Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-12 00:00:00

6 грудня 2019 року позивач звернулась до суду із зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що 2 листопада 2013 року сторони уклали шлюб, який був зареєстрований Виконавчим комітетом Правожовтневої сільської ради Згурівського району Київської області, актовий запис № 4. Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . Причиною розірвання шлюбу є те, що сімейне життя сторін не склалось через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини, цінності, обов`язки та життя в цілому, а також через постійні ревнощі з боку відповідача. На підставі чого в сім`ї відбувалися постійні конфлікти, в тому числі в присутності сторонніх людей та свідком яких нерідко ставав їхній син, що негативно впливало на його розвиток та кожен раз спричиняло їй та йому душевні страждання. Натепер фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені, вони проживають нарізно, спільне господарство не ведуть, спору про майно не мають, тому просить шлюб між ними розірвати, визначити місце проживання сина з нею до досягнення ним повноліття, судові витрати покласти на відповідача. Після розірвання шлюбу бажає іменуватися прізвищем « [PERSON] ». В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали повністю, відповідач повторно у судове засідання не з`явився про дату, час і місце його проведення був належним чином повідомлений, про причини неявки суду не повідомив, своїх заперечень та відзиву на позов не подав. Суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. В судовому засіданні позивач та її представник надали пояснення, які повністю відтворюють зміст позовних вимог.Крім того, позивач зазначила, що сторони припинили сімейно-шлюбні відносини та ведення спільного господарства п`ять місяців тому. Відповідач за цей час не виявив бажання налагодити подружні стосунки. Періодично спілкується з дитиною, проти чого вона не заперечує. В судовому засіданні представник третьої особи підтримала висновокОргану опіки та піклування Згурівської районної державної адміністрації Київської області про доцільність визначення місця проживання дитини з матір`ю. Під час спілкування з відповідачем по телефону останній погодився, щоб дитина проживала з позивачем. Оцінюючи наведені у справі аргументи, ґрунтуючись на засадах верховенства права, на повно і всебічно з`ясованих обставин, об`єктивно та безпосередньо досліджених в судовому засіданні доказів, наявних у справі, суд дійшов висновку. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 2 листопада 2013 року, який був зареєстрований Виконавчим комітетом Правожовтневої сільської ради Згурівського району Київської області, актовий запис № 4, від якого мають сина [PERSON] , [INFO] , який проживає із позивачем. Прізвище позивача до укладення шлюбу « [PERSON] » (а.с.28, 30, 31 - свідоцтво про шлюб, довідка, копія свідоцтва про народження). Сторони припинили сімейно-шлюбні відносини та ведення спільного господарства п`ять місяців тому, примирення між ними не вбачається можливим як таке, що буде суперечити інтересам позивача. Після розірвання шлюбу іменувати позивача прізвищем « [PERSON] ». При поданні позовної заяви позивач сплатила судовий збір у розмірі 1536,80 грн (а.с.1, 19 - квитанції). Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ст. 24 СК України). Згідно з ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Як вбачається із змісту п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. У ст. 17 Закону України № 3477-IV від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", зазначено, що "суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права". Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невідємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обовязків цивільного характеру. Частина перша ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28 січня 2003 року, заява № 44647/98). При вирішенні спору про розірвання шлюбу суд враховує, що шлюбні відносини між сторонами припинено, натепер сім`я фактично не існує, вони проживають нарізно та мають різні бюджети, на що посилається позивач та не заперечив відповідач. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. У силу ч.1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішено органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок доказування та подання доказів, встановлений ст. 81 ЦПК України, в якій зазначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При визначенні місця проживання суд враховує рівність прав матері та батька і бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, та погоджується із висновком органу опіки та піклування. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати думки і приділяє їм належну увагу. Суд, враховуючи вік і зрілість дитини, який досяг лише шести років, його думку в ході судового розгляду не заслуховував, так як вбачається, що він не здатен сформулювати власні погляди. Заслухавши пояснення позивача, представників позивача та третьої особи, дослідивши письмові докази у справі, з`ясувавши фактичні стосунки подружжя, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення повністю, так як в судовому засіданні доведено, що сторони припинили шлюбні відносини та подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, що має істотне значення. Враховуючи зазначене вище, вбачається за доцільне визначити місце проживання малолітнього сина сторін із матір`ю, оскільки він є малолітнім та потребує постійної материнської турботи. Після розірвання відносин із відповідачем позивач не чинить йому перешкоди у спілкуванні із сином. Понесені позивачем витрати на оплату судового збору стягнути із відповідача на користь позивача. Ст. 133 ЦПК України передбачено, що до складу судових витрат належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У стягненні витрат на правничу допомогу адвоката вбачається за необхідне відмовити, оскільки для визначення розміру цих витрат з метою їх розподілу позивач не подала детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, із детальним зазначенням їх вартості. На підставі викладеного,

Outcome: approved