Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-23 00:00:00

18.12. 2013 року позивач звернулась до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову вказувала, що з 2010 року в кв. [ADDRESS] який належить їй на праві власності, зареєстрований але не проживає відповідач [PERSON], який добровільно знятись з реєстрації не бажає. Просить суд визнати його таким, що втратив право на користування жилим будинком. В судовому засідання представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві та просив їх задовольнити, не заперечувала щодо ухвалення судом заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час, місце розгляду справи повідомлений належним чином, через оголошення в пресі. Тому суд на підставі статті 224 ЦПК України, за згодою позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини. Квартира [ADDRESS], належить [PERSON], на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 16 серпня 2002 року, який зареєстровано в реєстрі за № 1574.(а.с.7), що посвідчується реєстраційним посвідченням Кіровоградського обласного БТІ (а.с.8). Відповідно до актів встановлення фактичного проживання від 28.06.2013 року, 25.07.2013 року, 16.08.2013 року, 20.09.2013 року, 26.10.2013 року 21.11.2013 року [PERSON], не проживає в данній квартирі. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97 -ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції»закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь -які угоди, відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь -яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом права власності може бути, зокрема, житло -житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. ст. 163, 71 ЖК України, у разі відсутності наймача або членів його сім"ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього кодексу. При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім"ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім"ї понад шість місяців у випадках: призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну ( невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років-протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби, перебування на військовій службі прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби-протягом перших п"яти років перебування на дійсній військовій службі, влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги-протягом усього часу перебування в ньому. Враховуючи вищенаведене, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивач дійсно є власником данної квартири а відповідач понад три року не проживає в ній. На підставі викладеного,

Outcome: approved