Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

23 грудня 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Райгородської селищної ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що [INFO] помер її чоловік - [PERSON]. Після його смерті залишилося спадкове майно, яке складається з житлового будинку з господарським та побутовими спорудами, розташоване за адресою: [ADDRESS]. Рішенням виконкому Слов'янської районної ради трудящих [PERSON] було дозволено забудову житлового будинку на раніше виділеній земельній ділянці, затверджено проект забудови земельної ділянки. Будівництво закінчено в 1965 році. На зазначений будинок було видано технічний паспорт. Після смерті чоловіка позивачка як спадкоємець першої черги звернулася до нотаріуса із оформленням своїх спадкових прав, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з тих підстав, що відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок на ім'я спадкодавця. У зв'язку з цим просить визнати за нею право власності на житловий будинок з господарським та побутовими спорудами, розташоване за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] у судове засідання не з'явились, подали до суду заяви про слухання справи у їх відсутності, позов підтримали повністю з підстав, наведених в позовній заяві. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Проти задоволення позовних вимог не заперечував. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні з достовірністю встановлено, що [INFO] помер [PERSON] (а.с.4). За змістом довідки КП "БТІ" право власності на будинок [ADDRESS] не зареєстроване. Згідно матеріалів інвентаризаційної справи та технічного паспорту, житловий будинок побудований в 1962 році. Надвірні споруди до 1979 року. Забудовником є [PERSON] у відповідності до паспорту на будівництво індивідуального житлового будинку по [ADDRESS], дозволу на здійснення будівельних робіт, проекту забудови земельної ділянки, генерального плану, будинкової книги(а.с. 6, 9-38). Відповідно до постанови державного нотаріуса Другої Слов'янської державної нотаріальної контори від 17 жовтня 2013 року, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з тих підстав, що відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок на ім'я [PERSON] (а.с. 7-8). Відповідно до копії спадкової справи на спадкодавця [PERSON], [PERSON] є єдиною спадкоємицею першої черги за законом (а.с. 50-58). За змістом ст. ч.4 ст. 3 ЗУ "Про держану реєстрацію майнових прав на нерухоме майно та їх обмежень", права на нерухоме майно, які виникли до вступу в силу даного закону, визнаються дійсними, у випадках відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим законом, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, яке не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. За змістом статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529 - 535 ЦК Української РСР. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Як достовірно встановлено у судовому засіданні, спірний житловий будинок був збудований у 1962 році. У 1962 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Згідно приписів до п.3.2, розд.3 ч. 36 «Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна», затвердженого Наказом Держбуду України № 217 від 24 травня 2001 року, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садиби) житлові будинку, побудовані до 05 серпня 1992 року. Таким чином, з моменту побудови громадянином у 1962 році житлового будинку, цей громадянин набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. Наведена правова позиція також зазначена у Постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року № 6-137цс13 Спадкоємцем першої черги за законом є позивачка по справі [PERSON] У відповідності до матеріалів спадкової справи інших спадкоємців, які б прийняли спадщину після смерті [PERSON] немає. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З огляду на викладене, судом встановлено, що будівництво житлового будинку, який є об'єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво (тобто будинок не є самовільним будівництвом, як у розумінні діючого на час його побудови законодавства, так і у відповідності до норм Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна», затвердженого Наказом Держбуду України № 217 від 24 травня 2001 року ) і що на момент смерті спадкодавця цей будинок був повністю збудований, проте спадкоємець не може оформити належне їй право власності на вказаний будинок в порядку спадкування відповідно до вимог закону з тих підстав, що реєстрація права власності на будинок відсутня. У зв'язку з цим, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що спірний житловий будинок є об'єктом права власності, а також про наявність правових підстав для визнання за спадкоємцем права власності на цей будинок у порядку спадкування. На підставі викладеного,

Outcome: approved