Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-10 00:00:00

[PERSON] звернувся в серпні 2016р. до суду з позовом до ДП «Центр державного земельного кадастру» про стягнення компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати у сумі 28200,80 грн., збитків за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції у сумі 5479,62 грн, а в загальному розмірі - 33679,70 грн. В позовній заяві зазначено, що позивач з 01.08.2013р. по 22.06.2015р. працював у регіональній філії ДП «Центр державного земельного кадастру», звільнений на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України. На день звільнення не була виплачена позивачу заробітна плата, а тільки 26.02.2016 року проведений розрахунок. Таким чином за затримку 248 днів , слід стягнути з відповідача розмір середнього заробітку за час затримки заробітної плати у сумі 28200,80 грн., та збитків за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції у сумі 5479,62 грн. на підставі ст..116, 117 КЗпП України. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги з підстав, які зазначені у позовній заяві, просили позов задовольнити повністю. Представник відповідача заперечила щодо позову в повному обсязі та вказала, що позивач пропустив строк звернення до суду з вимогами про стягнення компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати, який сплив 26.05.2016р., а отому і індексація нарахована на суму компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати, також не підлягає до задоволення. Вислухавши сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає, виходячи із наступного. Предметом даного спору є відповідальність за затримку розрахунку при звільненні що регулюється нормами КЗпП України. Судом встановлено, що з 01.08.2013р. по 22.06.2015р. працював у регіональній філії ДП «Центр державного земельного кадастру», звільнений на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України. На день звільнення не була виплачена позивачу заробітна плата, а тільки 26.02.2016 року проведений розрахунок (а.с.2-6). Дані факти також не заперечуються сторонами. Відхиляючи доводи позивача, суд застосовує норми ст..116, 117 та 233 КЗпП України, а також висновок у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 24 червня 2015 р. у справі N 6-116цс15, та рішення Конституційного Суду України №4-рп від 22.02.2012р. (щодо офіційного тлумачення положень ст..233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст..117, 237-1 цього кодексу), від 15.10.2013р. №9-рп (щодо офіційного тлумачення положень ст..233 КЗпП України з положеннями ст.34 Закону України «Про оплату праці»). Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значущі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Згідно із ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 24 червня 2015 р. у справі N 6-116цс15). Однозначний висновок зроблено також і КСУ рішеннями №4-рп від 22.02.2012р. щодо офіційного тлумачення положень ст..233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст..117, 237-1 цього кодексу, а також в рішенні КСУ від 15.10.2013р. №9-рп щодо офіційного тлумачення положень ст..233 КЗпП України з положеннями ст.34 Закону України «Про оплату праці». Отже, реалізація права на судовий захист невід'ємно пов'язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Основним нормативним актом, що регулює строки звернення до суду про вирішення спорів у порядку цивільного судочинства, є Цивільний кодекс України, який установлює інститут позовної давності і містить положення щодо часових меж, упродовж яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. У частині першій статті 233 Кодексу передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: а саме три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів. Позивач та його представник звертали увагу суду на те, що відповідно до частини другої статті 233 Кодексу у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Дійсно така норма є і вона чинна, проте, даний спір стосується не виплати заборгованості по заробітній платі чи нарахування індексації під час дії трудових відносин між сторонами, а стосується виплати, яка має виключно компенсаторний характер. А тому, Конституційний Суд України у вищевказаному рішенні, дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. А, спір щодо стягнення не виплачених власником сум індексації заробітної плта та компенсації втрати частини з/плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, є трудовим спором, і встановлений 3-х місячний строк з дня, коли він дізнався про порушення свого права. Також, відповідно до статті 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці працівникам у зв'язку з індексацією за рахунок власних коштів (стаття 1, частина перша статті 5 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" зі змінами). Положенням статті 34 Закону передбачено компенсацію працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, що провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно зі статтями 1, 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року N 2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), а саме у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати нарахованих громадянам грошових доходів: пенсії, соціальних виплат, стипендії, заробітної плати (грошового забезпечення) тощо. Як встановлено судом та підтверджено представником позивача, індексація нарахована у позовних вимогах на ромір нарахованої компенсації за затримку у виплаті з/плати, а тому така вимога також, окрім строків звернення до суду, є необґрунтованою. Зважаючи на вищевикладене, не заслуговують на увагу суду доводи позивача та його представника про те, що дані виплати не обмежуються будь яким строком звернення до суду, а тому клопотати про поновлення чи обґрунтовувати суду поважність пропущення строку звернення до суду, не є необхідним. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі ст. 116, 117, 233 КЗпП України, та

Outcome: dismissed