Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-11 00:00:00

28.05.2015 року позивач [PERSON] в особі представника [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку, надану для обслуговування житлового будинку [ADDRESS], площею 0,0679 га. В обґрунтування позовних вимог вказав, що він є власником житлового будинку [ADDRESS], згідно договору купівлі-продажу від 21.11.2003 року. За вказаним будинком закріплена земельна ділянка площею 0,0679 га, яка призначена для його обслуговування. Вказана земельна ділянка зареєстрована за попередніми власниками житлового будинку [PERSON] та [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 05.06.1993 року. Посилаючись на те, що в позасудовому порядку переоформити земельну ділянку не можливо, позивач просив визнати за ним право власності на земельну ділянку. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, його представник за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримав, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини справи просив суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі, проти задоволення позову не заперечувала.. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 21.11.2003 року, укладеного між [PERSON], як продавцем та [PERSON], як покупцем - останній придбав у власність житловий будинок [ADDRESS]. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Платовською П.О. 21.11.2003 року за № 2755(а.с.3). Право власності на вказаний житловий будинок зареєстроване за [PERSON] 08.01.2014 року реєстраційною службою Вознесенського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області ( а.с.4). Однак, право власності на земельну ділянку, надану для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] на даний час зареєстровано за [PERSON] та [PERSON], що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю від 05.06.1993 року, інформацією Управління Держземагенства у Вознесенському районі Миколаївської області від 10.06.2015 року (а.с.5, 21 ). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.09.2001 року спадкоємцем майна [PERSON], померлої [INFO], є на все майно її дочка [PERSON] ( а.с. 23). Відповідно до ст. 120 ЗК України ( в редакції 20.12.2001 року) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Зазначене узгоджується з роз'ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 16.04.2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", наведеними в п. 18 "г". Як зазначалося вище договір купівлі - продажу житлового будинку між сторонами був укладений 21.11.2003 року. З цього часу відповідач як відчужувач житлового будинку не заявляла своїх прав щодо спірної ділянки. Навпаки, після укладення обумовленого договору купівлі - продажу житлового будинку відповідач передала оригінал Державного акту на право приватної власності на землю позивачу, тим самим визнавши, що спірна земельна ділянка перейшла у власність до набувача житлового будинку - позивача по справі. Разом з тим, відповідно до ст. 377 ЦК України (відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень застосовується до правовідносин, що продовжують існувати після набрання чинності цим кодексом) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруди, переходить і право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, а право позивача відповідно до ст. 16 ЦК України, ст. 152 ЗК України підлягає захисту шляхом визнання його власником спірного майна.

Outcome: approved