Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-13 00:00:00

16 жовтня 2019 року [PERSON] звернулася до суду із даним позовом, в обґрунтування вимог за яким зазначила, що працювала у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Кромберг енд Шуберт Україна ЖУ» (далі ТОВ «КроШу») на посаді вимірювача електрофізичних параметрів виробничого відділу. Наказом командира військової частини [NUMBER] від 30.08.2019 № 192 позивач була прийнята на військову службу за контрактом, зарахована до списків особового складу та призначена на посаду курсанта. У подальшому 30.08.2019 року позивач уклала із Міністерством оборони України контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на три роки. За словами [PERSON] , відповідач на підставі п. 3 статті 36 Кодексу законів про працю України протиправно 11.09.2019 звільнив її з роботи із посади вимірювача електрофізичних параметрів виробничого відділу, яку вона займала до призиву на військову службу за контрактом під час дії в Україні особливого періоду, та не проводить виплату середнього заробітку із дня призиву позивача на військову службу по теперішній час. Позивач звертає увагу, що уклала контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України під час кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, і, як військовослужбовець, несе службу особливого характеру під час дії в державі особливого періоду, а тому має право на пільги, передбачені частиною третьою статті 119 КЗпП України, зокрема має право на виплату середнього заробітку за останнім місцем роботи під час проходження військової служби. З огляду на викладене у позові, [PERSON] просить суд визнати протиправним дії ТОВ «КроШу» щодо її звільнення з роботи з 11.09.2019 року, зобов`язати відповідача скасувати наказ про звільнення (припинення трудового договору (контракту)) позивача із роботи 11.09.2019 року, а також зобов`язати ТОВ «КроШу» поновити позивача із 11.09.2019 року на займаній посаді вимірювача електрофізичних параметрів виробничого відділу та зобов`язати відповідача виплачувати позивачу середній заробіток за час проходження нею військової служби за контрактом під час дії особливого періоду, та здійснити доплату належних сум середнього заробітку за період з 11.09.2019 року невідкладно в повному розмірі та однією сумою. Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира Сингаївського О.П. від 31 жовтня 2019 року цивільну справу за позовом [PERSON] до ТОВ «КроШу» про визнання дій протиправними, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку передано для розгляду за підсудністю до Богунського районного суду м. Житомира. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 27 листопада 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. 26\~грудня 2019\~року на\~адресу суду\~надійшов відзив\~ТОВ «КроШу»\~на позовну\~заяву,\~у якому\~відповідач заперечив\~щодо пред`явленого\~ [PERSON] \~позову,\~вважає його безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. В обґрунтування своїх заперечень представник ТОВ «КроШу», зокрема, вказав, що позивачем безпідставно зроблено висновок про порушення її прав, оскільки [PERSON] не відмовлено у поновленні на роботі після завершення нею військової служби, не скорочено її місце роботи та посаду, а також гарантовано, що вона, у випадку бажання повернутися на роботу до відповідача після завершення військової служби, буде отримувати дохід у розмірі, що не менше її середнього заробітку на момент вступу на військову службу. До того ж позиція [PERSON] про необхідність проводити їй виплату середнього заробітку до закінчення строку контракту про проходження військової служби до 30.07.2022 року є помилковою, оскільки зміст уклеєного позивачем контракту передбачає можливість його дострокового розірвання або припинення. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 04 лютого 2020 провадження у цивільній справі №296/10159/19 за позовом [PERSON] до ТОВ «КроШу» про визнання дій протиправними, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку було зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №813/402/17. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 06 листопада 2020 поновлено провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до ТОВ «КроШу» про визнання дій протиправними, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку. У судове засідання після відновлення провадження у справі представники сторін не з`явились, із вступним словом в засіданні не виступали, направили на адресу суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, представник [PERSON] позовні вимоги підтримав, а представник ТОВ «КроШу» заперечив проти їх задоволення з підстав, наведених у відзиві. Суд, вивчивши й дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності та кожен окремо, дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] 29 травня 2018 була прийнята на роботу на посаду комплектувальника проводів у ТОВ «КроШу» (а.с. 61). 30 серпня 2019 року між Міністерством оборони України та [PERSON] укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу строком три роки (а.с. 10-13). Наказом командира військової частини [NUMBER] від 30 серпня 2019 року № 192 солдата [PERSON] було прийнято на військову службу через Житомирський ОВК (а.с. 16, 54). 10 вересня 2019 року наказом відповідача № 2 299-к/тр позивача звільнено з посади вимірювача електрофізичних параметрів виробничого відділу із 11.09.2019 року, на підставі п. 3 ч. 1 ст.\~36 КЗпП України» у зв`язку із призовом або вступом працівника на військову службу (а.с. 62). Відповідно до частини другої статті 19\~Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частина шоста статті 43\~Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, які перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність, встановлюють гарантії військовослужбовцям. Так, саме Закон України\~«Про військовий\~обов`язок\~і військову\~службу» від\~25\~березня 1992\~року №\~2232-XII здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, він також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, отже, є спеціальним у частині регулювання гарантій та пільг для громадян України, які призвані на строкову військову службу. Відповідно до частин першої та другої статті 2\~Закону України\~«Про військовий\~обов`язок\~і військову\~службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. За приписами частин другої, третьої статті 1\~Закону України\~«Про військовий\~обов`язок\~і військову\~службу» військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку. Видами військової служби відповідно до частини шостої статті 2\~Закону України\~«Про військовий\~обов`язок\~і військову\~службу» є: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу. Рішенням Ради національної безпеки та оборони України від 01 березня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України», яке введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. Законом України від 17 березня 2014 року «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» затверджено Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303, яким глава держави у зв`язку з різким ускладненням внутрішньополітичної обстановки, втручанням Російської Федерації у внутрішні справи України, зростанням соціальної напруги в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі постановив про оголошення та проведення часткової мобілізації. 01 квітня 2014 року набрав чинності Закон України від 27 березня 2014 року № 1169-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення проведення мобілізації», пунктом 6 частини другої якого статтю 39 Закону № 2232-XII, що регламентує призов на військову службу під час мобілізації, доповнено, зокрема, частиною другою такого змісту: «2. За громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності». Надалі Президент України ще тричі видавав укази про часткову мобілізацію, які були затверджені законами України від 06 травня 2014 року № 1240-VII, від 22 липня 2014 року № 1595-VII, від 15 січня 2015 року № 113-VIII та, крім іншого, встановлювали строки проведення мобілізації (протягом 45 діб у перших двох випадках та 210 діб - в останньому). Крім того, Указом Президента\~України від\~14\~січня 2015\~року №\~15\~«Про часткову\~мобілізацію» (пункт 5) Кабінету Міністрів України було доручено, зокрема, перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду в обсягах, що гарантують безперебійне забезпечення потреб Збройних сил України та інших військових формувань України під час виконання покладених на них завдань, привести визначені галузі, підприємства, установи та організації у ступінь «повна готовність», а пунктом 7 доведено до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно зі статтею 39Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтею 119\~КЗпП України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року. Законом України № 433-VIII від 14 травня 2015 року частину другу статті 39\~Закону України\~«Про військовий\~обов`язок\~і військову\~службу» викладено в такій редакції: «2. Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту"». Таким чином, законодавцем запроваджено норми щодо соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду, не лише за призовом під час мобілізації, на особливий період, а й прийнятих на військову службу за контрактом, а також призваних на строкову військову службу у зазначений період. 07 січня 2017 року набрав чинності Закон України № 1769-VIII від 6 грудня 2016 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби», яким, зокрема, частину третю статті 119\~КЗпП України викладено в редакції, яка (і на час виникнення спірних правовідносин у цій справі) передбачала, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що громадяни України, призвані на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу під час особливого періоду, користувалися передбаченими частиною третьою статті 119\~КЗпП України гарантіями щодо збереження місця роботи та середньомісячного заробітку. Визначення «особливого періоду» наведено у Законі України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII, відповідно до статті 1 якого: мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу. Відповідно до статті 1\~Закону України\~від 6\~грудня 1991\~року №\~1932-ХІІ\~«Про оборону\~України» особливий період період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. За змістом наведених визначень, навіть за не введення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Подібні правові висновки викладені у цілому ряді постанов Верховного Суду, у тому числі й у постанові Великої Палати Верховного Суду, ухваленій 26 серпня 2020 року по справі № 813/402/17 (провадження № 11-609апп19), до закінчення розгляду якої зупинялось провадження у даній справі №296/10159/19. З огляду на встановлені у справі обставини суд приходить до висновку, що оскільки [PERSON] була прийнята на військову службу за контрактом в період дії особливого періоду, то за нею зберігається місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації відповідно до статті 39\~Закону України\~«Про військовий\~обов`язок\~і військову\~службу» та статті 119 КЗпП України. Відповідно до частини другої статті 235\~КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Як вбачається із матеріалів справи, із клопотанням про зупинення провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №813/402/17 звертався відповідач, а тому суд не вбачає вини працівника у розгляді трудового спору більше одного року. Із урахуванням положень наведеної норми КЗпП суд приходить до висновку про необхідність скасування наказу про звільнення (припинення трудового договору (контракту)) позивача із роботи 11.09.2019 року, поновлення останнього із 11.09.2019 року на займаній посаді вимірювача електрофізичних параметрів виробничого відділу а також про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь [PERSON] середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Із урахуванням положень ст. 16 ЦК України, ст. 5 ЦПК України суд вважає задовольнити позовні вимоги [PERSON] саме у такий спосіб, який, на переконання суду, є більш ефективний, ніж той спосіб захисту порушеного права, що обрав позивач у своєму позові, а саме зобов`язати відповідача скасувати наказ про звільнення, поновити на посаді, виплачувати середній заробіток за час проходження військової служби за контрактом під час дії особливого періоду, а також та здійснити доплату належних сум середнього заробітку за період з 11.09.2019 року невідкладно в повному розмірі та однією сумою. У зв`язку із цим позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково. При визначені розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу суд враховує довідку ТОВ «КроШу» № 118 від 14.01.2021 року і Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Таким чином середній заробіток має бути обрахований за 336 робочих днів за період з 12.09.2019 по 14.01.2021 року, тобто по день ухвалення судом рішення, в розмірі 265 386,24 грн., виходячи з середньоденного заробітку, який дорівнює 789,84 грн. Одночасно, відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає загальну суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. На підставі ст.\~141\~ЦПК України та у зв`язку із тим, що позивач звільнений від сплати судових витрат, із відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 4 190,66 грн., як сума за дві вимоги немайнового характеру (1 536,80 грн.) та одна вимога майнового характеру (2 653,86 грн.). Суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника (п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України). Виходячи з наведеного,

Outcome: partial