Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до [PERSON], яким після зміни розміру позовних вимог, просила стягнути з нього нараховані на суму боргу у розмірі 49771 гривня 64 копійки, за період з 01 березня 2009 року по 20 листопада 2013 року: проценти на рівні облікової ставки Національного банку України у розмірі 19736 гривень 12 копійок; три проценти річних у розмірі 7019 гривень 75 копійок; інфляційні нарахування у розмірі 15576 гривень 28 копійок, а також судовий збір у розмірі 435 гривень 62 копійки. Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання 17 листопада 2014 року для розгляду справи по суті позивач і відповідач не з'явились. Позивач подав заяву, якою просив розглянути справу без його участі, а у випадку неявки відповідача вказав, що не заперечує проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. При цьому зазначив, що правові наслідки проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення йому відомі та зрозумілі, а додаткового роз'яснення цих наслідків судом не потребує. Відповідач причини неявки у судове засідання не повідомив, а правом на подачу заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався. У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У зв'язку з повторною неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про проведення судового засідання 02 червня 2014 року та 17 листопада 2014 року (у порядку абзацу п'ятого частини п'ятої статті 74 ЦПК України), та від якого заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило і причини неявки ним не повідомлені, а позивач не заперечив проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності позивача і відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини п'ятої статті 209 ЦПК України занесена до журналу судового засідання. У позові та письмових поясненнях позивач вказував на те, що на підставі двох рішень Рубіжанського міського суду Луганської області на його користь з відповідача присуджено до сплати борг у розмірі 53760 (п'ятдесят три тисячі сімсот шістдесят) гривень 73 (сімдесят три) копійки, з яких погашено тільки 3989 (три тисячі дев'ятсот вісімдесят дев`ять) гривень 09 (дев`ять) копійок. А оскільки сума боргу у розмірі 49771 (сорок дев`ять тисяч сімсот сімдесят одна) гривня 60 (шістдесят) копійок не сплачена відповідачем у період з 01 березня 2009 року по 20 листопада 2013 року, позивач вважає що має право на нарахування за цей період і стягнення з відповідача, процентів на рівні облікової ставки НБУ, трьох процентів річних та індексу інфляції, на вказану суму боргу. На основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: Дев`ятого листопада 2005 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, за яким [PERSON] взяв у борг 3000 (три тисячі) доларів у [PERSON], та зобов'язався повернути їх не пізніше 10 травня 2005 року, що підтверджується розпискою (а.с.54-56,68-69). Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 03 травня 2007 року, (що набрало законної сили 12 червня 2007 року) з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто борг за договором позики: у розмірі 28128 (двадцять вісім тисяч сто двадцять вісім) гривень 50 (п'ятдесят) копійок - у якості позики; 1414 (одна тисяча чотириста чотирнадцять) гривень 90 (дев'яносто) копійок - у якості процентів від суми позики, що у загальній сумі складає 29543 (двадцять дев`ять тисяч п'ятсот сорок три) гривні 40 (сорок) копійок (а.с.54-56). За даними відділу державної виконавчої служби Рубіжанського міського управління юстиції: станом на 1 вересня 2008 року, за рахунок утримань із заробітної плати [PERSON], позика була погашена у сумі 591 (п'ятсот дев'яносто одна) гривня 31 (тридцять одна) копійка; 17 вересня 2008 року, [PERSON], шляхом переказу грошових коштів сплатив 530 (п'ятсот тридцять) гривень; 12 березня 2010 року, державним виконавцем стягнуто ще 3989 (три тисячі дев'ятсот вісімдесят дев`ять) гривень 09 (дев`ять) копійок, під час здійснення виконавчих дій (а.с.78-82). Станом на 17 листопада 2014 року, борг за позикою складає 23018 (двадцять три тисячі вісімнадцять) гривень 10 (десять) копійок, а за процентами - 1414 (одна тисяча чотириста чотирнадцять) гривень 90 (дев'яносто) копійок (а.с.78). Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 02 квітня 2009 року, (що набрало законної сили 14 квітня 2009 року) з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 24217 (двадцять чотири тисячі двісті сімнадцять) гривень 33 (тридцять три) копійки, з яких: 5191 (п'ять тисяч сто дев'яносто одна) гривня 73 (сімдесят три) копійки - це проценти за користування грошовими коштами (зокрема проценти від суми позики); 2745 (дві тисячі сімсот сорок п'ять) гривень 10 (десять) копійок - три проценти річних від простроченої суми позики; 16073 (шістнадцять тисяч сімдесят три) гривні 64 (шістдесят чотири) копійки - інфляційні нарахування на прострочену суму позики; 206 (двісті шість) гривень 86 (вісімдесят шість) копійок - судові витрати (а.с.54-56). За даними відділу державної виконавчої служби Рубіжанського міського управління юстиції, станом на 17 листопада 2014 року, вказана заборгованість не є погашеною (а.с.83). Шостого березня 2014 року [PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] про стягнення з нього нарахованих на загальну суму боргу присудженого їй двома рішеннями судів процентів на рівні облікової ставки Національного банку України, а також трьох процентів річних і інфляційних нарахувань (а.с.3-4). Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] виникли цивільні (зобов'язальні) правовідносини щодо позики, в яких позивач виступив позикодавцем, а відповідач позичальником, та в межах яких виник спір щодо права позивача, як кредитора у цьому зобов'язанні, на отримання від суми боргу процентів на рівні облікової ставки Національного банку України, а також трьох процентів річних від простроченої суми боргу, з урахуванням індексу інфляції, за період з 01 березня 2009 року по 20 листопада 2013 року. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень статті 92 Конституції України, права і основні обов'язки людини і громадянина, а також засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України. Положення частини третьої статті 11 і частини другої статті 4 Цивільного кодексу України визначають, що цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства, основним з яких є цивільний кодекс України. Згідно з частиною першою статті 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи. Як наслідок, суд враховує судові рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 03 травня 2007 року (що набрало законної сили 12 червня 2007 року), від 02 квітня 2009 року (що набрало законної сили 14 квітня 2009 року) якими встановлено, що розмір і порядок одержання процентів від суми позики, договором позики що був укладений між позивачем та відповідачем не встановлено (а.с.54-56,68-69). Тому суд вважає, що позивач як позикодавець, у зв'язку з тим що позика не була повернута йому у період з 01 березня 2009 року по 20 листопада 2013 року у повному обсязі (а.с.73), дійсно має право на нарахування та стягнення з відповідача процентів на рівні облікової ставки Національного банку України, що діяла у визначений період. Але нарахувати та стягнути такі проценти позивач може тільки щодо суми позики, що не була повернута у визначений період, а не щодо усієї суми заборгованості відповідача перед позивачем, як вважає останній. Оскільки стаття 1048 Цивільного кодексу України надає право позивачу на нарахування процентів саме на неповернуту суму позики, і тільки на неї. Виходячи з даних відділу державної виконавчої служби Рубіжанського міського управління юстиції щодо заборгованості відповідача, у період з 01 березня 2009 року по 11 березня 2010 року сума неповернутої ним позики складала 27007 (двадцять сім тисяч сім) гривень 19 (дев'ятнадцять) копійок, а в період з 12 березня 2010 року по 20 листопада 2013 року - 23018 (двадцять три тисячі вісімнадцять) гривень 10 (десять) копійок (а.с.78-82). Виходячи з Постанови Правління Національного банку України "Про регулювання грошово-кредитного ринку" від 21 квітня 2008 року №107, від 12 червня 2009 року №343, від 07 червня 2010 року №259, від 07 липня 2010 року №320, від 09 серпня 2010 року №377, від 21 березня 2012 року №102, від 06 червня 2013 року №209, від 09 серпня 2013 року №315, від 14 квітня 2014 року №212, а також Постанови Правління Національного банку України "Про зміну облікової ставки" від 10 серпня 2009 року №468, облікова ставка у період з 01 березня 2009 року по 11 березня 2010 року мала наступний показник: 12% - з 01 березня 2009 року по 14 червня 2009 року; 11% - з 15 червня 2009 року по 11 серпня 2009 року; 10,25% - з 12 серпня 2009 року по 07 червня 2010 року; 9,5% - з 08 червня 2010 року по 07 липня 2010 року; 8,5% - з 08 липня 2010 року по 09 серпня 2010 року; 7,75% - з 10 серпня 2010 року по 22 березня 2012 року; 7,5% - з 23 березня 2012 року по 09 червня 2013 року; 7% - з 10 червня 2013 року по 12 серпня 2013 року; 6,5% - з 13 серпня 2013 року по 20 листопада 2013 року. Тому, для визначення суми процентів від суми несплаченої відповідачем позики за період з 01 березня 2009 року по 20 листопада 2013 року, суд використовуючи вказані вище розміри неповернутої суми позики у цей період та показники облікової ставки НБУ (кожний окремо), використовуючи формулу підрахунку (діюча облікова ставка НБУ (у вигляді проценту) помножується на суму боргу, що існувала на момент дії ставки; отриманий результат ділиться на 100 та 365 днів у році; отриманий результат помножується на кількість днів дії ставки НБУ) щодо кожного періоду дії облікової ставки НБУ, склав усі отримані судом результати. З огляду на це, сума процентів, яку повинен сплатити відповідач на користь позивача у зв'язку із неповерненням суми позики за період з 01 березня 2009 року по 20 листопада 2013 року складає 9627 (дев`ять тисяч шістсот двадцять сім) гривень 46 (сорок шість) копійок, а не 19736 (дев'ятнадцять тисяч сімсот тридцять шість) гривень 12 (дванадцять) копійок, як заявляв позивач. А у зв'язку з цим позовні вимоги, в частині стягнення з відповідача процентів на рівні облікової ставки Національного банку України, підлягають частковому задоволенню тільки на суму 9627 (дев`ять тисяч шістсот двадцять сім) гривень 46 (сорок шість) копійок. Вирішуючи питання щодо наявності у позивача права на нарахування та стягнення трьох процентів річних від простроченої суми боргу, з урахуванням індексу інфляції, за період з 01 березня 2009 року по 20 листопада 2013 року, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, суд виходить з наступного. Відповідно до положень частини другої статті 625 Цивільного кодексу боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з частиною другою статті 214 ЦПК України, при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Відповідно до положень частини першої статті 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Тому застосовуючи частину другу статті 625 ЦК України до спірних правовідносин, суд враховує висновки Верховного Суду України, які викладені ним у постановах від 06 червня 2012 року та 30 жовтня 2013 року, прийнятих з питань неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї й тієї ж норми права. Зокрема суд враховує, що зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням; інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті та трьох процентів річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові; частина друга статті 625 ЦК України являється спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Зважаючи на це, позивач має право застосувати положення частини другої статті 625 ЦК України тільки до грошового зобов'язання відповідача, яким з огляду на структуру загальної заборгованості відповідача перед позивачем, що присуджена двома судовими рішеннями, являється тільки обов'язок щодо повернення позики та сплати процентів на рівні облікової ставки Національного банку України за користування позикою. Присуджені позивачу рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 02 квітня 2009 року три проценти річних та інфляційні нарахування від суми позики, що є складовою загальної заборгованості відповідача, грошовим зобов'язанням не являються, оскільки є спеціальним видом відповідальності. Присуджені позивачу цим же судовим рішенням судові витрати, теж не можна вважати грошовим зобов'язанням в розумінні частини другої статті 625 ЦК України. Оскільки порядок їх розподілу та відшкодування регламентується виключно Цивільним процесуальним кодексом України. Тому суд вважає, що грошовим зобов'язанням, виконання якого прострочив відповідач у період з 01 березня 2009 року по 20 листопада 2013 року, та на яке позивач має право нарахувати три проценти річних та інфляційні нарахування, являються: обов'язок щодо повернення позики у розмірі 27007 (двадцять сім тисяч сім) гривень 19 (дев'ятнадцять) копійок, неповернута у період з 01 березня 2009 року по 11 березня 2010 року; обов'язок щодо повернення позики у розмірі 23018 (двадцять три тисячі вісімнадцять) гривень 10 (десять) копійок, неповернута у період з 12 березня 2010 року по 20 листопада 2013 року; обов'язок щодо сплати процентів у розмірі 5191 (п'ять тисяч сто дев'яносто одна) гривня 73 (сімдесят три) копійки присуджених до сплати рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 02 квітня 2009 року, а також обов'язок щодо сплати процентів у розмірі 9627 (дев`ять тисяч шістсот двадцять сім) гривень 46 (сорок шість) копійок присуджених до сплати цим рішенням, що разом складає 14819 (чотирнадцять тисяч вісімсот дев'ятнадцять) гривень 19 (дев'ятнадцять) копійок, за час користування позикою у період з 01 березня 2009 року по 20 листопада 2013 року. Кількість днів прострочки виконання грошового зобов'язання щодо повернення позики у розмірі 27007 (двадцять сім тисяч сім) гривень 19 (дев'ятнадцять) копійок складає 376 днів; щодо повернення позики у розмірі 23018 (двадцять три тисячі вісімнадцять) гривень 10 (десять) копійок складає 1350 днів; щодо сплати процентів за користування позикою складає 1726 днів. Тому для визначення трьох процентів річних за прострочку виконання вказаних грошових зобов'язань, суд, кожну суму простроченого грошового зобов'язання помножував на три і на кількість днів прострочки її виконання, та ділив спочатку на 365, а потім на 100. А отримані результати щодо кожного грошового зобов'язання були складені між собою. З огляду на це, сума трьох процентів річних, які повинен сплатити відповідач на користь позивача у зв'язку із простроченням сплати грошових зобов'язань за період з 01 березня 2009 року по 20 листопада 2013 року складає 5490 (п'ять тисяч чотириста дев'яносто) гривень 98 (дев'яносто вісім) копійок, а не 7019 (сім тисяч дев'ятнадцять) гривень 75 (сімдесят п'ять) копійок, як заявляв позивач. А у зв'язку з цим позовні вимоги, в частині стягнення з відповідача трьох процентів річних, підлягають частковому задоволенню тільки на суму 5490 (п'ять тисяч чотириста дев'яносто) гривень 98 (дев'яносто вісім) копійок. Виходячи з даних Державної статистики України, на споживчому ринку України за період з 01 березня 2009 року по 20 листопада 2013 року, індекс інфляції у 2009 році мав такі показники: березень - 101,4; квітень - 100,9; травень - 100,5; червень - 101,1; липень - 99,9; серпень - 99,8; вересень - 100,8; жовтень - 100,9; листопад - 101,1; грудень - 100,9; у 2010 році становив: січень - 101,8; лютий - 101,9; березень - 100,9; квітень - 99,7; травень - 99,4; червень - 99,6; липень - 99,8; серпень - 101,2; вересень - 102,9; жовтень - 100,5; листопад - 100,3; грудень - 100,8); у 2011 році: січень - 101,0; лютий - 100,9; березень - 101,4; квітень - 101,3; травень - 100,8; червень - 100,4; липень - 98,7; серпень - 99,6; вересень - 100,1; жовтень - 100,0; листопад - 100,1; грудень - 100,2); у 2012 році: січень - 100,2; лютий - 100,2; березень - 100,3; квітень - 100,0; травень - 99,7; червень - 99,7; липень - 99,8; серпень - 99,7; вересень - 100,1; жовтень - 100,0; листопад - 99,9; грудень - 100,2); у 2013 році: січень - 100,2; лютий - 99,9; березень - 100,0; квітень - 100,0; травень - 100,1; червень - 100,0; липень - 99,9; серпень - 99,3; вересень - 100,0; жовтень - 100,4; листопад - 100,2 (а.с.63). Тому для визначення суми інфляційних нарахувань за прострочку виконання грошових зобов'язань у період з 01 березня 2009 року по 20 листопада 2013 року, суд, спочатку перемножив між собою усі щомісячні індекси за цей період, а потім поділив їх на сто. І отриманий результат помножив на суму відповідного грошового зобов'язання, яке було прострочено у відповідний період. При цьому, суд використовував рекомендації Верховного Суду України, надані ним в листі від 03 квітня 1997 року №62-97. З огляду на це сума інфляційних нарахувань, які повинен сплатити відповідач на користь позивача у зв'язку із простроченням сплати грошових зобов'язань за період з 01 березня 2009 року по 20 листопада 2013 року складає 8681 (вісім тисяч шістсот вісімдесят одна) гривня 10 (десять) копійок, а не 15576 (п'ятнадцять тисяч п'ятсот сімдесят шість) гривень 28 (двадцять вісім) копійок, як заявляв позивач. А у зв'язку з цим позовні вимоги, в частині стягнення з відповідача трьох процентів річних, підлягають частковому задоволенню тільки на суму 8681 (вісім тисяч шістсот вісімдесят одна) гривня 10 (десять) копійок. Відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З огляду на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково на загальну суму 23799 (двадцять три тисячі сімсот дев'яносто дев`ять) гривень 54 (п'ятдесят чотири) копійки, а судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 434 (чотириста тридцять чотири) гривні 48 (сорок вісім) копійок, які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.2,13), вони підлягають стягненню на користь позивача з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, зокрема у розмірі 244 (двісті сорок чотири) гривні 27 (двадцять сім) копійок.

Outcome: partial