Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], яким просила визнати договір купівлі-продажу домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], удаваним; визнати, що договір купівлі-продажу укладений в частині покупця [PERSON]; визнати домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя; визнати за нею право власності на ? частину вищезазначеного домоволодіння. В ході судового розгляду [PERSON] змінила предмет позову, звернувшись до суду з позовом до [PERSON], треті особи - [PERSON], [PERSON], в якому просила визнати за нею право власності на ? частину домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], яке складається з: житловго будинку - А, загальною площею 91,1 кв.м, житловою площею 51,8 кв.м з надвірними побудовамилітньою кухнею - Б, літнім душем - В, вбиральнею - Г, огорожею № 2-4, колодязем, які розташовані на земельній ділянці державного фонду 600,00 кв.м. за набувальною давністю. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує на те, що в період з 07.03.1992 року по 12.03.2013 року вона перебувала у шлюбі з [PERSON] Від даного шлюбу у них народилась донька [PERSON], [INFO]. За час перебування у шлюбі, а саме в 2000 році вони з чоловіком придбали домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS]. Власником зазначеного домоволодіння був [PERSON] на підставі договору забудови, посвідченого Новомосковською державною нотаріальною конторою 13.12.1976 року та зареєстрованого у Новомосковському БТІ за № 1231-78. З 2000 року родина [PERSON] оселилася у зазначеному будинку, де мешкає і на даний час. [INFO] [PERSON] помер. Посилаючись на ст.344 ЦК України, позивач просилавизнати за нею право власності на ? частину домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], яке складається з: житлового будинку - А, загальною площею 91,1 кв.м, житловою площею 51,8 кв.м з надвірними побудовамилітньою кухнею - Б, літнім душем - В, вбиральнею - Г, огорожею № 2-4, колодязем, які розташовані на земельній ділянці державного фонду 600,00 кв.м. за набувальною давністю, оскільки добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом останніх 14 років. [PERSON] Яківназвернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи - [PERSON], [PERSON], Українська товарна біржа, яким просила визнати дійсним Договір купівлі-продажудомоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], укладений на Українській товарній біржі 23 травня 2000 року між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований за № 1000992; визнати за нею право власності на вищезазначене домоволодіння. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач за зустрічним позовом вказує на те, що23 травня 2000 року між нею та [PERSON], на Українській товарній біржі було укладено Договір купівлі-продажудомоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], зареєстрований за № 1000992. Власником зазначеного домоволодіння був [PERSON] на підставі договору забудови, посвідченого Новомосковською державною нотаріальною конторою 13.12.1976 року та зареєстрованого у Новомосковському БТІ за № 1231-78. Вищезазначений Договір було зареєстровано в Новомосковському бюро технічної інвентаризації 23 травня 2000 року за реєстровим № 378 в Реєстрову книгу №1, що підтверджується відповідним штампом, печаткою та підписом начальника БТІ Смаглецької М.В. [PERSON] сплатила гроші за вказане домоволодіння в сумі 19 832,00 гривень, а [PERSON], в свою чергу, передав ключі від зазначеного домоволодіння, виписався з нього, забрав всі свої речі та звільнив будинок. Таким чином зазначений договір було виконано сторонами у повному обсязі. Посилаючись на ч.2 ст.47 ЦК України (в редакції 1963 року), ст.15 Закону України «Про товарну біржу», просила визнати дійсним Договір купівлі-продажудомоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], укладений на Українській товарній біржі 23 травня 2000 року між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований за № 1000992; визнати за нею право власності на вищезазначене домоволодіння. В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] змінені позовні вимоги підтримали, мотивуючи їх обставинами, викладеними у позовній заяві, просили суд змінений первісний позов задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечували, просили відмовити в його задоволенні. При цьому [PERSON] зазначила, що про те, що продається спірний будинок, їм з чоловіком стало відомо від [PERSON]. Дійсно старший брат її колишнього чоловіка [PERSON] - [PERSON] давав їм гроші на купівлю будинку, однак вони з ним розрахувались, повернувши все до копійки.На кого було оформлено будинок їй не було відомо до січня 2014 року, коли до них в будинок прийшли сторонні люди і заявили про те, що бажають купити будинок. Всі документи завжди зберігались у чоловіка, вона їх ніколи не бачила, однак завжди вважала, що будинок оформлено на її чоловіка, а тому вважала його своїм. В будинку вони з чоловіком проживали з моменту його купівлі, тобто з 2000 року. В 2002 році чоловік її зареєстрував у зазначеному домоволодінні. Домову книгу вона бачила один раз, коли прописувалась. Про те, що будинок був зареєстрований на[PERSON]., їй стало відомо після розлучення. Представник позивача при цьому також зазначила, що між подружжям [PERSON] була домовленість, що цей будинок вони придбавають для себе. В 2000 році вони заселились у спірний будинок де [PERSON] мешкає і до сьогодні.Перемовинами щодо купівлі-продажу та оформленням документів займався [PERSON]. Документів на зазначене домоволодіння позивачка не бачила до 2014 року. Зі слів чоловіка їй стало відомо лише про той факт, що договір укладено, однак вона вважала, що договір купівлі-продажу оформлено на чоловіка - [PERSON].В 2002 році [PERSON] була зареєстрована у спірному домоволодінні. Таким чином вважає, що [PERSON] законно заселилася у спірне домоволодіння, мешкає там понад 10 років, добросовісно ним користувалась весь час, а тому має право на визнання за нею права власності на частину зазначеного домоволодіння. В задоволенні зустрічного позову просили відмовити, мотивуючи свою позицію тим, що правочин купівлі-продажу спірного домоволодіння нотаріально не посвідчений, а тому є нікчемним, не надано доказів реєстрації спірного договору в органах БТІ, як не надано доказів і того, що [PERSON] була членом біржі. Крім того, просили застосувати строки позовної давності до вимог [PERSON] Відповідач [PERSON] проти задоволення первісних позовних вимог заперечувала, зустрічний позов визнала в повному обсязі, просила суд його задовольнити у повному обсязі. Обставини, викладені [PERSON] визнала в повному обсязі, зазначивши, що дійсно її батько [PERSON] на підставі договору забудови, посвідченого Новомосковською державною нотаріальною конторою 13.12.1976 року та зареєстрованого у Новомосковському БТІ за № 1231-78, був власником спірного домоволодіння, яке продав [PERSON] шляхом укладення договору купівлі-продажу. В 2009 році батько помер. Вона є спадкоємицею після його смерті, однак дане домоволодіння вона не спадкувала, вважаючи його проданим. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] проти задоволення первісних позовних вимог заперечували, зустрічний позов просили задовольнити у повному обсязі. При цьому представник відповідача зазначив, що Договір купівлі-продажу, який є предметом даного спору зареєстровано в органах БТІ, а тому повністю відповідає діючому на той час законодавству. Під час укладання договору купівлі-продажу спірного домоволодіння [PERSON] не була присутня. Всі документи на домоволодіння знаходяться у [PERSON], будь-які документи, пов'язані зі спірним домоволодінням у [PERSON] відсутні, а тому підстав вважати, що [PERSON] законно заволоділа зазначеним будинком, немає. Відповідач [PERSON] при цьому також зазначила, що дійсно в 2001 році пустила молодшого сина з дружиною у спірне домоволодіння, однак пустила їх як квартирантів.Документи на домоволодіння знаходились у неї приблизно протягом року після купівлі домоволодіння, а потім вона віддала їх сину і вони зберігались в родині [PERSON] та [PERSON] Вікторії.Просили застосувати строки позовної давності до вимог [PERSON] Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що його матір [PERSON] живе поряд зі спірним домоволодінням. 23.05.2000 року його мати [PERSON] купила спірне домоволодіння у [PERSON] Приблизно в вересні-жовтні вони з дружиною [PERSON] та донькою вселились у спірне домоволодіння, приблизно через рік мати віддала йому документи на будинок. Яким чином [PERSON] зареєструвалась у спірному домоволодінні, йому не відомо, він дізнався про те, що вона зареєстрована у будинку лише в 2013 році. В задоволенні позовних вимог [PERSON] просив відмовити в повному обсязі, зустрічний позов просив задовольнити. Третя особа [PERSON] просила позовні вимоги [PERSON] задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечувала, підтримавши пояснення своєї матері [PERSON] В судовому засіданні були допитані свідки: [PERSON], [PERSON].,[PERSON], [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] її рідний брат. Їй відомо, що в 2000 році її брат продав належний йому будинок. Перемовини щодо купівлі вели [PERSON] та [PERSON], однак вони одразу сказали, що у них немає грошей, після чого приєдналась [PERSON]. Під час укладення угоди були присутні [PERSON], його брат - [PERSON], [PERSON] з однієї сторони та [PERSON], вона і [PERSON] - з іншої. Гроші передававКетріш [PERSON]. Свідок [PERSON]. в судовому засіданні пояснив, що він привозив [PERSON] та її брата [PERSON] до БТІ для оформлення договору купівлі-продажу. Там були присутні [PERSON], його брат - [PERSON], [PERSON]. Договір укладався між [PERSON] та [PERSON] При ньому [PERSON] передав гроші [PERSON] При цьому зазначив, що дивиться будинок приходили [PERSON] та [PERSON], однак договір купівлі-продажу підписувала [PERSON] [PERSON] під час підписання договору присутня не була. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він рідний брат [PERSON] В 2000 році йому зателефонувала матір - [PERSON] і повідомила, що бажає купити будинок, однак на його купівлю не вистачає коштів. Він вирішив допомогти матері і привіз кошти, яких не вистачало. Будинок оформили на маму, він особисто був присутній під час оформлення. Також були присутні продавець будинку [PERSON], сестра останнього [PERSON] та їх зять [PERSON]Він особисто передав кошти [PERSON] З якого часу в будинку живе [PERSON] йому не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона знаходилась у приятельських стосунках з родиною [PERSON]. [PERSON] з [PERSON] купили будинок в 2000 році і приблизно в цей же час стали в ньому мешкати. Суд, вислухавши учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що з 07.03.1992 року (а.с.6) по 25.03.2013 року (а.с.7-об) [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають повнолітню доньку [PERSON] (а.с.6). 23.05.2000 року Українською товарною біржею був зареєстрований договір купівлі-продажудомоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], № 1000992, відповідно до якого [PERSON] купила у[PERSON]. зазначене домоволодіння (а.с.26). Зазначений договір також зареєстрований Новомосковським районним Бюро технічної інвентаризації, про що свідчить штамп, який міститься на самому договорі (а.с. 26-об), а також відповідна відмітка в Домовій книзі (а.с.38). 22.02.2002 року [PERSON] зареєстрована у вищезазначеному домоволодінні, про що свідчить відмітка в її паспорті (а.с.5-об). Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України, на яку посилається позивач за первісним позовом, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно з п. 9 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Виходячи з аналізу правової норми, на яку посилається позивач, та обставин, встановлених у судовому засіданні, суд приходить до висновку про безпідставність первісних позовних вимог. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, [PERSON] посилалася на той факт, що враховуючи, що в травні 2000 року вона добросовісно заволоділа чужим майном (спірним будинком) і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, вона набула на цей будинок право власності (в усякому разі на його 1/2 частину, як на частину майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя). Однак, суд вважає, що така позиція позивача за первісним позовом є безпідставною та такою, що не ґрунтується на законі, оскільки, як встановлено в судовому засіданні і не заперечувалось самою позивачкою за первісним позовом [PERSON], їй було відомо про те, що в травні 2000 року спірний будинок було продано його попереднім власником [PERSON] Не заперечувала вона і той факт, що при укладенні зазначеної угоди вона присутня не була. Тобто, розуміючи той факт, що у будинкуз'явився новий власник і, лише помиляючись в тому, хто саме виступив покупцем (як зазначила в судовому засіданні [PERSON] вона думала, що покупцем був її чоловік [PERSON], а не його матір [PERSON].) не можна вважати, що вона з травня 2000 року заволоділа спірним будинком. Як зазначалося вище, володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Дійсно, з моменту вселення, [PERSON] мешкала в спірному будинку з чоловіком та донькою, де мешкає і на момент розгляду справи в суді. Дана обставина не заперечувалась сторонами в судовому засіданні. Однак, суд вважає за необхідне зазначити, що поняття «володіти» не є тотожним поняттю «користуватись». Правом володіння визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власником над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Правом користування визнається юридично забезпечена можливість власником здобувати з належного йому майна корисні властивості. Як зазначила сама [PERSON], документів на будинок вона не бачила до 2012 року, вони завжди зберігалися у чоловіка. Таким чином, не маючи будь-яких документів на нерухоме майно, не знаючи навіть їх змісту, не можна визнати, що у [PERSON] були підстави вважати себе такою, що заволоділа нерухомим майно. Доказів того, що [PERSON] протягом 14 років (з моменту укладення договору купівлі-продажу в 2000 році до моменту розгляду справи в суді) здійснювала будь-які дії, які б свідчили про заволодіння нею спірним нерухомим майном, суду не надано. Не можна також вважати, що з 2000 року [PERSON] не мала можливості дізнатись зміст та суть укладеного договору, оскільки, як вона пояснила в судовому засіданні, стосунки з чоловіком остаточно зіпсувались в 2012 році, тобто через 12 років після укладення спірного договору. В судовому засіданні оглядався Акт звірки та Абонентські книжки по сплаті комунальних платежів, оформлених на ім'я [PERSON], яка стверджувала, що там містяться підписи [PERSON], однак [PERSON] заперечила цю обставину, значивши, що в цих документах містяться не її підписи. Даний факт не може вважатися судом встановленим, оскільки ідентичність підписів встановлюється шляхом проведення відповідної експертизи, яка в рамках даної справи не проводилась, однак заперечуючи свої підписи в Абонентських книжках, [PERSON] фактично підтвердила той факт, що вона не приймала участі в утриманні спірного нерухомого майна, зокрема, щодо сплати комунальних платежів. Таким чином, суд не знаходить підстав для задоволення первісного позову [PERSON] щодо визнання за нею права власності на ? частину нерухомого майна за набувальною давністю. Щодо заяви про застосування до даних правовідносин строків позовної давності, то суд не знаходить підстав для її застосування, оскільки позовна давність застосовується до позовних вимог, які є обґрунтованими, в даному ж випадку суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову по суті. Щодо зустрічного позову, то суд вважає, що він підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст. 12 Закону України "Про власність", який діяв на час виникнення спірних правовідносин, громадянин набував право власності на майно, зокрема, отримане внаслідок укладення угод, що не заборонені законом. Положеннями ч. 1 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Однак, згідно ч.2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції чинній на момент укладання правочину) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Таким чином, на момент укладення спірного договору, існувала конкуренція норм з приводу нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку. Як встановлено в судовому засіданні, 23 травня 2000 року між [PERSON] та [PERSON], на Українській товарній біржі було укладено Договір купівлі-продажу домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], зареєстрований за № 1000992 (а.с.26). Зазначений договір також зареєстрований Новомосковським районним Бюро технічної інвентаризації, про що свідчить штамп, який міститься на самому договорі (а.с. 26-об), а також відповідна відмітка в Домовій книзі (а.с.38). Судом досліджені численні відповіді Новомосковського міського Бюро технічної інвентаризації (а.с.116, 141, 207) про відсутність в інвентаризаційній справі спірного домоволодіння договору купівлі-продажу, який є предметом даного спору, однак, на думку суду, вони не спростовують факт реєстрації спірного договорув Новомосковському районному Бюро технічної інвентаризації, а лише підтверджують відсутність такої реєстрації в Новомосковському міському Бюро технічної інвентаризації. Зокрема, в матеріалах справи міститься відповідь заступника голови Дніпропетровської обласної ради на скаргу [PERSON], якою останній повідомляється, що відсутність спірного договору в інвентаризаційній справі спірного домоволодіння, яка зберігається вНовомосковському міському Бюро технічної інвентаризації, можливо пояснити реорганізацією комунальних підприємств (а.с.117-118). За змістом ст.ст.128, 153 ЦК УРСР 1963 року, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. У відповідності до вимог ст. 224 ЦК УРСР 1963 року, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Факт того, що умови договору сторонами виконані в повному обсязі, встановлений в судовому засіданні (свідченнями свідків [PERSON], [PERSON]. [PERSON].), підтверджений матеріалами справи: [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у спірному домоволодінні (а.с.5-об, 36), сам Договір та Домова книга знаходяться у [PERSON] (а.с.30-38), на її ім'я переоформлено технічний паспорт (а.с.27-29). Крім того, дані обставини не заперечувалися сторонами (відповідач [PERSON] визнала факт продажу спірного домоволодіння її батьком у повному обсязі). Тобто, відповідач позов визнала, підтвердивши обставини продажу спірного домоволодіння. Крім того, з моменту укладення спірної угоди, ніяких претензій до [PERSON] пред'явлено не було ані з боку [PERSON] (за його життя), ані його спадкоємцем - відповідачем по справі [PERSON] Крім того, відповідно до положень ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Однак, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Відповідно до чинної на момент виникнення спірних правовідносин, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 09.06.1998 року № 121 і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26.06.1998 року за № 399/2839 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб (п. 1 п.п. 1.5-1.7) державну реєстрацію права власності на об'єкти нерухомого майна здійснюють державні комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації. Державна реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов'язковою для власників, незалежно від форми власності. Реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна провадиться на підставі правовстановлювальних документів за рахунок коштів власників нерухомого майна. До переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна відноситься зокрема договори купівлі-продажу, міни, зареєстровані біржею (пункт 9 додатку № 1 до Інструкції ). Як зазначалося вище, договір купівлі-продажу домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], від 23 травня 2000 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], на Українській товарній біржі, зареєстрований за № 1000992 (а.с.26) також був зареєстрований Новомосковським районним Бюро технічної інвентаризації, про що свідчить штамп, який міститься на самому договорі (а.с. 26-об), а також відповідна відмітка в Домовій книзі (а.с.38). Відповідно до тексту спірного Договору [PERSON] та [PERSON] прийняті в члени товарної біржі згідно п.п. 2.1. Статуту та п.15 Закону України «Про товарну біржу» (а.с.26), що спростовує твердження представника позивача за первісним позовом про те, що [PERSON] не була членом біржі. Таким чином, суд вважає, що договір купівлі-продажу домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], укладений 23 травня 2000 року між [PERSON] та [PERSON], на Українській товарній біржі, зареєстрований за № 1000992 є таким, що відповідає вимогам діючого на той час законодавства. Отже, право власності позивача на спірне домоволодіння було набуто відповідно до діючого на той час законодавства і визнавалося державою. Статтею 392 ЦК України передбачено право власника майна на пред'явлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Як встановлено в судовому засіданні, на даний момент право власності [PERSON] оспорюється, а відповідно, підлягає захисту. Тому позовні вимоги щодо визнання права власності надомоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS], зареєстрований за № 1000992 за покупцем [PERSON] підлягають задоволенню. Враховує суд і той факт, що вирішити питання щодо права власності на спірний будинок, у спосіб, інший, аніж в судовому порядку, сторони позбавлені можливості, оскільки, як встановлено в судовому засіданні,[PERSON] помер [INFO] (а.с.124), а його спадкоємиця - відповідач за зустрічним позовом - [PERSON], спадкових прав на зазначений будинок не оформлювала (а.с.127-128, 154), оскільки вважала його проданим. Щодо визнання угоди дійсною, то в цій частині позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити, виходячи з наступного. Згідно ст.47 ЦК УРСР 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконувала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Однак, у відповідності до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР та п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 р. № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення, виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, вправі визнати угоду дійсною. Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Як встановлено в судовому засіданні, спірна угода не була нотаріально посвідчена не з тих причин, що [PERSON] ухилявся від нотаріального посвідчення, а тому що сторони вважали угоду такою, що відповідає вимогам законодавства, яке було чинним на той час і без нотаріального посвідчення. А тому, на переконання суду, в даному випадку не підлягає застосуванню ч.2 ст.47 ЦК ЦРСР про визнання дійсним договору, оскільки дана норма застосовується виключно за наявністю певних умов (якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди), наявність яких в судовому засіданні не встановлена, а тому в цій частині позову суд вважає за необхідне відмовити. Щодо застосування строків позовної давності до вимог [PERSON], то суд не знаходить підстав для їх застосування, оскільки, як зазначалося вище, [PERSON] з 23.05.2000 року вважала себе законною власницею спірного домоволодіння. А тому про порушення свого права дізналась лише після звернення [PERSON] з первісним позовом. Крім того, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, відповідач повинен відшкодувати на користь позивача понесені ним судові витрати пропорційно до задоволених вимог, а саме сплачений судовий збір, який в даному випадку підлягає стягненню з [PERSON] в сумі 1000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial