Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-08 00:00:00

26 лютого 2021 року позивач [PERSON] , через свого представника Меланчука І.В. , звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він з 12.05.1991 року по 14.10.2005 року працював на посаді формувальника ручного формування фасоносталеливарного цеху на відкритому акціонерному товаристві «Криворіжсталь». Робота у шкідливих умовах спричинила шкоду його здоров`ю, у зв`язку з чим йому було встановлено професійне захворювання: вібраційна хвороба І ст. та хронічне обструктивне захворювання легень І ст. Внаслідок отриманого професійного захворювання йому завдана моральна шкода, яка полягає у тому, що ушкодження здоров`я має довготривалі наслідки, стан здоров`я не поліпшується, він потребує постійного лікування, проведення лікувальних процедур, змушений прикладати значні зусилля для організації свого життя. Вважає, що обов`язок відшкодувати моральну шкоду покладається на Фонд, а тому просить стягнути із Фонду в рахунок відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 180000 гривень без урахування податку з доходів фізичних осіб. Ухвалою судді Довгинцівького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 березня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. 17 травня 2021 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовні вимоги, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідач зазначив, що встановлення розміру відшкодування моральної шкоди можливе лише після встановлення факту заподіяння моральної шкоди. Позивачем не надано жодних доказів того, що в його житті відбулися негативні зміни внаслідок хвороби. Крім того, позивачем не доведено факту заподіяння моральної шкоди саме відповідачем. Тому, відділення Фонду є неналежним відповідачем по справі, відповідачем по справі повинно бути саме підприємство. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] в вимоги позову не визнала з підстав, викладених у відзиві на позов, просила відмовити у задоволенні позову. Позивач у судове засідання не з`явився, надав суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача у зв`язку з незадовільним станом здоров`я, просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представники позивача - адвокати Меланчук І.В. та Гузєв І.Г. в судове засідання не з`явилися, кожен окремо надали суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності, просили позовні вимоги [PERSON] задовольнити в повному обсязі. Суд, вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 12.05.1991 року по 14.10.2005 року перебував на посаді формувальника ручного формування фасоносталеливарного цеху на відкритому акціонерному товаристві «Криворіжсталь», що підтверджується копією трудової книжки (а.с.25-31). Актом №27 розслідування хронічного професійного захворювання від 05 серпня 2005 року позивачу було встановлено професійне захворювання за діагнозом - Вібраційна хвороба І ст. з синдромом вегетативно-сенсорної полінейропатії рук з нейродистрофічним синдромом у вигляді дв. плече-лопаткового періартрозу ПФ І-ІІ ст., дефартрозу і періартрозу ліктьових суглобів ПФ І-ІІ ст.з помірними вазомоторно - трофічними порушеннями кистей Т 75.2; 2. Хронічне обструктивне захворювання легень І ст. (Пиловий бронхіт І ст., емфізема легень І ст.) ЛН І ст. J 44.8. Причиною професійного захворювання є робота в умовах впливу шкідливої дії локальної вібрації, що перебільшувала ГДР через недосконалість використовуваного інструменту та пилу фіброгенної дії, що перебільшував ГДК через недосконалість робочого місця (а.с.13-16). Відповідно до п.19 вищезазначеного Акту №27, професійне захворювання отримано позивачем, внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, гігієнічні регламенти та нормативи адміністрацій, а саме: ВАТ «Криворіжсталь», фасоно-салелеварний цех з 05.1991 року по 08.2005 рік порушило вимоги ст.153 КЗпП, ст.13 Закону України "Про охорону праці". За висновком МСЕК серії: ДНА-02 №05573 від 05.10.2005 року [PERSON] було встановлено 30% втрати професійної працездатності. При повторному перегляді, який останній раз було проведено 28.10.2008 року, висновком МСЕК серії: ДНА-02 №028212 було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 30% (15% - по вібраційній хворобі, 15% - по ХОЗЛ) з 01 листопада безстроково (а.с.12-13, 46-49). Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Згідно ст.ст.15, 16 ЦК кожна особа має право на захист свого порушеного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року. Норми вказаного Закону від 23 вересня 1999 року в редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року №717-V, передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 статті 1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду (частина третя статті 28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (частина третя статті 34). З огляду на положення статей 21, 28, 30, 34, 35 Закону від 23 вересня 1999 року право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Тобто, спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Тому, суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати Закон № 1105-XIV у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Фонд. А відтак необґрунтованими є твердження відповідача про те, що Фонд не є належним відповідачем у справі. Аналогічні висновки викладені в Постанові Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі № 61-10990св18. Згідно вимог ст.173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у тому числі у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Частиною 3 ст.1166 ЦК України визначено, що шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках встановлених законом. Доводи відповідача про те, що позивач не довів моральні страждання, не маючи встановленого органами МСЕК факту заподіяння йому моральної шкоди є необґрунтованими з огляду на таке. Відповідно до Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язаного з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 22 листопада 1995 року № 212, який був чинним до 28 вересня 2012 року, МСЕК мала, серед іншого, обов`язок встановлювати факт спричинення моральної шкоди (підпункт «д» пункту 1.1). Закону, який би передбачав можливість встановлення факту завдання моральної шкоди потерпілому від отриманої ним втрати професійної працездатності та інвалідності в зв`язку з ушкодженням здоров`я при виконанні ним трудових обов`язків на виробництві лише на підставі висновку МСЕК, немає. Отже, наявність у МСЕК вказаного обов`язку не обмежує суд у праві встановити факт завдання моральної шкоди на підставі інших доказів, врахувавши характер каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, залишкову працездатність потерпілого тощо. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). У п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", роз`яснено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі, характер моральних страждань і наслідки, що наступили. Виходячи з цих обставин, беручи до уваги, що внаслідок отриманого професійного захворювання позивач втратив 30% професійної працездатності, безстроково, що свідчить про неможливість покращення стану здоров`я позивача у майбутньому, незважаючи на лікування, характер немайнових витрат, суд вважає, що достатнім, справедливим, співмірним розміром компенсації позивачу моральної шкоди буде 90 000 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 908 гривень 00 копійок.

Outcome: partial