу відповідно до вимог статті 43 Закону, а також перевіряє його дієздатність та обсяг наданих йому повноважень. Дійсність нотаріально посвідченої довіреності перевіряється нотаріусом за Єдиним реєстром довіреностей, за винятком довіреностей, які посвідчено або видано за кордоном компетентними органами іноземних держав, за умови їх легалізації уповноваженими органами. Без легалізації такі довіреності приймаються нотаріусами у тих випадках, коли це передбачено законодавством України, міжнародними договорами, в яких бере участь Україна. За результатами перевірки дійсності довіреності (її дубліката) виготовляється витяг з Єдиного реєстру довіреностей, який додається до примірника правочину, що залишається у справах нотаріуса. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. У відповідності до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно листа нотаріуса [PERSON] від 25.08.2016 року № 477 ніякі довіреності від імені [PERSON] , у тому числі довіреність від 07.08.2015 року на продаж квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], нею не посвідчувались. Крім того, нотаріус зазначає, що вона є нотаріусом нотаріального округу м. Мурманськ Мурманської області, а не нотаріусом "Мурманського міського нотаріального округу м. Мурманськ російської Федерації" як зазначено у довіреності; вулиці Красноармійців у м. Мурманськ ніколи не існувало. На запит адвоката позивача [PERSON] дозвільно-візової роботи Управління з питань міграції Управління МВС Російської Федерації по Мурманській області 25.08.2016 року за вих. № 80/5-Дз19 повідомлено, що [PERSON] у період з 2012 року по серпень 2016 року на територію РФ не в'їжджала, з питань видачі дозволу на тимчасове проживання у РФ в Управління з питань міграції Управління МВС Російської Федерації по Мурманській області та інші територіальні органи МВС Росії не зверталась. Будь-які дозвільні документи для законного знаходження на території РФ [PERSON], в тому числі шляхом проставлення відповідної відмітки про дозвіл на тимчасове проживання в РФ у документі, що посвідчує особу [PERSON], не оформлювались. Також надано інформацію про те, що вулиця Красноармійців у Переліку автомобільних доріг та елементів вуличної мережі м. Мурманськ, не значиться. Згідно листа Управління Міністерства юстиції РФ по Мурманській області від 16.09.2016 року за вих. № 51/04-3455 підстави для проведення позапланової перевірки виконання приватним нотаріусом Мурманської обласної нотаріальної палати [PERSON] Правил нотаріального діловодства відсутні, оскільки за повідомленням нотаріуса спіну довіреність вона не посвідчувала. У відповідності до відповіді Комітету містобудування та територіального розвитку Адміністрації м. Мурманськ від 26.08.2016 року за № 14-04-04/4258 вулиця Красноармійців та будинок № 4 по вулиці Красноармійців у м. Мурманськ не існувала. З урахуванням викладеного, суд зазначає, що [PERSON] з об'єктивних причин не могла підписати та не підписувала у присутності нотаріуса у м. Мурманськ РФ 07.08.2015 року довіреність на ім'я [PERSON], а тому і не уповноважувала останнього на розпорядження її квартирою № 6 по вул. Ньютона, 135А у м. Харкові. Крім того, з матеріалів справи вбачається про звернення 08.06.2016 року [PERSON] до Комінтернівського РВ ГУНП в Харківській області з приводу шахрайських дій невідомої особи, яка заволоділа належною їй на праві власності квартирою № 6 по вул. Ньютона, 135А у м. Харкові. З огляду на викладене, суд зазначає, що [PERSON], підписуючи 11.04.2016 року від імені [PERSON] договір купівлі-продажу квартири, діяв з порушенням приписів ст. 203 ЦК України, воля позивача не була спрямована на вчинення правочину з відчуження майна. Згідно вимог ч. 1 ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Крім того, схвалити можна дії представника, який діяв за дорученням і перевищив повноваження, а в даному випадку [PERSON] довіреності на розпорядження її майном та укладення спірного договору купівлі-продажу взагалі не видавала. У відповідності до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 01.07.2015 року по справі № 6-619цс15, вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником за довіреністю суду слід зясувати, чи наділив довіритель свого представника повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив у подальшому довіритель укладений представником у його інтересах правочин. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідченого 11.04.2016 року державним нотаріусом Сьомої ХДНК [PERSON] та зареєстрованому в реєстрі за № 6-323, порушено правила статті 215 ЦК України щодо дотримання стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених статтею 203 ЦК України, що свідчить про його недійсність з цих підстав. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсною довіреності, виданої [PERSON] на ім'я [PERSON], посвідченої 07.08.2015 року нотаріусом Мурманського міського нотаріального округу м. Мурманськ Російської Федерації [PERSON] за реєстром № 1-437, та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідченого 11.04.2016 року державним нотаріусом Сьомої ХДНК [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 6-323. Відносно позовних вимог про витребування квартири № 6, що розташована за адресою: вул. Ньютона, 135-А, м. Харків, з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь позивача, обґрунтовуючи які позивач посилається на приписи ст. 388 ЦК України, суд зазначає наступне. Статтями 387, 388 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У п. 22, 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого .2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» наголошено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З огляду на викладене, позовні вимоги [PERSON] про витребування квартири із незаконного володіння [PERSON] задоволенню не підлягають. Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує у відповідності до приписів ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial