Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-03 00:00:00

22.12.2014 року позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить суд визнати [PERSON] особою, що втратила право на користування житлом, а саме квартирою [ADDRESS] у зв'язку з тим, що нею не реалізовано право на проживання протягом встановленого законом строку, а саме відсутністю без поважних причин понад один рік, із зняттям [PERSON] з реєстраційного обліку в квартирі [ADDRESS]. В обґрунтування позову посилається на те, що позивач є власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідач не є членом сім'ї позивача. 16.11.2008 року шлюб між позивачкою та відповідачем був офіційно різірваний. В зв'язку з тим, що відповідач зареєстрована в зазначеній квартирі, позивач змушена сплачувати за нього нарахування за комунальні послуги. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, просив суд позов задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання неодноразово не з'являвся, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином - за місцем реєстрації, причини неявки в судове засідання не повідомив, заяв чи клопотань суду не надавав. З урахуванням положень ст. ст. 74-77, 169, 224 ЦПК України, суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних про правовідносини сторін по справі, для її розгляду по суті заочно. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного. Відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ст. 150 Житлового кодексу України власники квартири користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право на розпорядження квартирою, що знаходиться в приватній власності. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно частин 2 та 3 ст. 64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Згідно з ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Судом встановлено, що 12.12.2002 року між [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування в рівних частках квартири [ADDRESS] (а.с. 3). 13.10.2012 року був укладений договір дарування між [PERSON] та [PERSON], згідно якого [PERSON] передав в дар, а [PERSON] прийняла в дар ? частину квартири [ADDRESS] (а.с. 4-5). Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показав, що позивачка у справі є його донькою, де знаходиться відповідач йому не відомо. Позивач і відповідач перебували в шлюбі, три роки назад шлюб було розірвано. Право власності на квартиру зареєстровано на його дочку. Відповідач в квартирі не проживає значний час. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що стороною позивача доведено факт не проживання відповідача [PERSON] в квартирі [ADDRESS] протягом строку, що перевищує один рік (на дату звернення з позовом до суду), що є підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом, тим більше, що відповідач перестав бути членом сім'ї позивача в розумінні діючого законодавства. Таким чином, позов в цій частині підлягає задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи з наведеного, щодо вимоги позову про зняття [PERSON] з реєстраційного обліку в квартирі [ADDRESS] суд зазначає наступне. Суд не є органом реєстрації місця проживання та місця перебування осіб. Позивачем не зазначено обставин та не надано доказів на підтвердження того, що вона зверталась до Дніпровського районного відділу Головного Управління Державної міграційної служби України в м. Києві із заявою про зняття [PERSON] з реєстраційного обліку та їй в цьому було неправомірно відмовлено, тому ця вимога є передчасною. Таким чином, суд вважає за необхідне у задоволенні позову в цій частині відмовити. При подачі позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в сумі 243, 60 грн. На підставі ст. 88 ЦК України, суд присуджує до стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача судовий збір в сумі 243,60 грн. На підставі викладеного, ст.ст. 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України,

Outcome: partial