Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Харкова з позовом, який в ході судового розгляду уточнила та просила розірвати шлюб, який був зареєстрований 18.08.2012 року Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєєстраційної служби Харківського міського управління юстиції з відповідачем - [PERSON], актовий запис №651; після розірвання шлюбу залишити позивачці прізвище "[PERSON]"; визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO] разом з матір'ю; стягнути з відповідча на користь позивачки аліменти на утримання малолітнього сина у розмірі 700 грн. щомісячно; судові витрати покласти на відповідача. В обгрунтування вимог позивачка зазначає, що 18.08.2012 року Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєєстраційної служби Харківського міського управління юстиції між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, актовий запис №651. Від шлюбу подружжя має дитину- малолітнього сина [PERSON], [INFO] Сумісне життя з відповідачем не склалося, було відсутнє взаєморозуміння, часто виникали сімейні сварки, що негативно впливало на психіку дитини, внаслідок чого фактичні сімейні відносини були припинені. Позивачка вважає, що збереження шлюбу неможливе. Представник позивачки, що діє на підставі довіреності в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та прохав задовольнити у повному обсязі. В судове засідання відповідач з'явився, позовні вимоги визнав. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно свідоцтва про шлюб 18.08.2012 року Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєєстраційної служби Харківського міського управління юстиції між сторонами було зареєструвано шлюб, актовий запис №651. /а.с.5/ Відповідно до свідоцтва про народження, виданого 04.06.2015 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, від шлюбу у подружжя народився син - [PERSON], [INFO] /а.с.4/ Спільне життя у подружжя не склалося, шлюб існує формально, шлюбні відносини припинені, спільне господарство не ведеться, бажання зберегти сім'ю у сторін не має. Відповідно до ч.2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлене, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи конкретні обставини справи, стосунки які склалися у подружжі, причини конфлікту, час, який подружжя разом не мешкає, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження родини стали неможливими, в зв'язку з чим позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Судом встановлено, що спільна малолітня дитина позивача та відповідача проживає разом з матірю за адресою: [ADDRESS], знаходиться на її повному утриманні та вихованні, [PERSON] сумісно з сином не мешкає, участі у його вихованні не приймає. Згідно зі ст. 141 ч. 1 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до положень ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до положень ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов'язані поважати дитину. У Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, зазначено, що "дитина, внаслідок її фізичної і розумової незрілості, потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження". Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків, або одного з них, з ким вона проживає. Згідно зі ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ст.161 Сімейного Кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. У відповідності до роз'яснень п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (у тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Тому при вирішенні спору щодо місця проживання сина сторін, суд бере до уваги встановлені у судовому засіданні ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, вік дитини, наявність у матері житла, достатнього заробітку, можливість розвитку додаткових здібностей. Крім того, у судовому засіданні сторони по справі прийшли до згоди, що з урахуванням інтересів дитини, з метою його повноцінного розвитку, навчання та виховання, доцільним буде залишити проживати [PERSON] разом із матір'ю. Тому, проаналізувавши всі докази по справі, а також факт визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо встановлення місця проживання дитини підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача аліментів, то суд зазначає наступне. Відповідно до положень Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) дитина, з огляду на його фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Обов'язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття закріплено в ч. 2 ст. 51 Конституції України і ст. 180 Сімейного кодексу України. У випадку ухилення батьків від виконання цього обов'язку, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частині від доходу його матері, батька й (або) у твердій грошовій сумі ( ст. 181 Сімейного кодексу України). Крім того, стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. При визначенні розміру аліментів суд у відповідності до вимог ст.182 СК України враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. Так, суд виходить з того, що відповідач є працездатною особою і має можливість надавати матеріальну допомогу своїй дитині до досягнення нею повноліття щомісяця. Передбачених законом підстав для звільнення [PERSON] від обов'язку утримання дитини судом не встановлено. Домовленості між батьками щодо способу утримання дитини не досягнуто. Проте, визначаючи розмір аліментів, суд враховує положення ст.ст. 183, 184 СК України. Згідно ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначаються судом. Відповідно до статті 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Тобто, виходячи із пояснень позивача, судом встановлено, що відповідач [PERSON] офіційно не працевлаштований, не має стабільний дохід, а тому суд вбачає підстави для застосування ст.184 СК України та приходить до переконання про необхідність стягнення з відповідача аліментів у розмірі 700 грн. щомісячно, починаючи від дня подання заяви до суду та до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до положень ч.1 ст. 79 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дитини за один місяць, згідно вимогам ст. 367 ЦПК України підлягає негайному виконанню. У відповідності зі статтею 88 ЦПК України судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. за розгляд судом позовних вимог [PERSON] про стягнення аліментів підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. Крім того, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. на користь позивача, який поніс витрати по сплаті судового збору за позовні вимоги про розірвання шлюбу. На підставі викладеного та

Outcome: approved