Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

30.04.2021 року , [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ? приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко Світлана Анатоліївна, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Сиротяк Михайло Романович у якому просить: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 14 липня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.А.; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 03.08.2017 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Сиротяком М.Р. та скасувати його реєстрацію в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що після смерті своєї тітки [PERSON] , яка померла [INFO] , відкрилась спадщина на спадкове майно, а саме квартиру [ADDRESS] , згідно волі останньої позивач є спадкоємцем за заповітом. Приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пилипенко Ю.П. по смерті спадкодавця було відкрито спадкову справу, у зв`язку з чим [PERSON] звернувся із заявою про видачу свідоцтва про право власності в порядку спадкування за заповітом. Однак, нотаріус повідомив, що видача свідоцтва не вбачається за можливе, у зв`язку з тим, що станом на 03.02.2021 р. Містяться відомості про зареєстроване право власності на вищезгадану квартиру за іншою особою. На підставі договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який було укладено 10.02.2005 року між [PERSON] та [PERSON] , власником зазначеної квартири став [PERSON] 22.06.2020 року Галицьким районним судом м. Львова ухвалено рішення у цивільній справі № 461/5771/17, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який укладено 10.02.2005 року між [PERSON] та [PERSON] . У подальшому зазначене рішення Постановою Львівського апеляційного суду від 19.11.2020 року залишено без змін. Проте, як позивачу стало відомо, 14.07.2017 року [PERSON] відчужив спірну квартиру [PERSON] , який 03.08.2017 року перепродав спірну квартиру [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком М.Р. Ухвалою суду від 07.05.2021 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ? приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко Світлана Анатоліївна, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Сиротяк Михайло Романович про визнання правочинів недійсними та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. З метою повного та всебічного дослідження всіх обставин справи, згаданою ухвалою було задоволено клопотання позивача та витебувано від приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Пилипенка Ю.П. копії спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , від приватного нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.А. витребувано матеріали договору купівлі-продажу укладеного 14 липня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , а від приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Сиротяка М.Р. матеріали договору купівлі-продажу укладеного 03.08.2017 року між [PERSON] та [PERSON] 27.05.2021 року, на виконання ухвали суду, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пилипенко Ю.П. було надано суду копії матеріалів спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . 03.06.2021 року, на виконання ухвали суду, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.А. було надано суду засвідчену копію договору купівлі-продажу від 14.07.2017 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 07.06.2021 року, на виконання ухвали суду, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяк М.Р. було надано суду засвідчену копію договору купівлі-продажу від 03.08.2017 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 09.06.2021 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Сідловської І.Ю., надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник просить відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування відзиву покликається на те, що позивачем пропущено строк для звернення до суду з позовними вимогами щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу, укладених 14.07.2017 року між [PERSON] та [PERSON] , а також 03.08.2017 року між [PERSON] та [PERSON] та про скасування реєстрації в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на квартиру за [PERSON] .Також, зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту його прав є неналежним та неефективним. 09.06.2021 року адвокатом Сідловською І.Ю. було подано заяву про застосування строків позовної давності. Згідно даної заяви, представник відповідача зазначає, що перебіг позовної давності щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладених 14.07.2017 року між [PERSON] та [PERSON] , а також 03.08.2017 року між [PERSON] та [PERSON] та про про скасування реєстрації в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на квартиру за [PERSON] почався 14.08.2017 року. Таким чином, перебіг строку позовної давності протягом якого позивач мав право звернутися до суду з приводу заявлених ним вимог закінчився 14.08.2020 року. 23.06.2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив. Згідно даної відповіді, [PERSON] заперечує твердження представника відповідача про неналежний спосіб захисту обраний ним, посилаючись на рішення Галицького районного суду м. Львова від 22.06.2020 року між тими самими сторонами у справі № 461/5771/17. Щодо пропуску строку для звернення до суду з позовними вимогами щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу, укладених 14.07.2017 року між [PERSON] та [PERSON] , а також 03.08.2017 року між [PERSON] та [PERSON] та про скасування реєстрації в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на квартиру за [PERSON] . Зокрема, позивач вказує, що такі строки пропущені ним з поважних причин оскільки, первинний позов останнім заявлений ще у 2017 році, а остаточно рішення набрало законної сили лише 19.11.2020 року. Розгляд цивільної справи № 461/5771/17 тривав три роки, що не дало можливості позивачеві вчасно звернутися до суду за захистом порушеного права, шляхом оспорювання договорів купівлі-продажу. 20.09.2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні 11.11.2021 року позивач та його представник, кожен окремо, позов підтримали та просили задовольнити заявлені вимоги у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Сідловська І.Ю., позов заперечила, просила повністю відмовити в задоволенні завлених позовних вимог, з підстав наведених у відзиві та заяві про застосування наслідків пропущення строків позовної давності. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про судовий розгляд даного позову повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Виклик сторін до суду був здійснений шляхом скерування судових повідомлень рекомендованою кореспонденцією та повідомлень на електронну адресу сторін, а також через розміщення оголошення на офіційному веб-порталі Судової влади України (через веб-сайт Галицького районного суду м. Львова). Суд, заслухавши доводи сторін по справі, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, встановив наступне. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст.4 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. [INFO] у м. Львові померла громадянка [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . [PERSON] є тіткою позивача, який згідно волі останньої є її спадкоємцем за заповітом. Приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пилипенко Ю.П. по смерті спадкодавця було відкрито спадкову справу, копії матеріалів якої було витребовано ухвалою суду від 07.05.2021 року та досліджено в процесі судового розгляду. [PERSON] звернувся із заявою про видачу свідоцтва про право власності в порядку спадкування за заповітом. Однак, нотаріус повідомив, що видача свідоцтва не вбачається за можливе, у зв`язку з тим, що станом на 03.02.2021 р. Містяться відомості про зареєстроване право власності на квартиру [ADDRESS] за іншою особою. Зазначений факт підтверджується листом приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу від 03.02.2021 року вих.№7/02-14, який долучено позивачем до матеріалів справи. 10.02.2005 року було укладено договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] , згідно якого останній став власником спірної квартири. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 22.06.2020 року, за результатами розгляду цивільної справи № 461/5771/17, визнано недійсним згаданий договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] . Постановою Львівського апеляційного суду від 19.11.2020 року рішення Галицького районного суду м. Львова у вищезазначеній справі залишено без змін. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуженн яоб`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, станом на 10.04.2021 року власником спірної квартири від 03.08.2017 року є [PERSON] , а також на дану квартиру накладено обтяження у виді арешту нерухомого майна. Також судом встановлено наступне. 14.07.2017 року було укладено договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.А., згідно якого власником спірної квартири [ADDRESS] став [PERSON] . Копію данного договору було витребовано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.А. та також досліджено у судовому засіданні. 03.08.2017 року було укладено договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяк М.Р., згідно якого власником спірної квартири [ADDRESS] стала [PERSON] . Копію данного договору було витребовано у приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Сиротяк Р.М. та досліджено в ході судового розгляду. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 22.06.2020 року, за результатими розгляду цивільної справи № 461/5771/17 встановлено, що спірна квартира вибула з володіння [PERSON] поза її волею, а договір купівлі продажу спірної квартири укладений між [PERSON] та [PERSON] визнано недійсним. Таким чином, договори купівлі- продажу квартири [ADDRESS] укладені 14.07.2017 року між [PERSON] та [PERSON] , у відповідності до якого власником квартири став [PERSON] , який пізніше 03.08.2017 року відчужив спірну кваритру, шляхом укладання договору купівлі-продажу з [PERSON] , у відповідності до якого остання стала власником вищезгадано їквартири, були укладені після незаконного набуття права власності на неї [PERSON] , тобто є такими, що не відповідають вимогам закону. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. І ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 1216 ЦК Укреши, спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб(спададкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за Законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч:.5 ст. 1268 ЦК України). Відповідно до ч.І ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, щодо якого здійснюється державка реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст. 1296 ЦК України). Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Двостороннім правочином є погоджена дія двох сторін. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. До зазначених вимог законодавець відносить, зокрема те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За правилами ч. 5 ст. 216 ЦК, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Зі змісту наведених положень Цивільного кодексу вбачається, що заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі одна із сторін договору або інша заінтересована особа. ЦК України не містить визначення поняття «заінтересована особа». Тому слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. У зв`язку з цим виділяють декілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно). Отже, вказівка в ч. 3 ст. 215 ЦК на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, а й за позовом заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа намагається відновити порушені договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану. Таким чином, коло таких заінтересованих осіб не є обмеженим і залежить від обставин конкретної справи. В даному випадку дійсність оспорюваних правочинів заперечує спадкоємець [PERSON] . Враховуючи, що від результату визнання договорів купівлі-продажу квартири недійсними залежить питання включення даної квартири до складу спадщини, позивач має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Отже, позивач є заінтересованою особою в розумінні ч. 3 ст. 215 ЦК України та може оспорювати договір відчуження майна, що належало [PERSON] . Окрім того, варто врахувати позицію Об`єднаної палати КЦС ВС сформульовану в постанові від 5 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19), у якій Суд зазначив, що недійсність договору як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів недопустиме. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Наведені обставини, за переконанням суду, мають місце у даній справі. Що стосується поданої представником відповідача заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності, то суд вважає, що у задоволенні такої слід відмовити. При цьому суд виходить з наступного. Як встановлено в ході розгляду справи, у 2017 році, при пред`явленні згаданого позову у цивільній справі № 461/5771/17, [PERSON] ставив вимоги про визнання недійсними правочинів, які є предметом розгляду цієї справи. В подальшому, [PERSON] уточнив позовні вимоги та оскаржив лише законність первинного правочину, тобто договору між [PERSON] та [PERSON] . При цьому, із заяви в порядку ст.49 ЦПК України, поданої в межах цивільної справи № 461/5771/17 вбачається, що позивач не оскаржує на той момент інші правочини, з приводу яких він зараз висловлює свою позицію, фактично посилаючись на те, що він не являється їх стороною, а отже в силу вимог наведених ним положень не наділений такими повноваженнями. Наведене свідчить про те, що позивач не відмовлявся від своєї позиції стосовно недійсності та незаконності правочинів які ним оспорюються на даний момент, а ця відмова у попередній справі пов`язана виключно з розумінням позивача законодавчо встановленої процедури стосовно порядку визнання недійсності правочинів. Крім того, подана представником відповідача заява про застосування наслідків спливу строку позовної давності не містить переконливих доводів та доказів стосовно того, що при подачі позивачем наведеної вище заяви в порядку ст.49 ЦПК України, останній в повній мірі розумів наслідки її подачі і такі йому були роз`яснені. Позивачем було заявлено первинний позов у 2017 році, остаточно рішення щодо розгляду якого набрало законної сили 19.11.2020 року. Отже, [PERSON] , в силу розуміння ним законодавчої процедури оспорювання правочинів, не мав можливості вчасно звернутися до суду з даним позовом про визнання правочинів недійсними, оскільки він вважав, що набуває право на оскаржування правочинів після скасування первинного договору купівлі - продажу. Водночас, звертаючись з позовом у 2017 році, [PERSON] вправі був розраховувати на завершення судового розгляду в межах дії строку позовної давності. Разом з тим, набрання законної сили рішенням лише у 19.11.2020 року не залежало від волі позивача, оскільки на даний термін вплинула тривалість судового розгляду, яка могла в силу певних об`єктивних обставин перевищити такий термін. Оцінюючи наведені доводи представника відповідача, суд виходить з того, що позивач своєчасно звернувся з позовом з метою захисту реального порушеного права, зробив усі дії які залежали від нього з метою дотримання процедури своєчасного відновлення цих прав і не вчинив жодної дії яка свідчить про те, що він був обізнаний в наслідках звернення до суду з даним позовом після набрання законної сили вищезгаданим рішенням. Наведене свідчить про те, що заява відповідача містить ознаки надмірного формалізму, а вимога позивачем заявлена своєчасно. Таким чином, суд приходить до висновку, що заява представника відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності не підлягає задоволенню. Статтею 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. У Постанові ВП ВС від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Отже, виходячи з того, що правочин - договір купівлі продажу спірної квартири укладений між [PERSON] та [PERSON] визнано недійсним, тобто являється неправомірним, згідно наведенного вище рішення суду, а на підставі даного правочину [PERSON] набуті всі права стосовно розпорядження майном за ним, правочині укладені з приводу даного майна іншими особами також являються неправомірними. При цьому, посилання відповідача на положення п. 10 постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року щодо того, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину, на думку суду, у цій справі застосовано бути не може, адже позивач в силу вищенаведених обставин, права власності на об`єкт нерухомого майна не набув, тобто фактично набув статусу власника майна, внаслідок наявності перешкод у оформленні спадщини. Таким чином, позивачем обрано належний спосіб захисту його прав. Отже, виходячи з наведеного, суд відхиляє доводи представника відповідача в цій частині. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовна заява в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного 14 липня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.А. та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного 03.08.2017 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Сиротяком М.Р. підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимог у частині скасування реєстрації договору укладеного 03.08.2017 року між [PERSON] та [PERSON] в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, суд вважає, що в цій частині слід відмовити, з огляду на нижченаведене. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952 (далі - Закон № 1952) викладено у новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону № 1952 (в редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Зміст зазначеної правової норми переконливо свідчить про те, що, на відміну від частини 2 статті 26 Закону № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: 1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, щоухваленнязазначенихсудовихрішеньобов`язковомаєсупроводжуватисяодночаснимвизнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Крім того, Верховний Суд враховує, що додатковим підтвердженням наведеного висновку є пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», згідно з яким судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом. Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не входить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права. При таких обставинах обраний позивачем та застосований судами спосіб захисту - скасування записів державного реєстратора після внесення змін до статті 26 Закону № 1952 не може призвести до захисту або відновлення порушеного права позивача, є неефективним, а тому у цих правовідносинах такі позовні вимоги не можуть підлягати задоволенню. Відповідно до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, слід стягнути з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] 1362 гривень судових витрат, понесених у зв`язку із сплатою судового збору, пропорційно до задовлених вимог (одна вимога задоволена повністю, друга - частково).

Outcome: partial