Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-13 00:00:00

21.08.2013 [PERSON] звернувся до Станично-Луганського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON], в якому просить: - заборонити [PERSON] незаконне цільове землекористування ділянки 0,2500 га, розташованої за адресою: [ADDRESS]; - стягнути з [PERSON] 46900 грн., як відшкодування матеріальної та моральної шкоди та судові витрати. 09.10.2013 відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом [PERSON] звернувся до Станично-Луганського районного суду Луганської області з зустрічною позовною заявою до [PERSON], третя особа - [PERSON], в якій просить: - визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,2500 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], укладений 22.12.2010 між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Станично-Луганського нотаріального округу Грінчишиною Л.А., зареєстрований в реєстрі за № 935; - визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку, площею 0,2500 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]; - стягнути з [PERSON] судові витрати. В обґрунтування свого позову відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом [PERSON] посилається на те, що 22.12.2010 між ним та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Станично-Луганського районного нотаріального округу Грінчишиною Л.А., зареєстрований в реєстрі за № 935. Пунктом 2 даного договору зазначено: «Предметом цього договору є земельна ділянка, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Цільове призначення (використання) земельної ділянки: для будівництва та обслуговування жилого будинку, площею 0,2500 гектарів у межах згідно з планом, кадастровий номер земельної ділянки: [NUMBER]». [PERSON] посилається на те, що на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки він помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо предмету даного правочину. Так, на момент укладення оспорюваного правочину йому належала земельна ділянка, площею 0,2500 га, розташована за адресою: [ADDRESS], відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 23.08.2005. Крім того, [PERSON] належали ще дві земельні ділянки площею 0,6218 га та 0,8576 га, розташовані за адресою: [ADDRESS], загальна площа двох земельних ділянок складає 1,4794 га, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 23.08.2005. При цьому в Державному акті на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 23.08.2005 невірно зазначена адреса обох ділянок: [ADDRESS], тоді як земельна ділянка, площею 0,8576 га розташована за адресою: [ADDRESS]. Після підписання договору купівлі-продажу земельної ділянки [PERSON] виявив, що предметом договору є зазначена земельна ділянка, яка розташована за адресою: [ADDRESS], площею 0,2500 га, тоді як при укладенні договору [PERSON] вважав, що укладає договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,8576 га, відповідно до попередньої домовленості з позивачем за первісним позовом. В подальшому відповідач (позивач за первісним позовом) [PERSON] відмовився розірвати оспорюваний правочин, та не визнає за [PERSON] право власності на земельну ділянку, площею 0,2500 га, розташовану за адресою: [ADDRESS]. 09.10.2013 третя особа, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору - [PERSON] звернулась до Станично-Луганського районного суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], Червоножовтневої сільської ради Станично-Луганського району Луганської області, відділу Держгеокадастру у Станично-Луганському районі Луганської області, в якій просить: - визнати недійсним рішення Червоножовтневої сільської ради від 26.01.2005 №10/6 «Про передачу в приватну власність земельних ділянок для ведення особистого підсобного господарства та для обслуговування жилого будинку та господарських будівель» в частині передачі в приватну власність [PERSON] земельної ділянки, площею 0,2500 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS]; - визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії [NUMBER] від 23.08.2005 на ім'я [PERSON]; - визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2500 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], укладений 22.12.2010 між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Станично-Луганського районного нотаріального округу Грінчишиною Л.А., зареєстрований в реєстрі за № 935. Ухвалами Станично-Луганського районного суду Луганської області від 29.10.2013 вказані зустрічний позов та позов третьої особи прийняті до розгляду (а.с. 69, том № 1). На виконання вимог Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції» № 1632-VII від 12.08.2014 та розпорядження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 2710/38-14 від 02.09.2014 дана цивільна справа зі Станично-Луганського районного суду Луганської області була передана до розгляду до Новопсковського районного суду Луганської області. Ухвалою Новопсковського районного суду від 28.09.2015 справу прийнято до провадження суду. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 21.12.2016 первісний позов [PERSON] до [PERSON] про заборону використання земельної ділянки та відшкодування матеріальної та моральної шкоди було залишено без розгляду. Ухвала набрала законної сили. 05.01.2017 до Новопсковського районного суду Луганської області надійшла уточнена позовна заява третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору - [PERSON] до [PERSON], [PERSON], Червоножовтневої сільської ради Станично-Луганського району Луганської області, відділу Держгеокадастру у Станично-Луганському районі Луганської області, в якій вона просить (а.с. 228, том № 1): - визнати недійсним рішення Червоножовтневої сільської ради від 26.01.2005 №10/6 «Про передачу в приватну власність земельних ділянок для ведення особистого підсобного господарства та для обслуговування жилого будинку та господарських будівель» в частині передачі в приватну власність [PERSON] земельної ділянки, площею 0,2500 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS]; - визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 23.08.2005 на ім'я [PERSON], реєстр за №010542300070; - визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,2500 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], укладений 22.12.2010 між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Станично-Луганського районного нотаріального округу Грінчишиною Л.А., зареєстрований в реєстрі за № 935. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що 14.03.1987 вона уклала шлюб з [PERSON], зареєстрований Новорозсошанською сільською радою Новопсковського району Луганської області, актовий запис № 2. Під час шлюбу, 03.11.2004 з відповідачем [PERSON] придбали недобудовану будівлю школи, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Покупцем вищезазначеної будівлі зазначено відповідача [PERSON] Проте, 11.10.2011 відповідач [PERSON] без її згоди та відома продав 1/2 частку належного їм нерухомого майна своєму знайомому - відповідачу [PERSON], уклавши з ним договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Станично-Луганського районного нотаріального округу Луганської області Галкіним С.А. Після чого [PERSON] звернулась до Станично-Луганського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання недійсним правочину та застосування наслідків його недійсності. Рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 12.01.2016 у справі № 430/690/12-ц визнано об'єкт незавершеного будівництва, недобудовану будівлю школи, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]; визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частки об'єкту незавершеного будівництва, недобудованої будівлі школи, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], укладений 11.10.2011 між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Станично-Луганського районного нотаріального округу Галкіним С.А., зареєстрований в реєстрі за № 892; зобов'язано [PERSON] повернути [PERSON] 1/2 частку об'єкту незавершеного будівництва, недобудовану будівлю школи, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Рішення суду набрало законної сили. Наприкінці вересня 2012 року третя особа, що заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, [PERSON] дізналася від свого чоловіка [PERSON], що ним була самостійно приватизована земельна ділянка, на якій розташований зазначений об'єкт незавершеного будівництва, недобудована будівля школи, після чого дана земельна ділянка 22.12.2010 [PERSON] продана [PERSON] Третя особа, що заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, [PERSON] вважає рішення Червоножовтневої сільської ради від 26.01.2005 № 10/6, яким передано у власність відповідача за первісним позовом земельну ділянку площею 0,25 га, незаконним, оскільки на земельній ділянці знаходиться об'єкт нерухомості, який належить їй та [PERSON] на праві сумісної власності, а тому і земельна ділянка є їх сумісною власністю. А оскільки вона не надавала згоди чоловікові на відчуження земельної ділянки, то договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки є недійсним. В судове засідання сторони не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Судом було вжито заходів для повідомлення сторін про розгляд справи, при цьому позивач за первісним позовом, [PERSON], повідомлений шляхом SMS на номер телефону [NUMBER] та шляхом направлення судової повістки поштою на адресу, за якою він зареєстрований як внутрішньо переміщена особа (а.с. 148, том № 1, до суду повернувся конверт з відміткою «за закінченням терміну зберігання»). [PERSON] суд про зміну свого міста проживання чи зміну номеру засобів зв'язку не повідомляв, причини неявки суду не повідомив. Представник позивача за первісним позовом, [PERSON], повідомлений про дату та місце судового засідання шляхом направлення SMS -повістки на номер [NUMBER], та направлення судової повістки поштовим зв'язком (повістку отримано ним особисто 24.03.2017), причини неявки суду не повідомив. Відповідач за первісним позовом [PERSON], надав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги третьої особи, [PERSON], визнає у повному обсязі. Третя особа, [PERSON], в судове засідання не з'явилася. Представник третьої особи [PERSON] надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги відповідача за первісним позовом визнає у повному обсязі, на задоволенні своїх позовних вимог наполягає. Від представника відповідача за позовом третьої особи, Червоножовтневої (Сотенської) сільської ради Станично -Луганського району Луганської області, 21.02.2017 надійшла заява про проведення судового засідання без його участі. Відповідач за позовом третьої особи - відділ Держземагенства в судове засідання не прибув, про час та місце слухання справи був належним чином повідомлений, причини неявки суду не повідомив. Враховуючи те, що сторони були належним чином повідомлені про розгляд справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі документів. Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд виходить з такого. 22.12.2010 між сторонами у справі було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого продавець (відповідач за первісним позовом) передає у власність покупця (позивача за первісним) земельну ділянку, а покупець приймає у власність земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS], і зобов'язується сплатити за неї встановлену у договорі грошову суму. Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку; загальна площа ділянки становить 0,25 га., кадастровий номер [NUMBER]. Договір зареєстровано в Державному реєстрі правочинів за № 4272294. Як зазначає позивач за зустрічним позовом [PERSON], при укладенні оспорюваного договору він помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо предмету даного правочину, оскільки вважав, що укладає договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,8576 га. Статтею 229 ЦК України зазначено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Тобто для визнання правочину недійсним необхідно, щоб помилка мала істотне значення для сторін правочину. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Оскільки в цьому випадку волевиявлення особи не відповідає її справжньому наміру, такий правочин визнається недійсним. Причини помилки в цьому випадку ролі не грають. Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо. Однак не будь-яка помилка може братися судом до уваги. Так, для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, Цивільний кодекс України розуміє помилку щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей та якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. З роз'яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Як вбачається з матеріалів справи, позивачу за зустрічним позовом, відповідачу за первісним позовом належить на праві власності дві земельних ділянки, а саме: земельна ділянка площею 1,4794 га, розташована за адресою: [ADDRESS], для ведення особистого селянського господарства, кадастрові номери: [NUMBER], [NUMBER] (Державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] (а.с. 39, том № 1)) та земельна ділянка площею 0, 25 га, розташована за адресою: [ADDRESS], для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер: [NUMBER] (Державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] (а.с. 11, том № 1)). Як зазначено вище, 22.12.2010 між сторонами у справі було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого продавець (відповідач за первісним позовом) передає у власність покупця (позивача за первісним позовом) земельну ділянку, а покупець приймає у власність земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS], і зобов'язується сплатити за неї встановлену у договорі грошову суму. Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку; загальна площа ділянки становить 0,25 га., кадастровий номер [NUMBER]. 11 жовтня 2011 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки об'єкту незавершеного будівництва, недобудованої будівлі школи, за умовами якого продавець передає 1/2 частку об'єкту незавершеного будівництва, недобудовану будівлю школи технічною готовністю 57% у власність покупцеві, а покупець приймає у власність вказану 1/2 частку об'єкту незавершеного будівництва, недобудованої будівлі школи, і зобов'язується сплатити за неї обговорену грошову суму. Предметом цього договору є 1/2 частка об'єкту незавершеного будівництва, недобудованої будівлі школи технічною готовністю 57% у вигляді недобудованої будівлі школи (цегла), що знаходяться за адресою: [ADDRESS], на земельній ділянці, яка приватизована. Кадастровий номер [NUMBER]. Згідно договору купівлі-продажу недобудованої будівлі школи від 03.11.2004, укладеного продавцем Червоножовтневою сільською радою та покупцем [PERSON], продавець передає у власність, а покупець приймає у власність недобудовану будівлю школи готовністю 57% і зобов'язується сплатити за неї обговорену грошову суму. Предметом цього договору є недобудована будівля школи, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], на земельній ділянці, норма розміру якої не визначена та буде встановлена Державним актом на право власності на землю або договором оренди (а.с. 63. том № 1). Відповідно до рішення Червоножовтневої сільської ради від 26.01.2005 № 10/6 передано у приватну власність громадянам [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] земельні ділянки для ведення особистого підсобного господарства та для обслуговування жилого будинку та господарських споруд у розмірі до 2 га (а.с. 35, том № 1). Враховуючи наведене вище законодавство, наявні договори купівлі-продажу земельної ділянки та нерухомого майна, яке розташоване на спірній земельній ділянці, позивач за зустрічним позовом, відповідач за зустрічним позовом, був обізнаний щодо предмету договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22.12.2010, оскільки 11.10.2011 відчужив нерухоме майно, яке знаходиться на спірній земельній ділянці. Крім того, наявні у позивача за зустрічним позовом, відповідача за первісним позовом земельні ділянки мають різний розмір, різне цільове призначення, різну вартість. До того ж, з часу укладення спірного договору - 22.10.2010 та до часу звернення з відповідним позовом до суду - 09.10.2013 минуло майже три роки, що робить сумнівним посилання позивача за зустрічним позовом, відповідача за первісним позовом про те, що він через декілька днів звернувся до нотаріуса щодо наявної помилки, яка пояснила останньому, що договір слід розірвати за взаємною згодою сторін, або в судовому порядку. Доказів звернення до відповідача за зустрічним позовом щодо розірвання договору позивач за зустрічним позовом не надав. До того ж, з матеріалів справи вбачається, позивачу за зустрічним позовом належить дві земельні ділянки площею 0,25 га та 1,4794 га на підставі відповідних Державних актів на право на земельну ділянку. Земельна ділянка площею 0,8576 га входить до складу земельної ділянки площею 1,4794 га за одним Державним актом на право власності, що унеможливлює її відокремлення та окреме відчуження згідно вимог чинного земельного законодавства України. Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач за зустрічним позовом, відповідач за первісним позовом не довів в установленому законом порядку обставини, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог за позовом. За таких обставин, у задоволенні позовних вимог зустрічного позову слід відмовити за недоведеністю. Щодо вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору [PERSON], суд зазначає таке. Згідно договору купівлі-продажу недобудованої будівлі школи від 03.11.2004, укладеного продавцем Червоножовтневою сільською радою та покупцем [PERSON], продавець передає у власність, а покупець приймає у власність недобудовану будівлю школи готовністю 57% і зобов'язується сплатити за неї обговорену грошову суму. Предметом цього договору є недобудована будівля школи, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], на земельній ділянці, норма розміру якої не визначена та буде встановлена Державним актом на право власності на землю або договором оренди (а.с. 63. том № 1). Відповідно до рішення Червоножовтневої сільської ради від 26.01.2005 № 10/6 передано у приватну власність громадянам [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] земельні ділянки для ведення особистого підсобного господарства та для обслуговування жилого будинку та господарських споруд у розмірі до 2 га (а.с. 35, том № 1). Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] (а.с. 11, том № 1)), виданого на підставі рішення Червоножовтневої сільської ради від 26.01.2005 № 10/6 позивачу за зустрічним позовом, відповідачу за первісним позовом [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка площею 0, 25 га, розташована за адресою: [ADDRESS], для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер: [NUMBER]. Рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 12.01.2016 у справі № 430/690/12-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Луганської області від 15.06.2016, визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частки об'єкту незавершеного будівництва, недобудованої будівлі школи, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], укладений 11.10.2011 між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Станично-Луганського районного нотаріального округу Галкіним С.А., зареєстрований в реєстрі за № 892; зобов'язано [PERSON] повернути [PERSON] 1/2 частку об'єкту незавершеного будівництва, недобудовану будівлю школи, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Крім того, вказаним рішенням суду визнано об'єкт незавершеного будівництва, недобудовану будівлю школи, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]. Даним рішенням суду встановлено, що згідно договору купівлі-продажу недобудованої будівлі школи від 03.11.2004, укладеному продавцем Червоножовтневою сільською радою та покупцем [PERSON], продавець передає у власність, а покупець приймає у власність недобудовану будівлю школи готовністю 57% і зобов'язується сплатити за неї обговорену грошову суму. Предметом цього договору є недобудована будівля школи, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Майно за договором купівлі-продажу від 03.11.2004, а саме недобудована будівля школи, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], було набуте у право власності [PERSON] під час шлюбу з [PERSON]. Отже, недобудована будівля школи, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]. Рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 12.01.2016 у справі 430/690/12-ц набрало законної сили. Частиною 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Враховуючи вищевикладене, право власності на об'єкт незавершеного будівництва, недобудовану будівлю школи, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], належить [PERSON] та [PERSON] (на підставі договору купівлі-продажу недобудованої будівлі школи від 03.11.2004, укладеному продавцем Червоножовтневою сільською радою). Відповідно до п. «а» ч. 2 ст. 89 ЗК України (в редакції на час укладення договору купівлі-продажу недобудованої будівлі школи від 03.11.2004) у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки подружжя. Статтею 120 ЗК України (в редакції на час укладення договору купівлі-продажу недобудованої будівлі школи від 03.11.2004) передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда. Підпунктом «ґ» п. 18 Постанови Пленуму ВСУ від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» передбачено, що вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що: при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільноправових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. № 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. № 1702-VI. Відповідно до п. 18-2 Постанови Пленуму ВСУ від 16.04.2004 № 7 « Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-270цс15 від 21.12.2015 у спорі про визнання об'єктом права спільної сумісної власності подружжя земельної ділянки, приватизованої одним із подружжя в період шлюбу, земельна ділянка, приватизована одним із подружжя у період шлюбу для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. У разі будівництва подружжям на такій земельній ділянці житлового будинку, право спільної сумісної власності на який виникає в обох з подружжя, відповідне право в обох з подружжя виникає і на земельну ділянку, відведену для будівництва будинку. Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] (а.с. 11, том № 1)), виданого на підставі рішення Червоножовтневої сільської ради від 26.01.2005 № 10/6 позивачу за зустрічним позовом, відповідачу за первісним позовом належить на праві власності земельна ділянка площею 0, 25 га, розташована за адресою: [ADDRESS], для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер: [NUMBER]. За договором купівлі-продажу ? частки об'єкту незавершеного будівництва від 11.10.2011 об'єкт нерухомості знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер [NUMBER]. Враховуючи вище викладене, спірна земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], оскільки на ній знаходиться об'єкт нерухомого майна, яке належить останнім на праві спільній сумісній власності. Відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Як зазначається у Наказі Міністерства юстиції України від 03.03.2004 № 20/5 «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», про наявність згоди другого подружжя зазначається у тексті договору з посиланням на реєстровий номер, за яким ця згода посвідчена, та дату її посвідчення. Спірний договір купівлі-продажу земельної ділянки укладався без згоди третьої особи, що не оспорювалось сторонами у справі. За таких обставин, суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, вважає доведеним той факт, що позивач не надавала згоду на укладення спірного договору. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно п. 26 Постанови Пленуму ВСУ від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам необхідно мати на увазі, що купівля-продаж, рента, дарування, застава, самовільний обмін земельних ділянок землекористувачами, у тому числі орендарями, а також угоди, укладені власниками землі з порушенням встановленого для них порядку придбання або відчуження земельних ділянок, відповідно до статті 210 ЗК повинні визнаватися недійсними - із наслідками, передбаченими відповідними статтями ЦК. За таких обставин, суд вважає, що вимоги третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору - [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2500 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], укладеного 22.12.2010 між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Станично-Луганського районного нотаріального округу Грінчишиною Л.А., зареєстрований в реєстрі за № 935, підлягають задоволенню. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 зі змісту частини другої статті 144 Конституції України та частини десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 6 лютого 2013 р. у справі № 6-169цс12. Враховуючи, що рішенням Червоножовтневої сільської ради від 26.01.2005 № 10/6 [PERSON] виділена для будівництва та обслуговування жилого будинку земельна ділянка, площею 0,2500 га. в особисту приватну власність, що є порушенням наведеного вище земельного законодавства, то позовна вимога третьої особи про визнання недійсним рішення Червоножовтневої сільської ради від 26.01.2005 №10/6 «Про передачу в приватну власність земельних ділянок для ведення особистого підсобного господарства та для обслуговування жилого будинку та господарських будівель» в частині передачі в приватну власність [PERSON] земельної ділянки, площею 0,2500 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], підлягає задоволенню. А отже підлягає задоволенню вимога третьої особи про визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії [NUMBER] від 23.08.2005 на ім'я [PERSON]. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати за подання зустрічного позову покладаються на позивача за зустрічним позовом. Судові витрати за позовом третьої особи слід стягнути з відповідачів у рівних частках.

Outcome: approved