Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 11 листопада 2005 року, який розірвано рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 30.11.2011 р.. Від шлюбних відносин мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу дитина проживає з неї та знаходиться на її утриманні, вона піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач участі у вихованні доньки не приймає, її розвитком не цікавиться, аліменти призначені рішенням суду не сплачує, а також чинить їй перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зокрема відмовляється надати дозвіл на виїзд доньки за кордон для відпочинку та оздоровлення, оскільки остання часто хворіє застудними захворюваннями і за рекомендаціями лікарів їй необхідне періодичне перебування на морі. До того ж, виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню її світогляду та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку. Відповідач на період з 05.06.2015 р. по 14.08.2015 р. надавав згоду на виїзд доньки у її супроводі до Республіки Білорусь, але коли вона звернулася до нього з проханням про надання дозволу на період до повноліття дитини, він відмовив, не пояснюючи причини. Це створює перешкоду та суперечить інтересам дитини, оскільки вона планує поїздку з дитиною до Республіки Білорусь для огляду останньої лікарями та лікування. Просить суд надати їй дозвіл на виїзд неповнолітньої доньки - [PERSON] за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення нею повноліття без дозволу та без супроводу батька дитини - [PERSON] та допустити негайне виконання рішення суду. В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги повністю та просили їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив. Про день, час та місце розгляду справи був повідомлений через оголошення в газеті «Урядовий Кур'єр» № 39 (5659) від 27.02.2016 р.. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. За таких обставин, враховуючи думку представників позивача, які не заперечували проти ухвалення заочного рішення, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи в судовому засіданні підтримала позовні вимоги позивача. Вислухавши пояснення представників позивача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню на підставі нвступного. Під час розгляду справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 11 листопада 2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 30.11.2011 р. (а. с. № 5). Від шлюбних відносин мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], про що свідчить копія свідоцтва про народження (а. с. № 4). Після розірвання шлюбу дитина проживає з позивачем, яка виховує її, піклується про стан її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, а також матеріально утримує доньку. Як стверджують представники позивача відповідач участі у вихованні доньки не приймає, її розвитком не цікавиться, аліменти призначені рішенням суду не сплачує та відмовляється надати дозвіл на виїзд доньки за кордон для відпочинку та оздоровлення. Зазначили, що неповнолітня [PERSON] часто хворіє застудними захворюваннями і за рекомендаціями лікарів їй необхідне періодичне перебування на морі. До того ж, виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню її світогляду та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку. Відповідно до ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, діючої в Україні з 27.09.1991 р., держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Віповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини (ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. За п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України" виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків можливий: - якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; - якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; - у разі пред'явлення наступних документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про можливість надання позивачу дозволу на виїзд неповнолітньої дочки - [PERSON], [INFO], у її супроводі без письмової згоди та без супроводу батька дитини - [PERSON], за межі України, але лише до країни ближнього зарубіжжя - Республіки Білорусь та строком на один рік з моменту набрання законної сили даним рішенням. Такого висновку суд прийшов з урахуванням того, що згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини, а тому оскільки, ухвалюючи заочне рішення, суду не вдалося з'ясувати думку відповідача стосовно даних позовних вимог, суд вважає неможливим надавати дозвіл на виїзд дитини без письмової згоди та без супроводу батька дитини - [PERSON] за межі України до країн дальнього зарубіжжя та на більш тривалий строк, так як всупереч положенням ст.ст. 153, 157 СК України фактично позбавить батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості особисто спілкуватися з нею. Крім пояснень представників позивача, інших доказів про те, що відповідач ухиляється від виховання та утримання дитини суду не надано. Однак, приймаючи вищевказане рішення, суд врахував те, що позивач має намір постійно проживати в Республіці Білорусь та в даній країні планує здійснити медичний огляд та лікування неповнолітньої дочки, що встановлено в судовому засіданні, а також інтереси дитини. Слід роз'яснити позивачу, що за необхідності після спливу строку, на який судом надається дозвіл виїзду неповнолітньої дитини за межі України без письмової згоди та без супроводу її батька, вона має право звернутися до суду з відповідним позовом. Що стосується вимог позивача про допущення негайного виконання рішення суду, то вони не підлягають задоволенню, оскільки ст. 367 ЦПК України передбачений вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути допущені судом до негайного виконання.

Outcome: partial