Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-03 00:00:00

[PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися в суд з цивільним позовом до відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції, [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 478500 грн., стягнення моральної шкоди в сумі 100000 грн. кожному позивачу. Позов обґрунтували тим, що органами ДВС були вчинені неправомірні дії через невиконання ухвали суду, які призвели до незаконного проникнення в житло, пошкодження майна, часткова його втрата і знищення. Так, ухвалою Івано-Франківського міського суду від 30.08.2007 року було заборонено ДП МО України «63 котельно-зварювальний завод» проводити будь-які роботи по переобладнанню та реконструкції квартир на 5-9 поверхах будинку [ADDRESS], дана ухвала не була виконана належним чином, доведена відповідачем до відома не до директора підприємства, під час заборони була здійснена реконструкція всіх квартир, речі позивачів винесені з житлової кімнати на сходову клітку, виконавче провадження по виконанню вищезгаданої ухвали суду було закрите. Зловживання службовим становищем державним виконавцем Дем'янівим Петром Богдановичем та вчинення злочину визнано вироком суду. Окрім завданої матеріальної шкоди позивачам завдано і моральну шкоду, яку оцінюють в сумі 100000 грн. кожному. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 травня 2012 року було відкрито провадження у вказаній справі (суддя Ковалюк І.П.). Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31.10.2012 року було відмовлено у задоволенні позовних вимог позивачів. Ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 лютого 2013 року було відхилено апеляційну скаргу [PERSON], [PERSON], [PERSON], рішення Івано-Франківського міського суду від 31.10.2012 року залишено без змін. Ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 липня 2013 року касаційну скаргу задоволено частково: рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31.10.2013 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 11.02.2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою судді Івано-Франківського міського суду від 23 серпня 2013 року було прийнято до провадження дану цивільну справу. Ухвалою від 18.10.2013 року було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод (реорганізовано з ДП МО України «63 котельно-зварювальний завод»). Під час судового засідання 03.02.2014 року позивач [PERSON] та представник позивачів 1, 3 [PERSON] позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 478500 грн. залишили без розгляду та просили задовольнити вимоги про стягнення моральної шкоди солідарно з відповідачів в сумі по 100 000 грн. кожному позивачу. Представник відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції [PERSON] та відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечив позовні вимоги та вважає, що відсутня бездіяльність відділу ДВС та [PERSON], а рішення суду (ухвала) виконувалось за вимогами чинного законодавства. Представник ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» вважає вимоги не обґрунтованими, просить в позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступного. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, скасовуючи рішення першої та апеляційної інстанцій, вказав в ухвалі від 24.07.2013 року на необхідність доказування та дослідження судом по даній справі обставин: про наявність у позивачів права на користування гуртожитком, а також кімнатами гуртожитку, з яких висилили позивачів, дослідження обставин про порушення таких прав і завданих збитків, їх розмір, обставини кримінального провадження відносно державного виконавця та обставини справи, в якій застосовувалось забезпечення позову. В судовому засіданні під час розгляду даної цивільної справи судом встановлено, що 30.08.1993 року сім'ї позивачів в складі 4-х чоловік було видано ордер №43 на право зайняття кімнат [NUMBER] площею 36.15 м.кв. в гуртожитку по [ADDRESS], а 31.03.1995р. було видано ордер №79 на право зайняття кімнати 5-6 площею 36.3 м.кв. цього гуртожитку (ІІ поверх), де прописаний [PERSON] з сім'єю з 1995 року. Вказане житло надавалось сім'ї [PERSON] в зв'язку з трудовими відносинами з Державним підприємством МОУ «63-го котельно-зварювального заводу», які тривали з 1979 р. по 2001 р. В зв'язку з реконструкцією нижніх поверхів та ІІ поверху гуртожитку, де були зареєстровані позивачі, їх тимчасово було переселено на 6 поверх (позивачем не надано суду підтверджуючих доказів даного переселення, однак цей факт підтвердили та не заперечують позивачі та третя особа), а з 2006 року позивачів переселено, в зв'язку з реконструкцією 6-го поверху гуртожитку, на 9 поверх в дві кімнати [NUMBER], згідно рішення профкому спільного засідання профкому та адміністрації МОУ «63-го котельно-зварювального заводу» від 18.07.2005 року (а.с.225 зв.). Рішеннями Івано-Франківського міськвиконкому №131 від 20.04.2004р., зі змінами №222 від 22.06.2004 року Державному підприємству МОУ «63-го котельно-зварювального заводу» дано дозвіл на переобладнання приміщень гуртожитку по [ADDRESS], а саме: 1-ий поверх - під службовий готель, 2-3 поверхи - гуртожиток для малих сімей, 4-9 поверхи - житловий будинок. Вказані обставини встановлені рішеннями: Івано-Франківського міського суду від 28.11.2008р. (а.с.115-116), залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 10.02.2009р., а також вбачається і з додатково оглянутих судом матеріалів цивільної справи №2-1118/07 (в подальшому перереєстрованої за №2-193/08). Відповідно до ч.3,4 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. В січні місяці 2007 року до Івано-Франківського міського суду звернулися позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] до ДП МО України «63 котельно-зварювальний завод», профкому «63 котельно-зварювальний завод» та третя особа виконком Івано-Франківської міської ради про визнання недійсним рішення адміністрації та профкому від 23.10.2006 року, в частині включення в список кандидатів на отримання квартир на 7-9 поверхах в будинку по [ADDRESS] та зобов'язання надати позивачам після реконструкції приміщень займані ними житлові площі (які будуть переобладнані в окремі квартири). Дана цивільна справа №2-1118/07 (в подальшому за №2-193/08) була оглянута судом в судовому засіданні 03.02.2014р.. Як вбачається з матеріалів оглянутої справи, рішенням Івано-Франківського міського суду від 28.11.2008р., залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 10.02.2009р., позов [PERSON] (інші позивачі по справі [PERSON] та [PERSON] уклали мирові угоди з відповідачем, а позивач [PERSON] залишила позовні вимоги без розгляду, в зв'язку з добровільним вирішенням спору з відповідачем) було задоволено частково, визнано недійсним рішення адміністрації та профкому від 23.10.2006 року в частині включення в список кандидатів на отримання квартири [NUMBER] по [ADDRESS] [PERSON], в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Тобто в задоволенні вимоги [PERSON] про зобов'язання надати позивачу після реконструкції приміщень гуртожитку займані, в тому числі ним і його сімєю житлові площі (які будуть переобладнані в окремі квартири), відмовлено. Детальніше з матеріалів цивільної справи №2-1118/07 встановлено, що один з позивачів - [PERSON] (є позивачем і по даному спору) на час подачі позову проживав уже на 9-му поверсі та просив суд захистити його право на отримання після реконструкції займаної ним та його сім'єю на час спору житлової площі. Так, оскаржуваним рішенням спільного засідання адміністрації та профкому - протоколом від 23.10.2006р. (п.2) на 9-му поверсі з першочергового списку 3-х кімната квартира з [NUMBER] площею 56.0 м.кв. була розподілена сім'ї [PERSON], при цьому позивач [PERSON] доводив саме про його право на дану квартиру після реконструкції кімнат гуртожитку на 9-му поверсі, оскільки він займав з сім'єю частину спірних кімнат [NUMBER] на час оспорюваного рішення адміністрації заводу та профспілки (наданих йому при переселенні на 9-тий поверх, однак площею, а не 56 м.кв. як площа квартири [NUMBER], в яку входили в тому числі і кімнати [NUMBER]). Виникнення такого права на дану квартиру [NUMBER], окрім фактичного проживання в кімнатах [NUMBER], позивач [PERSON] зазначав також і на підставі листа адміністрації та профспілкового комітету від 02.02.2004 року, з якого вбачається, що звертаючись до міськвиконкому Івано-Франківської міської ради для отримання дозволу на проведення реконструкції гуртожитку, адміністрація та профспілковий комітет «63-го котельно-зварювального заводу» мали намір при реконструкції переобладнати більшу частину гуртожитку для посімейного поселення, а також надати 37 сім'ям квартири (після реконструкції кімнати мали реконструюватись в окремі вже квартири), в тому числі в цьому листі обумовлювалось і 6 сімей, які вже не є працівниками заводу. Так, з матеріалів оглянутої судом цивільної справи №2-1118/07, до даного листа адміністрації та профспілкового комітету від 02.02.2004 року, було долучено також не підписаний ніким список 37 сімей на надання в подальшому квартир на 8-9 поверхах, в тому числі [PERSON] на 3-х кімнатну квартиру площею 39.5 м.кв. (менша ніж площа квартири [NUMBER], однак право набуте в законному порядку [PERSON] на житло в гуртожитку згідно ордеру 1995 року було на 36.3 м.кв. про що вже вказувалось вище) в складі 4-х чоловік (без черги), при цьому суд оглянувши матеріали вищезгаданої цивільної справи оцінює даний список, доданий до листа адміністрації та профспілкового комітету, як попередньо визначений розподіл квартир (при цьому вказана тільки площа майбутньої квартири для [PERSON], як і іншим сім'ям в переліку, без зазначення поверху та номеру такої квартири!). Інших офіційних чи будь-яких інших документів та доказів (окрім листа від 02.02.2004 року та додатку до нього, самий лист позивачем долучено до матеріалів справи без додатка (а.с.262)), що містилося в матеріалах оглянутої цивільної справи №2-1118/07, в тому числі рішень адміністрації чи профспілки, про надання в майбутньому після реконструкції існуючих кімнат на той час в цілу квартиру сім'ї [PERSON], а саме квартиру [NUMBER] на 9-му поверсі не було, даний факт не могла і спростувати позивач [PERSON], яка є одночасно і представником позивачів [PERSON] та [PERSON], при розгляді даної цивільної справи №0907/7892/2012, на вимогу суду надати інші докази в підтвердження обґрунтування позовних вимог щодо наявності такого права на 2007-2008 роки, окрім даного листа від 02.02.2004 року, який міститься в матеріалах іншої цивільної справи, позивач 2 та її представник, представник позивача1,3 суду не надали. Отже, суд зазначає, що за вимогами ст..4, 9 ЖК України сім'я [PERSON] не могла бути позбавлена права на житло в даному гуртожитку набутого на законних підставах, а тому рішення спільного засідання адміністрації та профкому - протокол від 23.10.2006р. і було в частині даної сім'ї [PERSON] скасоване, оскільки [PERSON] пропрацював близько 22 років на заводі та не міг бути позбавлений житла без надання іншого. При цьому, на час розгляду цивільної справи №2-1118/07, сім'я [PERSON] мала офіційний дозвіл відповідного органу на проживання в кімнатах [NUMBER], які в подальшому ввійшли з іншими кімнатами в квартиру [NUMBER]. Однак, як було встановлено судом, право саме на квартиру [NUMBER], що було доказом на обґрунтування однієї з позовних вимог [PERSON] на час розгляду цивільної справи №2-1118/07, не було підтверджено доказами, а тільки підтверджувалось попереднім визначенням в листі заводу та профспілки про наступний такий розподіл після реконструкції гуртожитку, та не було підтверджене на той час відповідними рішеннями про виникнення такого права, тому в цій частині і було відмовлено рішенням Івано-Франківського міського суду позивачу [PERSON] при розгляді цивільної справи №2-1118/07 (інші позивачі по справі [PERSON] та [PERSON] уклали мирові угоди з відповідачем, а позивач [PERSON] залишила позовні вимоги без розгляду, в зв'язку з добровільним вирішенням спору з відповідачем, про що вже зазначалось вище). Під час розгляду цивільної справи №2-1118/07, позивачем [PERSON] було також подано заяву про забезпечення позову, на підставі даної заяви було судом постановлено ухвалу №2-1118 від 30.08.2007 року, яка набрала законної сили 18.10.2007 року (а.с.37) про заборону ДП МО України «63 котельно-зварювальний завод» проводити будь-які роботи по переобладнанню та реконструкції квартир на 7-9 поверхах будинку [ADDRESS] до вирішення справи по суті. Саме на цю ухвалу посилаються при розгляді даної цивільної справи позивачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON], як на підставу щодо бездіяльності органів ДВС та [PERSON] по невиконанні ухвали суду, і як наслідок спричинення позивачам моральної шкоди в сумі по 100 000 грн. кожному. А тому, судом при розгляді даної справи досліджувалась обставина невиконання відповідачами даної ухвали суду про забезпечення позову, а також обставини про наявність у позивачів права на користування гуртожитком, а також кімнатами гуртожитку, з яких висилили позивачів, обставини про порушення таких прав і завданих збитків, їх розмір, обставини кримінального провадження відносно державного виконавця та обставини справи, в якій застосовувалось забезпечення позову, про що звертав увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, скасовуючи рішення першої та апеляційної інстанцій. З врахуванням того, що ухвала №2-1118 від 30.08.2007 року була чинна з 18.10.2007 року по дату до вирішення справи по суті, а саме по 10.02.2009р.- день набрання законної сили рішення Івано-Франківського міського суду від 28.11.2008р., залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 10.02.2009р., то суду слід встановити (за час чинності саме даної ухвали) дії органів ДВС спрямовані на виконання цієї ухвали від 30.08.2007 року чи її невиконання, та чи така бездіяльність спричинила моральну шкоду позивачам. Дана ухвала від 30.08.2007 року про заборону ДП МО України «63 котельно-зварювальний завод» вчиняти дії по реконструкції гуртожитку, була пред'явлена стягувачем [PERSON] до примусового виконання у відділ ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції 28.02.2008 року, що посвідчено копією її заяви (а.с.38). Державним виконавцем Кашалаба Р.М. було відкрито виконавче провадження ВП №17368381 (а.с.31). В судовому засіданні 03.02.2014 року, на клопотання представників позивачів, було оглянуто матеріали кримінальної справи по обвинуваченню [PERSON] за ч.1 ст.364, ч.1 ст.366 КК України, який працював головним державним виконавцем відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції та прийняв справи по виконавчих провадженнях від головного державного виконавця Кашалаба Р.М., який працював в органах ДВС до 22.12.2009 року (№0907/6219/2012, провадження 1/0907/492/2012). Відповідач 2, як державний виконавець відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції [PERSON], 29.12.2009 року за актом приймання-передачі виконавчих проваджень (а.с.33-34) прийняв від головного державного виконавця відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції Кашалаби Р.М. виконавчі провадження за 2009 рік, в тому числі серед близько 900 виконавчих проваджень було і виконавче провадження під порядковим №669 до «63 котельно-зварювальний завод» за заявою [PERSON] на 6 аркушах. Постановою Івано-Франківського міського суду від 03.05.2012 року при розгляді кримінальної справи про обвинувачення [PERSON] (а.с.10-11), встановлено, що [PERSON] 11.04.2011 року знаючи про те, що державним виконавцем Кашалабою Р.М. не вчинено жодних виконавчих дій по виконанню виконавчого провадження, вніс до ВП інформацію про закінчення виконавчого провадження від 16.10.2008 року за відмовою стягувача від примусового виконання рішення (ухвали) за ст..37 Закону України «Про виконавче провадження» (що не діяв на той час), в графі виконавець зазначивши Кашалабу Р.М. та підробивши підпис сторонньою особою. 11.04.2011 року ним було зареєстровано в ВП скасування постанов про закінчення виконавчого провадження та 22.09.2010 року зареєстровано постанови про закінчення виконавчого провадження за п.1 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» за відмовою стягувача від примусового виконання рішення (ухвали). Вказаний факт в подальшому унеможливив виконання виконавчого листа №2-288/2010 виданого Івано-Франківським міським судом від 06.05.2010 року на виконання рішення від 25.01.2010 року про усунення перешкод в користуванні [PERSON] житловими кімнатами (які після проведеної реконструкції складають кімнату [NUMBER]) на 9 поверсі в будинку по [ADDRESS]. Постановою суду 03.05.2012 року [PERSON] було звільнено від кримінальної відповідальності передбаченої ч.1 ст.364, ч.1 ст.366 КК України на підставі п. «в» ст..1, ст..6, 9 Закону України «Про амністію», а кримінальну справу відносно нього закрито (а.с.205). Отже, судом встановлено, що дійсно ухвала суду від 30.08.2007 року про заборону ДП МО України «63 котельно-зварювальний завод» вчиняти дії по реконструкції гуртожитку, не була виконана органами ДВС під час її чинності, і даний факт встановлено постановою суду від 03.05.2012 року. Судом при розгляді даної цивільної справи також встановлено, зі слів позивача та їх представника, що кімнати [NUMBER], в яких переселена була сімя [PERSON], мали в подальшому спільно з кімнатами [NUMBER] становити квартиру [NUMBER]. В кімнати [NUMBER] заселилися ще в 2008 році сім'я [PERSON] (а.с.5, 6), при цьому, що сімя [PERSON] мала наміри на реконструйовану в подальшому квартиру [NUMBER] (площа якої включає і самовільно заселені кімнати [PERSON]), однак, як вже зазначалось вище, жодного протоколу щодо надання [PERSON] квартири [NUMBER], на час дії ухвали суду від 30.08.2007 року про заборону вчиняти дії по реконструкції, та подальшого прийняття рішення суду щодо того спору, не було прийнято. Саме [PERSON], як вказує позивач [PERSON], винесла речі позивачів з кімнати [NUMBER] на сходову клітку. Дана квартира [NUMBER] була визнана за сім'єю позивачів, а саме право користування на неї, пізніше, а саме згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 25.01.2010 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області 01.02.2012 року (а.с.205, 208-210), рішення Івано-Франківського міського суду від 06.05.2010 року по справі №2-288 з роз'ясненням рішення суду ухвалою від 05.08.2010 року (зобов'язано ДП «63 Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» усунути перешкоди в користуванні [PERSON], [PERSON], [PERSON] житловими кімнатами на 9 поверсі гуртожитку по [ADDRESS], які внаслідок проведеної реконструкції складають цілісну квартиру [NUMBER]), а зобов'язати ДП «63 Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» видати ордер сім'ї [PERSON] на квартиру [NUMBER] по [ADDRESS], ухвалено ще пізніше, а саме рішенням Івано-Франківського міського суду від 14.08.2013 року по справі №0907/17084/2012 (дані рішення не надані позивачами до матеріалів справи, однак щодо таких рішень є посилання в інших документах (а.с.175, 176, 191, 197 та інші аркуші). Кімната [NUMBER] в гуртожитку була самовільно заселена позивачами при переселенні з цієї кімнати [PERSON] в 2008 році (мировою угодою від 19.05.2008 року було домовлено між [PERSON] та «63 котельно-зварювальний завод» про переселення його сім'ї на ІІ поверх з кімнат [NUMBER], які він займав, затверджена рішенням суду від 28.11.2008р., про що вже зазначалось вище). При цьому на зобов'язання суду надати докази щодо надання кімнати [NUMBER] сім'ї [PERSON], позивач [PERSON] та представники позивачів, доказів не надали, тому суд виходить з наявних матеріалів справи та Акту від 06.05.2009 року про звільнення кімнати [NUMBER] в гуртожитку самовільно зайнятою [PERSON] (а.с.9). Саме посилаючись на даний Акт від 06.05.2009 року, позивачі вважають порушення їх прав на дане житло, незаконне проникнення в житло (не вказуючи ким саме) і пошкодження майна (часткової втрати та знищення) також не вказано ким саме, що спричинило їм матеріальну шкоду відповідачами - відділом ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції та [PERSON], а також завдано моральну шкоду по невиконанню ухвали суду від 30.08.2007 року. Отже, судом встановлено, що ухвала про забезпечення позову №2-1118 від 30.08.2007 року, яка постановлена під час розгляду цивільної справи №2-1118/2007, набрала законної сили 18.10.2007 року та якою було заборонено ДП МО України «63 котельно-зварювальний завод» проводити будь-які роботи по переобладнанню та реконструкції квартир на 7-9 поверхах будинку [ADDRESS] до 10.02.2009р.- день набрання законної сили рішення Івано-Франківського міського суду від 28.11.2008р. та вирішення справи по суті, тобто в період з 18.10.2007 року до 10.02.2009 року, виконана органами ДВС дійсно не була. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України "Про виконавче провадження". Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державного виконавця. Однак, відповідачі вимог даного закону не дотримались, іншого на спростування цього суду не надано. Проте, позивач і представники позивачів підтвердили і не спростували той факт, що до 06.05.2009 року (на час дії ухвали суду від 30.08.2007 року) позивачі проживали на 9-му поверсі в кімнатах [NUMBER], та в кімнаті [NUMBER] (самовільно зайнятої ними що встановлено судом), отже під час дії ухвали суду на заборону вчиняти дії по реконструкції 7-9 поверху гуртожитку, відсутність виконання даної ухвали відповідачем 1 та відповідачем 2 не вплинули на той час на права позивачів на житло в гуртожитку, а саме в кімнатах [NUMBER], наданих відповідним рішенням заводу та профспілки, а також в кімнаті [NUMBER] (без рішення) За вимогами ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно положення житлового законодавства, а саме положення ст.129 ЖК України та п.10 р.ІІ Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986р. №208, єдиною підставою для вселення в гуртожиток є спеціальний ордер, що видається адміністрацією підприємства, установи, організації на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку. Відповідно до п.19 цього ж Примірного положення мешканцям гуртожитку забороняється самовільно переселятися з одного приміщення в інше. Переселення в разі необхідності громадян з одного жилого приміщення в інше в даному гуртожитку провадиться за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації та профспілкового комітету і комітету комсомолу з видачею нового ордера. А, згідно п.41 з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жилу площу в гуртожитку, не менш як десять років. Отже, підсумовуючи вищезазначене, позбавити житла в гуртожитку сім'ю [PERSON] не мали права, однак надання такого житла (кімнат чи квартири), в тому числі і при переселенні, повинне здійснюватися тільки згідно вимог чинного законодавства або за рішенням суду. Протягом 2009 -2013 років тривали розгляди цивільних справ за позовами [PERSON] з різними при цьому позовними вимогами і було прийнято значну кількість рішень судів різних інстанцій по цивільних справах за позовом сім'ї [PERSON], а також з вимогами до сім'ї [PERSON] (рішення суду першої інстанції від 09.04.2012р., 29.11.2012р., 19.02.2013р., 29.03.2013р., 22.07.2013р., 14.08.2013р., 01.11.2013р., 14.03.2014р.). В тому числі надано позивачами рішення Європейського Суду з прав людини по справі «Малахова та інші проти України» від 12.12.2013 року, згідно якого дії посадових осіб ДВС в тому числі Івано-Франківського міського управління юстиції є незаконними, а саме по невиконанню рішення Івано-Франківського міського суду від 25.01.2010 року, у зв'язку з чим з держави стягнуто по 2000 євро відшкодування матеріальної та моральної шкоди [PERSON], [PERSON], [PERSON] кожному (а.с.244-248). Однак, дане рішення ЄС яке просять врахувати позивачі в даному спорі як доказ неналежних дій ДВС стосується невиконання виконавчого провадження за рішенням суду від 25.01.2010 року, а не ухвали від 30.08.2007 року. Не заслуговують в даному цивільному спорі доводи сторони позивача про те, що невиконання ухвали про забезпечення позову №2-1118 від 30.08.2007 року спричинило перешкоди та унеможливило виконання виконавчого листа, виданого на виконання рішенням Івано-Франківського міського суду від 06.05.2010 року, яким зобов'язано усунути перешкоди сім'ї [PERSON] в користуванні житловими кімнатами на 9-му поверсі гуртожитку. Так, за вимогами Закону України «Про виконавче провадження» по кожному виконавчому листу, який видається судом який ухвалив рішення, відкривається виконавче провадження, окремо як в 2008 році (по ухвалі про забезпечення позову та рішення суду) так і окремо в 2010 році (по рішенні суду). Окрім того, реконструкція поверхів, в тому числі 9-го поверху, не призвело до втрати права сім'ї [PERSON] на житло в даному гуртожитку, оскільки таке право набуте відповідними рішеннями на кімнати гуртожитку [NUMBER], а пізніше і за рішенням судів на всю квартиру [NUMBER]. А в разі виникнення порушення права на житло, позивачі мали право захищати його за відповідними позовами до суду. Ці доводи сторони позивача не доводять спричинення відповідачами моральної шкоди по 100 000 грн. кожному, з підстав зазначених саме в позові за цим цивільним спором. Шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю державного виконавця, підлягає відшкодуванню в порядку, передбаченому цивільним законодавством. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з частино другою статті 87 Закону України «Про виконавче провадження» збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом. Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. У разі завдання шкоди неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю державного виконавця особа має право звернутись до суду з позовом про відшкодуванням шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади (статті 1174, 1166, 1167 ЦК). Згідно з ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з ушкодженням її здоров'я. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3,9) N 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї або членів її сім'ї, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Однак, дана вимога не є обґрунтованою зі сторони позивачів, про що зазначено вище, інших доказів на обґрунтування вимог позивачі суду не надали. При цьому, згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами та іншими учасниками процесу доказів. Відповідно до вимог ст.10 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 23, 1166, 1167 ЦК України, ст.

Outcome: dismissed