Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-17 00:00:00

24 листопада 2020 року позивач [PERSON] звернувся до Козельщинського районного суду Полтавської області з позовною заявою до Державної Казначейської служби України (відповідач-1), Головного управління Національної поліції в Полтавській області (відповідач-2), Полтавської обласної прокуратури (відповідач-3) про відшкодування завданої шкоди, у якій просив стягнути з Держави на його користь із Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України у відшкодування моральної шкоди 450 000,00 грн. У подальшому позивач збільшив розмір позовних вимог до 650 000,00 грн. та пізніше - до 700000,00 грн., а також змінив підставу позову в частині прийняття в якості додаткової підстави позову порушення державою в особі відповідачів процесуального аспекту права на життя позивача, передбаченого статтею 2 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, шляхом здійснення неефективного досудового розслідування, що спричинило завдання моральної шкоди. Позиція та аргументи сторін Позовна заява обґрунтована тим, що надмірна тривалість досудового розслідування, яке зумовлено неефективним досудовим розслідуванням, кримінального провадження № 42019171190000073 від 23.10.2019, у якому позивач має статус потерпілого, та застосування службовими особами відповідачів відносно позивача неналежної правової процедури завдали йому значних душевних страждань, які позивач оцінив у загальному розмірі 700000,00 грн, у тому числі: розмір моральної шкоди, завданої внаслідок надмірної тривалості та неефективності досудового розслідування 200000,00 грн; моральна шкода внаслідок застосування до позивача неналежної правової процедури (порушення лікарської таємниці) 250000,00 грн; моральна шкода внаслідок застосування до позивача неналежної правової процедури (порушення права на повагу до приватного життя) 250000,00 грн. При нормативному обґрунтуванні позову позивач посилався на: ст. 1, 3, 8, 19, 32, 55, 56 Конституції, ч. 1, 2 ст. 1, ч. 1 ст. 2, ст. 9, 28, 113, 162 КПК України, ст. 16, 23, ч. 1, 2 ст. 275, 1167, ч. 1 ст. 1174 Цивільного кодексу України (ЦКУ), ст. 2, ч. 1 ст. 6, ч. 1, 2 ст. 8, ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, практику Європейського суду з прав людини, ст. 39-1, 40 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», ст. 11 Закону України «Про інформацію». Державна Казначейська служба України відзив на позовну заяву не надала, свою позицію щодо заявленого позову не висловила. Полтавська обласна прокурату позовні вимоги не визнала, надала відзив на позовну заяву, вважає позовну заяву необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню з тих підстав, що тривалість досудового розслідування кримінального провадження, розпочатого за заявою позивача, і у якому він має статус потерпілого, пов`язана з процесуальною поведінкою потерпілого, яким упродовж досудового розслідування до слідчого поліції, процесуального прокурора та слідчого судді подано значну кількість клопотань щодо проведення слідчих (розшукових) дій, судових експертиз, а також постійно заявлялися відводи та оскаржувалися дії процесуальних прокурорів. Проведення багаточисельних слідчих дій у кримінальному провадженні потребувало значного часу та досудове розслідування ускладнювалося тим, що заява про дорожньо-транспортну пригоду (ДТП) надійшла до поліції лише через два місці після ДТП. Вважає, що твердження позивача про неефективність досудового розслідування у кримінальному провадженні не є підставою для відшкодування моральної шкоди; позивачем не обґрунтовано розмір заявленої до стягнення моральної шкоди (розрахунок шкоди не зроблено), а скасування слідчим суддею процесуальних рішень у кримінальному провадженні за скаргою позивача чи задоволення його клопотань є достатньою сатисфакцією. Рішення в порядку ст. 308 КПК України щодо недотримання розумних строків під час досудового розслідування прокурором не приймались. Крім того, відповідач зазначав, що суд цивільної юрисдикції не наділений повноваженнями щодо встановлення неефективності досудового розслідування у кримінальному провадженні, а також інших порушень КПК України, а позивачем не надано жодного доказу на підтвердження неефективності досудового розслідування. Відповідач-3 наполягав на тому, що до спірних правовідносин не застосовується презумпція моральної шкоди, й саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками, оскільки відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Позивач у відповіді на відзив Полтавської обласної прокуратури зазначав, що заперечення органу прокуратури є невмотивованими, висновки є такими, що суперечать національному законодавству та судовій практиці Верховного Суду, тому наполягав на задоволенні позовних вимог у збільшеному розмірі. В обґрунтування відповіді на відзив позивач стверджував, що відповідач-3 маніпулює викладеними у позові обставинам з метою введення суду в оману. Пояснював, що усі процесуальні та слідчі дії, перелічені у відзиві, були проведенні виключно за ініціативою самого позивача (потерпілого у кримінальному провадженні), виконувалися такі дії не у строки, визначені у КПК та в ухвалах слідчих суддів. З кінця листопада 2019 року в переважній більшості процесуальні дії проводяться у рамках кримінального провадження лише задля перевірки уже здобутих за період жовтень-листопад 2019 року доказів, об`єктивні обставини, які б перешкоджали своєчасному закінченню досудового розслідування протягом строку, встановленого КПК для таких злочинів, відсутні. Наголошував на тому, що відповідачем зазначено неправдиву інформацію про витребування справи Полтавською обласною прокуратурою за зверненням позивача, як на пояснення причин, з яких відбувалася затримка у розслідуванні кримінального провадження, оскільки насправді матеріали кримінального провадження витребовувалися за зверненням іншого учасника ДТП водія [PERSON] . Повідомляв, що тричі звертався до органів прокуратури в порядку ст. 308 КПК України, але не отримував постанов за наслідками розгляду таких скарг, тобто відсутність рішення в порядку ст. 308 КПК України є виною лише відповідача-3, котрий ухилявся від вирішення його скарг, а вказана бездіяльність органу прокуратури позбавила позивача права на захист його інтересів у спосіб визначений процесуальним законодавством. Дана обставина, на думку позивача, безпосередньо впливає на надмірність провадження та виступає у якості підстави звернення вимог у відповідності до ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, так як держава не забезпечила позивача ефективним засобом юридичного захисту свого права на розумність строків свого провадження. Не погодився й з доводами відповідача-3 в частині того, що тривалість досудового розслідування у вказаній справі пов`язана з процесуальною поведінкою потерпілого (позивача у даній справі). Визнав, що його дії та активна позиція сприяли швидкому розслідуванні справи. Вказав на безпідставне посилання відповідача на ст. 1176, 1177 ЦК України, якими він свої вимоги не обґрунтовував. Уважав безпідставними твердження відповідача про необґрунтування ним розміру та факту завданої йому моральної шкоди, оскільки завдана йому моральна шкода підтверджується тим, що він змушений був часто звертатися зі скаргами на дії та бездіяльність органу поліції та прокуратури, відвідувати судові засідання, слідчими було незаконно здобуто доступ до його медичної документації, яку у подальшому було використано під час створення недостовірних доказів; слідчим за пособництва інших працівників правоохоронних органів здійснювалося негласне відеоспостереження за адресою його проживання, демонстрування зброї; виставлення слідчим на широкий загал для ознайомлення знімків його тазу, які для позивача мали інтимний характер, відеофіксація позивача працівниками поліції у неприйнятному для нього вигляді (у домашньому робочому та брудному одязі) принизило його честь та гідність, у зв`язку з чим позивач зазнав глибоких душевних страждань. Наголошував також на тому, що захищаючи свої права шляхом оскарження бездіяльності посадових осіб відповідача у судовому порядку, отримав велику кількість рішень на свою користь, разом з тим, вони не дали бажаного результату, так як частина їх залишилася взагалі без виконання, а інша частина виконана або частково, або з порушенням строків для їх виконання. Тривалість кримінального провадження призвела до моральних страждань, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування та неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, підривом репутації тощо. Рішення слідчого судді виступають у якості засобів доказування надмірної тривалості досудового розслідування та систематичної протиправної бездіяльністі органу досудового розслідування та процесуальних керівників. Головне управління поліції в Полтавській області правом на участь представника у судових засіданнях не скористалося. Надало відзив на позовну заяву, у якому просило відмовити позивачеві у задоволенні позовних вимог. Зазначало, що позивачем не були доведені факт наявності моральної шкоди, факти протиправних діянь ГУНП в Полтавській області, наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діяннями ГУНП в Полтавській області та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди, що свідчить про безпідставність доводів позивача про спричинення йому моральної шкоди у заявленому розмірі. Відповідач-2 звертав увагу також на те, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більше, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, й не повинен призводити до її збагачення, а позивач не надав жодного доказу який міг би підтвердити сам факт спричинення йому моральної шкоди та жодних доказів в обґрунтування заявленого розміру відшкодування. Визнання процесуальних рішень слідчого протиправними не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки оскарження [PERSON] дій слідчого в порядку КПК є механізмом реалізації його права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функції досудового розслідування в порядку кримінального судочинства, а реалізація такого механізму як оскарження постанов слідчого у розумінні ст. 23 ЦК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи. Додатковою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог відповідач-2 зазначав відсутність спеціального закону, який би встановлював умови та порядок відшкодування державою шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення. Позивач не погодився із запереченнями ГУНП в Полтавській області, викладеними у відзиві на позовну заяву, та надав відповідь на відзив, у якій зазначав свої заперечення на доводи відповідача-2, які є схожими до тих аргументів, що позивач виклав у відповіді на відзив відповідача-3. Позивач у судовому засіданні надав пояснення, аналогічні тим, що виклав у заявах по суті. Зазначив, що 22.08.2019 на нього здійснено наїзд автомобілем під керуванням гр. [PERSON] , у результаті чого позивач отримав тілесні ушкодження. Через два місці після того, як він зрозумів, шо винуватець ДТП не має наміру йому у добровільному порядку відшкодовувати шкоду, позивач звернувся до місцевого органу поліції із заявою про вчинення відносно нього злочину. У подальшому тільки через три дні з дня звернення по даному факту було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, але розслідування не було швидким, ефективним та ретельним. У зв`язку з цим позивач змушений був багато разів звертатися з клопотаннями та повторними клопотаннями до слідчого, зі скаргами на працівників органу поліції, процесуальних керівників прокурорів, а також оскаржував їх дії та бездіяльність до слідчого судді (зазначав про подання понад 30 скарг, які були розглянуті та задоволені слідчим суддею), але скарги не змінили темпу досудового розслідування та не призвели до більш ефективного розслідування кримінального провадження, у якому він мав статус потерпілого. Рішення слідчого судді, прийняті на користь позивача, також відверто ігнорувалися з боку правоохоронних органів (не виконувалися взагалі або виконувалися несвоєчасно), які б мали, навпаки, прикласти максимум зусиль задля швидкого та ефективного кримінального провадження, яке не було складним з процесуальних питань. Уважав, що ухвали слідчого судді підтверджують неефективність досудового розслідування кримінального провадження, у якому він має статус потерпілого. Так, зокрема, ухвала слідчого судді від 13.08.2020 (про накладення арешту на транспортний засіб) так і не була виконана, а арешт на ТЗ так і не був накладений. Наголошував на тому, що тривалість здійснення досудового розслідування була невиправдана об`єктивними чинниками, а була зумовлена неналежною якістю досудового розслідування та відвертим намаганням працівників правоохоронних органів захистити права та інтереси винуватця ДТП, який є батьком високопосадової особи. Про наявність порушень строків досудового розслідування свідчать дисциплінарні провадження відносно працівників поліції. Так, зокрема деяких з них було притягнуто до дисциплінарної відповідальності, а деяких відведено від досудового розслідування. Про неефективне досудове розслідування свідчить зміна підслідності кримінального провадження, багаточисельні відмови слідчого у задоволенні клопотань позивача (як потерпілого у кримінальному провадженні). Крім того, окремо зазначав про порушення його права з боку органу досудового розслідування, що полягали у погрозах з боку начальника слідчого управління, озброєному візиті до його домівки працівників поліції 23.01.2020 з метою вручення йому повідомлення про дату, місце та час слідчого експерименту, під час якого велося приховане відеоспостереження на бодікамери; процесуальні дії, що полягали у врученні повістки, намагалися вчинити працівники поліції, які не мали процесуального статусу у кримінальному провадженні, а повістка була підписана відстороненим слідчим, процесуальний статус працівників поліції [PERSON] та [PERSON] йому при цьому не повідомлявся, а вручення повістки відбувалося не у спосіб, передбачений КПК України, а саме поштовим відправленням не менше ніж за три дні до дня процесуальної дії. Позивач вважав, що знімання процесу вручення йому повістки на бодікамеру мало на меті здійснення психологічного тиску на нього та тим самим було здійснено необґрунтований процесуальний примус по відношенню до нього з боку працівників поліції. Окрім того, додатково позивача обурило втручання з боку органу досудового розслідування у його приватне особисте життя, що полягало у незаконному здобутті медичної документації щодо його стану здоров`я (рентгензнімку тазової частини стегна), яка була отримана слідчим [PERSON] у порушення вимог ст. 162 КПК України без відповідної ухвали слідчого судді на доступ до охоронюваної законом державної таємниці, що містить відомості, які становлять лікарську таємницю. У подальшому слідчий здійснив поширення отриманого ним рентгензнімку третім особам (невизначеному колу осіб), що безумовно, на думку позивача, становило втручання у його приватне особисте життя. В обґрунтування заявленого до відшкодування розміру моральної шкоди позивач зазначив, що величезна кількість процесуальних порушень, зокрема й тих, що були зафіксовані в ухвалах слідчого судді, та цинічне нехтування його правами як потерпілого з боку слідчого призвели до його моральних страждань, оскільки систематичне нехтування з боку державних органів, покликаних захищати права потерпілих від злочинів, його права та психологічне насильство з їх боку призвели до отримання позивачем душевної травми, стресу, тривоги, замкнутості, невпевненості у власних силах, неможливості добитися справедливості, приниження його гідності, з`явленні відчуття повної незахищеності, зневірі у тому, що можливо отримати захист від правоохоронних органів звичайній людині. Пояснив, що визначаючи розмір моральної шкоди керувався прецедентною практикою Європейського суду (зокрема, рішеннями у справах Станков проти Болгарії (від 12.07.2007), Скордіно проти Італії, Вассерман проти Росії, оскільки чинними законами України питання визначення розміру моральної шкоди не врегульовано. Представниця Полтавської обласної прокуратури у судових засіданнях заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. Наполягала на тому, що тривалість досудового розслідування не була надмірною, а певній тривалості сприяла й поведінка позивача як потерпілого у кримінальному провадженні, оскільки ним не одразу було подано заяву по факту скоєння ДТП, що в свою чергу могло вплинути й на ефективність досудового розслідування. Несвоєчасне повідомлення потягло за собою певні труднощі у розслідуванні кримінального провадження, оскільки не було проведено необхідні слідчі дії безпосередньо на місці ДТП, не складено схему ДТП на місці події, не було можливості одразу здійснити заміри слідів гальмового шляху коліс транспортного засобу; скласти вчасно протокол огляду місця події тощо, що є важливим для проведення швидкого, повного та всебічного розслідування такого виду кримінальних правопорушень. У той же час і працівники поліції й процесуальні керівники уживали усі необхідні у таких випадках заходи з метою швидкого та ретельного розслідування кримінального провадження. Надмірна процесуальна активність потерпілого (багаточисленні скарги, відводи тощо) не сприяла швидкому досудовому розслідуванню. Проведення експертиз у кримінальному провадженні також вплинуло на загальний строк досудового розслідування. Матеріали досудового розслідування неодноразово перебували у суді на вимогу слідчого судді, а також у експертних установах, що також певним чином утруднювало досудове розслідування, строки якого продовжувалися. Зазначала, що саме по собі задоволення скарг потерпілого слідчим суддею є належною сатисфакцією. Слідчими суддями не встановлювалася протиправність дій слідчого та прокурора. Стверджувала, що усі ухвали слідчих суддів були виконані, а докази на підтвердження цього не були відповідачем надані своєчасно, оскільки позивач у позовній заяві свої вимоги невиконанням ухвал слідчих суддів не обґрунтовував, та про це у позові не зазначав. Наполягала на тому, що факт моральних страждань позивача не підтверджений належними та достатніми доказами, а сам позивач не може розмежувати моральну шкоду, що була йому завдана у результаті ДТП, та діями чи бездіяльністю працівників поліції чи прокуратури, що свідчить про недоведеність позовних вимог. Позивач не позбавлений права пред`явити свої вимоги про стягнення моральної шкоди саме з винуватця ДТП, що й було ним зроблено у рамках кримінального провадження. Бездіяльність чи протиправні дії з боку прокурорів, що здійснювали процесуальне керівництво у кримінальному провадженні, жодним органом, у тому числі судом не встановлювалась, до дисциплінарної відповідальності працівники прокуратури не притягувалися, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог, що спрямовані до Полтавської обласної прокуратури. З наданих позивачем відповідей про притягнення працівників поліції не вбачається, за які саме порушення були застосовані дисциплінарні стягнення. Щодо відеофіксації процесуальної дії (а не слідчої, як уважав позивач), що полягала у врученні позивачеві повістки слідчим у присутності двох працівників патрульної поліції, зазначила, що така процесуальна дія відбувалася у рамках статей 135, 136 КПК України, які не забороняють працівникам правоохоронних органів, слідчим, прокурорам, здійснювати вручення повісток під відеозапис. А норми Інструкції з організації взаємодії органів досудового розслідування з іншими органами та підрозділами Національної поліції України в запобіганні кримінальним правопорушенням, їх виявленні та розслідуванні, затвердженої наказом Міністерство внутрішніх справ України від 07.07.2017 № 575, не забороняють працівникам патрульної поліції надавати допомогу слідчим, у тому числі у врученні повісток. Коментування слідчого на камеру свідчить про те, що здійснення відеозапису при врученні повістки позивачеві не було прихованим. Докази поширення медичної документації позивачем не надані. Суд цивільної юрисдикції не може встановлювати факти порушення у рамках кримінального провадження та надавати їм оцінку, а іншими рішеннями факт незаконного поширення медичної документації не встановлено. Крім того, суд цивільної юрисдикції взагалі не наділений повноваженнями оцінювати ефективність досудового розслідування у кримінальному провадженні. Прокольною ухвалою суду від 10.06.2021 відмовлено у задоволенні клопотання Полтавської обласної прокуратури від 08.06.2021 про долучення доказів та поновлення процесуального строку на підставі ч. 8 ст. 83 ЦПК України, тому докази, надані відповідачем-3 разом з клопотанням, не приймалися до розгляду судом та не враховувалися при ухваленні рішення. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов таких висновків. Фактичні обставини\~\~справи, встановлені судом: 1.23.10.2019 за заявою позивача [PERSON] Козельщинським відділом Кобеляцької місцевої прокуратури внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (ЄРДР) за № 420191171190000073 (надалі\~по тексту\~рішення \~КП або\~кримінальне провадження) за фактом дорожньо-транспортної пригоди, у результаті якої позивач отримав тілесні ушкодження. Попередня кваліфікація кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (ККУ). У даному кримінальному провадженні позивач має статус потерпілого (т. 1 а.с. 11, т. 3 а.с. 107). 1.Досудове розслідування розпочато Козельщинським ВП Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області. 2.Постановою начальника Козельщинського відділу Кобеляцької місцевої прокуратури Пластуном С.В. від 14.11.2019 задоволено клопотання потерпілого [PERSON] у рамках КП про проведення ряду слідчо-розшукових дій (т. 1 а.с. 12) та надано вказівки (т. 1 а.с. 13) з метою повного, об`єктивного та всебічного встановлення обставин КП, дотримання розумних строків проведення досудового розслідування провести ряд слідчих та процесуальних дій. 3.21.11.2019 слідчий звернувся із запитом до медичної установи, у якому просив на підставі ст. 40, 93, 99 КПУ України надати йому цифрові рентгенограми на CD або DVD-диску, що виконані 22.08.2019 на ім`я [PERSON] для проведення судово-медичної експертизи у рамках проведення досудового розслідування у матеріалах КП (т. 1 а.с. 25). 4.22.11.2019 КНП «Козельщинська центральна районна лікарня» надала слідчому цифрову рентгенограму на диску, виконану 22.08.2019 на ім`я [PERSON] (т. 1 а.с. 26). 5.23.12.2019 закінчено судово-медичну експертизу гр. [PERSON] та надано висновок експерта № 623 (т. 3 а.с. 121-128), за підсумками якого тілесні ушкодження, отримані [PERSON] , викликали незначні скороминучі наслідки тривалістю не більше шести днів і за цією ознакою відносяться до легких тілесних ушкоджень. При проведенні консультативних досліджень, наданих на експертизу рентгенограм на ім`я [PERSON] , кісткових ушкоджень не виявлено. З дослідної частини висновку експерта також вбачається, що 01.11.2019 рентген-знімки на фотопапері, направлені на консультацію до обласного лікаря-рентгенолога. 18.11.2019 надано консультацію обласного рентгенолога від 07.11.2019, якою затребувано цифрові Ро-грами (на CD), а не роздруковані. Слідчому надано запит щодо надання медичної документації, а саме цифрових рентгенограм на CD-дисках. 25.11.19 слідчим надано 1 DVD-R-диск з цифровими рентгенограмами. 26.11.2019 DVD-R-диск DVD-R-диск з цифровими рентгенограмами та CD-диск з МРТ колінного суглоба направлені до обласного лікаря-рентгенолога на консультацію. 23.12.2019 отримано консультацію обласного рентгенолога від 05.12.2019, відповідно до якої «помітних кісткових пошкоджень не виявлено». 6.Позивач зазначав, що слідчим незаконно (без згоди потерпілого та без дозволу слідчого судді) отримано рентгенограму для проведення експертизи, та, як наслідок, його медична документація була поширена без його згоди невідомому лікареві, з яким консультувався експерт. 7.Доказів отримання згоди потерпілого на отримання документації, що стосувалася його здоров`я, та ухвалу слідчого судді про надання доступу до речей та документів відповідачами надано не було. 8.28.12.2019 Головним слідчим управлінням Національної поліції надано відповідь на скаргу [PERSON] щодо неналежного розслідування КП та доручено керівництву СУ ГУНП в Полтавській області ініціювати питання щодо проведення службового розслідування за виявленими під час перевірки порушеннями (т. 1 а.с. 14). 9.У зв`язку з отриманням висновку експерта про ступінь тяжкості тілесних ушкоджень потерпілого (легкі тілесні ушкодження) постановою слідчого СВ Козельщинського ВП Кобеляцького ВП ГУ НП в Полтавській області старшим лейтенантом поліції Статишнюком М.А. від 30.12.2019 закрито кримінальне провадження за відсутністю складу злочину (т. 1 а.с. 15). 10.Постановою начальника Козельщинського відділу Кобеляцької місцевої прокуратури Пластуном С.В. скасовано постанову слідчого від 30.12.2019 про закриття кримінального провадження як передчасну, оскільки в ході досудового розслідування не виконано усі письмові вказівки прокурора, не були всебічно та об`єктивно досліджені всі обставини КП, що унеможливлювало прийняття законного та обґрунтованого рішення (т. 1 а.с. 16). 11.За клопотанням прокурора від 21.01.2020, ініційованим у свою чергу позивачем, на підставі п. 8 ч. 2 ст. 36, ст. 110 КПК України ініційовано відсторонення слідчого від проведення досудового розслідування у КП (т. 1 а.с. 17). 12.У подальшому позивачем неодноразово подавалися скарги до керівних органів на дії та бездіяльність прокурора та працівників поліції (т. 2 а.с. 56-58, 60, 66-68). 13.За наслідками скарг позивача були відкриті дисциплінарні провадження відносно працівників прокуратури та поліції. 14.Слідчим управлінням ГУНП в Полтавській області повідомлено позивача, що на підставі наказу ГУНП від 17.01.2020 призначено та проведено службове розслідування за фактами, викладеними у скаргах позивача, та наведені факти частково знайшли своє підтвердження. За вчинення дисциплінарного проступку, що виразилося у порушенні вимог норм Закону України «Про національну поліцію», положень КПК України, Положення про органи досудового розслідування Національної поліції України, затвердженого наказом МВС України від 06.07.2017 № 570, заслуговують на притягнення до дисциплінарної відповідальності заступник начальника Козельщинського ВП ГУНП капітан поліції [PERSON] та слідчий СВ Козельщинського ВП ГУНП старший лейтенант поліції [PERSON] . До винних працівників дисциплінарні стягнення застосовані не були (т. 1 а.с. 18, т. 2 а.с. 31-32). Додатково листом від 02.04.2021 Слідчим управлінням ГУНП в Полтавській області надано інформацію за наслідками розгляду скарг позивача (т. 3 а.с. 14), відповідно до якої за фактом неналежного проведення досудового розслідування у КП проведено службове розслідування та факт вказаного у скаргах знайшов своє підтвердження. За неналежне проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні, що виразилося у порушенні вимог КПК України, Закону України «Про Національну поліцію», старшому слідчому слідчого відділення поліції № 3 Полтавського районного управління поліції ГУНП в Полтавській області [PERSON] оголошено догану, заступнику начальника відділення поліції № 3 Полтавського районного управління поліції ГУНП в Полтавській області [PERSON] оголошено зауваження (т. 3 а.с. 14). 15.Доказів притягнення працівників прокуратури до дисциплінарної відповідальності суду надано не було. У судовому засіданні позивач та представник відповідача-3 підтвердили, що дисциплінарні провадження відносно прокурорів були закриті. 16.Згідно рапорту начальника слідчого відділення поліції капітана Горбулі О. з метою вручення повістки про виклик потерпілого для проведення слідчого експерименту на 24.01.2019 ним у складі [PERSON] та [PERSON] було здійснено виїзд за адресою проживання [PERSON] , останній від отримання повістки відмовився (т. 1 а.с. 28). 17.Постановою від 27.12.2020 визнано і приєднано до матеріалів КП як речовий доказ DVD-диск, на якому міститься запис відмови потерпілого [PERSON] від вручення повістки (т. 1 а.с. 28). 18.У січні 2020 року позивач звертався до Прокурора Полтавської області зі скаргою на бездіяльність слідчого СВ Козельщинського ВП Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області та прокурорів, у якій просив надати вказівки по проведенню належного, своєчасного та неупередженого досудового розслідування КП протягом розумного строку, ініціювати службові розслідування та притягнути винних до відповідальності передбаченої законом (т. 1 а.с.104-105). 19.30.01.2020 позивач звернувся до Прокурора Полтавської області із запитом про результати розгляду його скарги (т. 1 а.с. 105 на звороті), відповідь на яку ним не була отримана. 20.Постановою керівника Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області від 10.03.2021 на підставі ст. 36, 100, ч. 2 ст. 218 КПК України визначено підслідність КП за СВ Новосанжарського ВП Кобеляцького ВП ГУНП у Полтавській області (т. 1 а.с. 21). 21.22.08.2020 позивач звернувся до Генерального прокурора зі скаргою у порядку ст. 308 КПК України (оскарження недотримання розумних строків) (т. 1 а.с. 106-107). 22.24.09.2020 на підставі ухвали слідчого судді Кобеляцького районного суду Полтавської області від 23.09.2020 у справі № 532/1743/20 зареєстровано кримінальне провадження № 42020171190000111 за ч. 3 ст. 382 (невиконання судового рішення) КК України (т. 1 а.с. 25). 23. Потерпілий неодноразово: 30.10.2019, 12.11.2019, 14.01.2020 звертався за професійною медичною допомогою різного характеру та отримував рецепти для придбання ліків (т. 1 а.с. 94-98). 24.13.01.2021 [PERSON] звернувся до Кобеляцької місцевої прокуратури із заявою про вчинення кримінального правопорушення, у якій зазначав, що слідчий Ільченко О.В. тричі відмовив йому у задоволенні клопотання з одних і тих самих підстав. Такі мотиви слідчого були предметом перевірки слідчим суддею та визнанні неприйнятними та необґрунтованими, а постанови слідчого про відмову у задоволенні клопотання були скасовані. Слідчим суддею було констатовано, що дії слідчого, якими він тричі відмовив у задоволенні клопотання потерпілого з одних і тих самих підстав, є неприйнятними та необґрунтованими, незважаючи на викладені слідчим суддею висновки у відповідних ухвалах, є такими, що не відповідають завданням та засадам кримінального провадження, а також обов`язкам слідчого, покладених на нього КПК України. Повідомляв, що слідчим умисно та цілеспрямовано створюються штучні перешкоди для реалізації потерпілим його процесуальних прав, визначених КПК України та Конституцією України, та вважав, що це свідчить про наявність у діях слідчого ознак кримінальних правопорушень передбачених ст. 382, 367 КПК України (т. 1 а.с. 236). 25.Ухвалою слідчого судді Кобеляцького районного суду Полтавської області від 18.01.2021 (справа № 532/84/21) задоволено скаргу [PERSON] на бездіяльність керівника Кобеляцької місцевої прокуратури та зобов`язано внести до ЄРДР відомості за заявою [PERSON] та розпочати досудове розслідування, надати йому витяг з ЄРДР та пам`ятку про процесуальні права та обов`язки (т. 1 а.с. 234,235). Слідчий суддя встановив, що 13.01.2021 [PERSON] на адресу Кобеляцької місцевої прокуратури подана заява по факту вчинення слідчим Новосанжарського ВП Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області [PERSON] кримінальних правопорушень, передбачених ст. 382, 367 КК України, однак відомості згідно його заяви до ЄРДР внесено не було, що суперечить п. 1 ст. 214 КПК України. 26.25.01.2021 НАЗК на звернення позивача надало відповідь про наявність приватного інтересу, у разі реалізації заступником керівника місцевої прокуратури як прокурором вищого рівня службових повноважень та розгляду скарги на власні дії як прокурора у окремому кримінальному провадженні, що свідчитиме про порушення прокурором п. 3 ч. 1 ст. 28 Закону «Про запобігання корупції», прийняття рішення (вчинення дій) в умовах реального конфлікту інтересів, за що ст. 172-7 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність (т. 2 а.с. 3). 27. [PERSON] неодноразово оскаржував дії та бездіяльність слідчих та прокурорів (процесуальних керівників у КП) до слідчого судді протягом строку досудового розслідування КП. Загалом ним було подано близько 54 скарг, 32 з яких було задоволено (т. 2 а.с. 178-180), у тому числі (але не виключно): -ухвалою слідчого судді від 12 серпня 2020 року скаргу [PERSON] на бездіяльність, що полягає у нездійсненні процесуальної дії, задоволено. Зобов`язано групу процесуальних керівників у кримінальному провадженні за № 42019171190000073 повідомити про результати розгляду поданого, [PERSON] 28.07.2020 клопотання № 1 (Т. № 1 а. с. 154-155); -ухвалою слідчого судді від 12 серпня 2020 року скаргу [PERSON] на бездіяльність, що полягає у нездійсненні процесуальної дії, задоволено. Зобов`язано групу процесуальних керівників у кримінальному провадженні за № 42019171190000073 повідомити про результати розгляду поданого, [PERSON] 28.07.2020 клопотання № 1 (Т. № 1 а. с. 180-181); -ухвалою слідчого судді від 13 серпня 2020 року скаргу [PERSON] на бездіяльність, що полягає у нездійсненні процесуальних дій, задоволено. Зобов`язано групу слідчих та групу процесуальних керівників у кримінальному провадженні за № 42019171190000073 вжити заходів по виявленню майна на яке може бути накладено арешт та вжити заходів по накладенню арешту на таке майно (Т. № 1 а. с. 145-147); - ухвалою слідчого судді від 18 вересня 2020 року скаргу [PERSON] на бездіяльність групи слідчих СВ Новосанжарського ВП Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області та групи процесуальних керівників, які здійснювали повноваження прокурора у кримінальному провадженні № 42019171190000073 Новосанжарського відділу Кобеляцької місцевої прокуратури, задоволено. Слідчому СВ Новосанжарського ВП Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області, який здійснював досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42019171190000073 від 23.10.2019, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.\~286 КК України, встановлено процесуальний строк проведення процесуальної дії за задоволеним клопотанням потерпілого від 14.08.2020 у даному кримінальному провадженні щодо застосування заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді тимчасового доступу до речей та документів, 1 місяць з дня винесення ухвали. Процесуальному керівнику, який здійснював повноваження прокурора у даному кримінальному провадженні, забезпечити здійснення вказаної процесуальної дії у зазначений строк (Т. № 1 а. с. 165-167); - ухвалою слідчого судді від 01 жовтня 2020 року скаргу [PERSON] на бездіяльність групи слідчих СВ Новосанжарського ВП Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області та групи процесуальних керівників, які здійснюють повноваження прокурора у кримінальному провадженні № 42019171190000073 Новосанжарського відділу Кобеляцької місцевої прокуратури задоволено. Слідчому СВ Новосанжарського ВП Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області, який здійснював досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42019171190000073 від 23.10.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286КК України, встановлено процесуальний строк проведення процесуальної дій за задоволеним клопотанням потерпілого від 19.09.2020 у даному кримінальному провадженні щодо призначення комплексної судово-автотехнічної та судово-фототехнічної експертизи, строком 5 днів, з дня отримання ухвали. Процесуальному керівнику, який здійснював повноваження прокурора у даному кримінальному провадженні, забезпечити здійснення вказаної процесуальної дії у зазначений строк (Т. № 1 а. с. 137-138); - ухвалою слідчого судді від 01 жовтня 2020 року скаргу [PERSON] на бездіяльність керівника Кобеляцької місцевої прокуратури, яка полягає у нездійсненні розгляду скарги, поданої в порядку ст.\~308\~КПК України, задоволено. Зобов`язано керівника Кобеляцької місцевої прокуратури повідомити [PERSON] про результати розгляду поданої 23.09.2020 ним, як потерпілим, скарги в порядку ст.\~308\~КПК України щодо недотримання розумних строків у кримінальному провадженні № 42019171190000073 від 23.10.2019 за ч. 1 ст.\~286\~КК України (Т. № 1 а. с. 156-158); - ухвалою слідчого судді від 15 жовтня 2020 року клопотання старшого слідчого СВ Новосанжарського ВП ГУНП в Полтавській області капітана поліції Ільченка О.В. про продовження строку досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42019171190000073 від 23.10.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, задоволено. Продовжено строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42019171190000073 від 23.10.2019 за ч. 1 ст.\~286\~КК України до 6 (шести) місяців, тобто до 23 квітня 2021 року (Т. № 1 а. с. 178-179); - ухвалою слідчого судді від 23 жовтня 2020 року скаргу [PERSON] на бездіяльність керівника Кобеляцької місцевої прокуратури, яка полягає у нездійсненні розгляду скарги, поданої в порядку ст.\~308\~КПК України задоволено. Зобов`язано керівника Кобеляцької місцевої прокуратури розглянути та повідомити [PERSON] про результати розгляду поданої 23.09.2020 ним, як потерпілим, скарги в порядку ст.\~308\~КПК України щодо недотримання розумних строків у кримінальному провадженні № 42019171190000073 від 23.10.2019 за ч. 1 ст.\~286\~КК України (Т. № 1 а. с. 170-171); - ухвалою слідчого судді від 09 листопада 2020 року скаргу [PERSON] на бездіяльність, що полягає у нездійсненні процесуальної дії задоволено частково. Зобов`язано слідчого, який здійснював досудове розслідування та прокурора, який здійснював процесуальне керівництво, у кримінальному провадженні № 42019171190000073 від 23.10.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, з`ясувати питання щодо проведення слідчого експерименту 06.10.2020 та вирішити питання щодо ознайомлення потерпілого з процесуальними документами, складеними за його результатами, відповідно до вимог ст. 221 КПК України, встановивши для цього процесуальний строк 5 днів з дня винесення ухвали (Т. № 1 а. с. 135-136); - ухвалою слідчого судді від 20 листопада 2020 року скаргу [PERSON] на бездіяльність керівника Кобеляцької місцевої прокуратури, яка полягає у нездійсненні процесуальної дії задоволено. Зобов`язано керівника (особу, яка виконує обов`язки керівника) Кобеляцької місцевої прокуратури розглянути та повідомити [PERSON] про результати розгляду поданої 24.09.2020 ним, як потерпілим, скарги в порядку ст.\~308\~КПК України щодо недотримання розумних строків у кримінальному провадженні № 42019171190000073 від 23.10.2019 за ч. 1 ст.\~286\~КК України (Т. № 1 а. с. 176-177); - ухвалою слідчого судді від 30 листопада 2020 року скаргу [PERSON] на рішення слідчого про відмову у задоволенні клопотання задоволено частково. Скасовано постанову старшого слідчого СВ Новосанжарського ВП ГУНП в Полтавській області Ільченка О.В. від 12.11.2020 про відмову в задоволенні клопотання потерпілого [PERSON] від 12.11.2020 та зобов`язано слідчого СВ Новосанжарського ВП ГУНП в Полтавській області повторно розглянути клопотання потерпілого [PERSON] від 12.11.2020 про проведення тимчасового доступу до операторів мобільного зв`язку ПрАТ «ВФ Україна» та ПрАТ Київстар про зв`язок кінцевих обладнань споживачів телекомунікаційних послуг свідків, прийняти відповідне процесуальне рішення та повідомити потерпілого [PERSON] про результати розгляду клопотання (Т. № 1 а. с. 168-169); - ухвалою слідчого судді від 16 грудня 2020 року скаргу [PERSON] на рішення слідчого про відмову у задоволенні клопотання про проведення слідчої дії задоволено частково. Скасовано постанову старшого слідчого СВ Новосанжарського ВП ГУНП в Полтавській області Ільченка О.В. від 09.12.2020 про відмову в задоволенні клопотання потерпілого [PERSON] від 12.11.2020 та зобов`язано слідчого СВ Новосанжарського ВП ГУНП в Полтавській області повторно розглянути клопотання потерпілого [PERSON] від 12.11.2020 про проведення тимчасового доступу до операторів мобільного зв`язку ПрАТ «ВФ Україна» та ПрАТ Київстар про зв`язок кінцевих обладнань споживачів телекомунікаційних послуг свідків, прийняти відповідне процесуальне рішення та повідомити потерпілого [PERSON] про результати розгляду клопотання (Т. № 1 а. с. 148-149); - ухвалою слідчого судді від 17 грудня 2020 року скаргу [PERSON] на бездіяльність керівника Кобеляцької місцевої прокуратури, яка полягає у нездійсненні розгляду скарги, поданої в порядку ст. 308 КПК України, задоволено. Зобов`язано керівника (особу, яка виконує обов`язки керівника) Кобеляцької місцевої прокуратури розглянути та повідомити [PERSON] про результати розгляду поданої 23.09.2020 ним, як потерпілим, скарги в порядку ст.\~308\~КПК України щодо недотримання розумних строків у кримінальному провадженні № 42019171190000073 від 23.10.2019 за ч. 1 ст.\~286\~КК України (Т. № 1 а. с. 141-142); - ухвалою слідчого судді від 06 січня 2021 року скаргу [PERSON] на рішення слідчого про відмову у задоволенні клопотання про проведення слідчої дії задоволено частково. Скасовано постанову старшого слідчого СВ Новосанжарського ВП ГУНП в Полтавській області Ільченка О.В. від 30.12.2020 про відмову в задоволенні клопотання потерпілого [PERSON] від 12.11.2020. Зобов`язано слідчого СВ Новосанжарського ВП ГУНП в Полтавській області, який входить до групи слідчих у кримінальному провадженні № 42019171190000073, повторно розглянути клопотання потерпілого [PERSON] від 12.11.2020 про проведення тимчасового доступу до операторів мобільного зв`язку ПрАТ «ВФ Україна» та ПрАТ Київстар про зв`язок кінцевих обладнань споживачів телекомунікаційних послуг свідків, при цьому: перевірити наявність у користуванні абонентських номерів станом на 22.08.2019, прийняти відповідне процесуальне рішення по суті вимог клопотання, з наведенням\~інших підстав\~та мотивів\~ніж ті,\~які зазначені\~в постановах\~про відмову\~у задоволенні\~клопотання від 13.11.2020, 09.12.2020 та 30.12.2020 та повідомити потерпілого [PERSON] про результати розгляду клопотання (Т. № 1 а. с. 237-240). - ухвалою слідчого судді від 18 січня 2021 року скаргу [PERSON] на бездіяльність керівника Кобеляцької місцевої прокуратури задоволено. Зобов`язано керівника Кобеляцької місцевої прокуратури внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за заявою [PERSON] від 13.01.2021, розпочати досудове розслідування, надити йому витяг з ЄРДР та пам`ятку про процесуальні права та обов`язки (Т. № 1 а. с. 234, 235). - ухвалою слідчого судді від 26 лютого 2021 року скаргу [PERSON] на бездіяльність групи слідчих у кримінальному провадженні та групи прокурорів, які здійснюють процесуальне керівництво досудового розслідування кримінального провадження № 42019171190000073, що полягає у нездійсненні процесуальної дії, задоволено частково. Зобов`язано групу слідчих у кримінальному провадженні та групу процесуальних керівників у кримінальному провадженні № 42019171190000073 розглянути клопотання [PERSON] від 19.02.2021 про здійснення процесуальної дії у кримінальному провадженні № 42019171190000073, а саме: повідомити про підозру [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.\~286\~КК України в порядку та строки, визначені ст. 220 КПК України, про що повідомити потерпілого (Т. № 2 а. с. 209-211). - ухвалою слідчого судді від 16 квітня 2021 року скаргу [PERSON] на бездіяльність, що полягає у нездійсненні процесуальної дії задоволено. Зобов`язано керівника Решетилівської окружної прокуратури розглянути та повідомити про результати розгляду, поданої 11.04.2021 потерпілим скарги в порядку ст.\~308\~КПК України про недотримання розумних строків у кримінальному провадженні за №\~42019171190000073 від 23 жовтня 2019 року за ч. 1 ст.\~286\~КК України та винести процесуальне рішення у відповідності до ст.\~110\~КПК України (Т. № 3 а. с. 108-111). - ухвалою слідчого судді від 19 квітня 2021 року скаргу [PERSON] на бездіяльність, що полягає у нездійсненні процесуальної дії задоволено. Зобов`язано групу процесуальних керівників розглянути клопотання потерпілого [PERSON] від 11.04.2021 про вжиття заходів по підвищенню оперативності досудового розслідування кримінального провадження, зокрема, шляхом здійснення процесуальної дії у кримінальному провадженні № 42019171190000073, у виді направлення обвинувального акту до суду та винести процесуальне рішення у відповідності до статей 110, 220 КПК України. Встановлено процесуальний строк для проведення відповідної процесуальної дії терміном у два дні (Т. № 3 а. с. 112-115). 28.Протягом строку досудового розслідування органом досудового розслідування вчинялись певні слідчі дії, перелік яких зазначено у довідці Слідчого управління ГУНП в Полтавській області від 04.03.2021 (т. 2 а.с. 226-233), та у Інформації про проведені основні процесуальні та слідчі дії, підготовленій позивачем (т. 1 а.с. 101-103). 29.15.10.2020 ухвалою слідчого судді задоволено клопотання старшого слідчого СВ Новосанжарського ВП Ільченка О.В., погоджене прокурором, про продовження строку досудового розслідування. Строк досудового\~розслідування продовжено\~до 23.04.2021 (т. 1 а.с. 178-179). 30.23.04.2021 обвинувальний акт у кримінальному провадженні, у якому позивач мав статус потерпілого, було передано до суду, що підтвердили та визнали й позивач і представник відповідача-3 у судовому засіданні. Кримінальне провадження було закінчено. Мотиви, якими керується суд, та застосоване законодавство Норми цивільного процесуального законодавства: Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша\~статті 2 ЦПК України). Частинами 1-4 ст. 10 ЦПК України\~визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини\~ і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду\~на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За частинами 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін.\~ Учасники\~справи мають\~рівні права\~щодо здійснення\~всіх процесуальних\~прав та\~обов`язків,\~передбачених законом.\~ Кожна\~сторона повинна\~довести обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~ Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Норми матеріального права: ?Статтею 15\~Цивільного кодексу\~України (ЦК України) визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. ?Згідно зі статтею 16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. ?Згідно зі статтею 19\~Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. ?Статтею 55\~Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. ?Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). ?Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. ?Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від\~вини цих\~органів (ч. 1 ст. 1173, ст. 1174 ЦК України). ?Відповідно до статті 23\~ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. ?Частиною другою статті 1167\~ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала, у визначених цією нормою випадках, який не є вичерпним, оскільки пункт 3 передбачає, що її відшкодування можливе за наявності інших випадків, передбачених законом. ?Відповідно до ч. 1 ст. 286 ЦК України фізична особа має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при її медичному обстеженні. ?Інформація про\~фізичну особу\~(персональні\~дані)\~-\~відомості чи\~сукупність відомостей\~про фізичну\~особу,\~яка ідентифікована\~або може\~бути конкретно\~ідентифікована.\~ Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків,\~визначених законом,\~і лише\~в інтересах\~національної безпеки,\~економічного добробуту\~та захисту\~прав людини. До конфіденційної\~інформації про\~фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження (ст. 11 Закону України «Про інформацію»). ?У відповідності до ч. 1, 2, 4 ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається\~збирання,\~зберігання,\~використання та\~поширення конфіденційної\~інформації про\~особу без\~її згоди,\~крім випадків,\~визначених законом,\~і лише\~в інтересах\~національної безпеки,\~економічного добробуту\~та прав\~людини… Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право\~на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. ?Пацієнт має\~право на\~таємницю про\~стан свого\~здоров`я,\~факт звернення\~за медичною\~допомогою,\~діагноз,\~а також\~про відомості,\~одержані при\~його медичному\~обстеженні (ст. 39-1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я»). ?Фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди\~особи може\~бути проведене\~лише у\~випадках,\~встановлених законом (ч. 1, 3 ст. 307 КПК України). Норми кримінального процесуального законодавства: ?Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ч. 1 ст. 2 КПК України). ?Відповідно до ч. 1- 3 ст. 28 КПК України під час\~кримінального провадження\~кожна процесуальна\~дія або\~процесуальне рішення\~повинні бути\~виконані або\~прийняті в\~розумні строки.\~Розумними вважаються\~строки,\~що є\~об`єктивно\~необхідними для\~виконання процесуальних\~дій та\~прийняття процесуальних\~рішень.\~Розумні строки\~не можуть\~перевищувати передбачені\~цим Кодексом\~строки виконання\~окремих процесуальних\~дій або\~прийняття окремих\~процесуальних рішень.\~ Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд. Критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є: 1) складність кримінального провадження, яка визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування тощо; 2) поведінка учасників кримінального провадження; 3) спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень. ?Прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, уповноважений: ініціювати перед керівником органу досудового розслідування питання про відсторонення слідчого від проведення досудового розслідування та призначення іншого слідчого за наявності підстав, передбачених цим Кодексом, для його відводу, або у випадку неефективного досудового розслідування (п. 8 ч. 1 ст. 36 КПК України). ? Процесуальні\~строки -\~це встановлені\~законом або\~відповідно до\~нього прокурором,\~слідчим суддею\~або судом\~проміжки часу,\~у межах\~яких учасники\~кримінального провадження\~зобов`язані\~(мають\~право)\~приймати процесуальні\~рішення чи\~вчиняти процесуальні\~дії.\~ Будь-яка процесуальна дія або сукупність дій під час кримінального провадження мають бути виконані без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу (ст. 113 КПК України). ? Відповідно до ч. 1, 6, 9 ст. 135 КПК України особа викликається\~до слідчого,\~прокурора,\~слідчого судді,\~суду шляхом\~вручення повістки\~про виклик,\~надіслання її\~поштою,\~електронною поштою\~чи факсимільним\~зв`язком,\~здійснення виклику\~по телефону\~або телеграмою.\~ Повістка\~про виклик\~вручається особі\~працівником органу\~зв`язку,\~працівником правоохоронного\~органу,\~слідчим,\~прокурором,\~а також\~секретарем судового\~засідання,\~якщо таке\~вручення здійснюється\~в приміщенні\~суду.\~ Особа має отримати повістку про виклик або бути повідомленою про нього іншим шляхом не пізніше ніж за три дні до дня, коли вона зобов`язана прибути за викликом. У випадку встановлення цим Кодексом строків здійснення процесуальних дій, які не дозволяють здійснити виклик у зазначений строк, особа має отримати повістку про виклик або бути повідомленою про нього іншим шляхом якнайшвидше, але в будь-якому разі з наданням їй необхідного часу для підготовки та прибуття за викликом. ?За правилами ст. 136 КПК України належним підтвердженням отримання особою повістки про виклик або ознайомлення з її змістом іншим шляхом є розпис особи про отримання повістки, в тому числі на поштовому повідомленні, відеозапис вручення особі повістки,\~будь-які\~інші дані,\~які підтверджують\~факт вручення\~особі повістки\~про виклик\~або ознайомлення\~з її\~змістом. Якщо особа попередньо повідомила слідчого, прокурора, слідчого суддю, суд про адресу своєї електронної пошти, надіслана на таку адресу повістка про виклик вважається отриманою у випадку підтвердження її отримання особою відповідним листом електронної пошти. ?Відповідно до ч. 1-2, 4 ст. 219 КПК України строк досудового\~розслідування обчислюється\~з моменту\~внесення відомостей\~про кримінальне\~правопорушення до\~Єдиного реєстру\~досудових розслідувань\~до дня\~звернення до\~суду з\~обвинувальним актом,\~клопотанням про\~застосування примусових\~заходів медичного\~або виховного\~характеру,\~клопотанням про\~звільнення особи\~від кримінальної\~відповідальності або\~до дня\~ухвалення рішення\~про закриття\~кримінального провадження.\~ Строк досудового розслідування з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня повідомлення особі про підозру становить: дванадцять місяців\~-\~у кримінальному\~провадженні щодо\~нетяжкого злочину.\~ Строк досудового розслідування може бути продовжений у порядку, передбаченому параграфом 4 глави 24 цього Кодексу. При цьому загальний строк досудового розслідування не може перевищувати: 1 2) шести місяців із дня повідомлення особі про підозру у вчиненні нетяжкого злочину. ?У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 162 КПК України до охоронюваної законом таємниці, яка міститься в речах і документах, належать: 2) відомості, які можуть становити лікарську таємницю. Норми Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 (надалі Конвенція): ?Право кожного на життя охороняється законом (ст. 2 Конвенції). ?Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення (п. 1 ст. 6 Конвенції). ?Стаття 8 Конвенції проголошує: кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. ?Відповідно до\~ст.\~13\~Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Щодо неефективності та тривалості досудового розслідування Досудове розслідування кримінального провадження за ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України, у якому позивач мав статус потерпілого, було розпочато 23.10.2019. Ухвалою слідчого судді від 15.10.2020 строк досудового розслідування кримінального провадження було продовжено до 23.04.2021. 23.04.2021 обвинувальний акт було передано до суду, а кримінальне провадження закінчено. Загальний строк досудового розслідування кримінального провадження склав півтора роки. Суд погоджується з доводами Полтавської обласної прокуратури, що на загальні строки досудового розслідування міг вплинути той факт, що заява про вчинення кримінального правопорушення була подана потерпілим (позивачем у даній справі) лише через два місяці після скоєння ДТП, оскільки для швидкого та якісного розслідування такої категорії кримінальних правопорушень дійсно є важливими вчасна фіксація події ДТП, безпосередній огляд працівниками поліції місця скоєння ДТП та проведення на місці необхідних слідчих дій. Суд також вважає небезпідставними доводи позивача щодо наявності постійних зволікань як з боку слідчих, так і з боку процесуальних керівників прокурорів, що мали місце протягом досудового розслідування. Разом з тим, кримінальне провадження було здійснено та закінчено у строки, визначені КПК України, й у цілому загальний строк досудового розслідування не був надто тривалим та відповідав «розумному строку», передбаченому п. 1 ст. 6 Конвенції. Тому в цій частині доводи позивача суд відхиляє. У той же час, суд має сумніви, що така розумна тривалість була б дотримана, якби не активні дії позивача. На думку суду, закінчити досудове розслідування у строки, встановлені кримінальним процесуальним законом, вдалося саме завдяки активній позиції позивача (потерпілого у кримінальному провадженні), яким неодноразово оскаржувалися дії та бездіяльність слідчих та процесуальних прокурорів та його скарги слідчим суддею задовольнялися. Так, наприклад, саме на вимогу потерпілого (позивача) слідчий звернувся з відповідним клопотанням до слідчого судді про продовження строку досудового розслідування, яке слідчий суддя задовольнив (т. 1 а.с. 178-179). Незважаючи на велику кількість заходів, проведених органом досудового розслідування у рамках кримінального провадження, досудове розслідування здійснювалося недостатньо ретельно та сумлінно, й майже усі заходи здійснювалися завдяки активній позиції потерпілого (позивача), що полягала у оскарженні дій, процесуальних рішень чи бездіяльності слідчих та прокурорів. Відповідачі (тут та надалі маються на увазі - відповідачі-2 та 3) стверджували, що задоволення скарг потерпілого слідчим суддею вже є належною сатисфакцією, та самі по собі ухвали слідчого судді, постановлені на користь потерпілого, не свідчать про протиправність дій чи бездіяльності слідчих чи прокурорів. Суд не погоджується з такими доводами відповідачів. Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач був змушений неодноразово звертатися до суду з метою оскарження протиправної, на його думку, бездіяльності/дій слідчих та прокурорів. Ухвалами слідчих суддів неодноразово задовольнялись скарги [PERSON] на бездіяльність, дії слідчих та процесуальних керівників, що полягали у нездійсненні процесуальних дій тощо, та зобов`язувалися як слідчі так і процесуальні керівники до здійснення певних дій. Тобто мова йде не про поодинокі випадки бездіяльності чи неправомірні дії/рішення, які були виправлені завдяки судовому контролю, а про їх систематичність у даному КП. У відповідності до ч. 2 ст. 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого, дізнавача чи прокурора; 11) скасування повідомлення про підозру; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Отже, тільки відмова у задоволенні скарги може свідчити про відсутність протиправних дій чи бездіяльності слідчого чи прокурора. Решта ж ухвал слідчого судді, що ухвалюються на користь скаржника, свідчать про встановлення слідчим суддею певних порушень з боку слідчих та/або прокурорів. Відповідачі не надали жодних переконливих пояснень, які б виправдовували факти бездіяльності, які допускалися слідчими та прокурорами під час досудового розслідування, та були встановлені слідчими суддями за наслідками розгляду скарг позивача. Підставами для задоволення скарг позивача слідчими суддями були у різний час: нездійснення процесуальних дій чи неприйняття рішень, безпідставна відмова у задоволенні клопотань позивача, або взагалі відсутність реакції на такі клопотання, відмова у задоволенні клопотання позивача з одних й тих самих підстав, або неналежна мотивованість прийнятих рішень, що беззаперечно свідчить про допущені незаконні дії та/або бездіяльність посадових осіб відповідачів під час досудового розслідування. Про наявність порушень з боку органу досудового розслідування свідчать також факти притягнення посадових осіб, що здійснювали досудове розслідування, до дисциплінарної відповідальності. Також про наведене свідчать й скасування необґрунтованих та передчасних постанов слідчих, зміна підслідності на підставі ст. 36 КПК України, відсторонення слідчого на підставі п. 8 ч. 1 ст. 36 КПК України. Доводи відповідачів, що оскарження позивачем до суду процесуальних рішень, прийнятих органом досудового розслідування (прокурором), їх дій чи бездіяльності під час кримінального провадження в порядку, визначеному КПК України, є механізмом реалізації його права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування у порядку кримінального судочинства, і не є доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності та не є підставою для відшкодування моральної шкоди, - є безпідставними, оскільки, як вірно було зазначено позивачем, підставою для відшкодування моральної шкоди у даній справі є не сам факт скасування прийнятих уповноваженими особами відповідних процесуальних рішень чи у покладенні слідчим суддею на слідчих та/або процесуальних керівників-прокурорів певних обов`язків, а встановлення факту систематичної бездіяльності згаданих осіб чи незаконності їх процесуальних рішень (постанов слідчого) у кримінальному провадженні. Отже, неодноразовими рішеннями слідчих суддів у кримінальному провадженні підтверджується систематична протиправна бездіяльність слідчих та прокурорів процесуальних керівників у кримінальному провадженні, розслідування якого не здійснювалося ефективно та ретельно, й така систематична бездіяльність та нехтування правами потерпілого беззаперечно могли завдати йому моральної шкоди. Такі висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду у справі № 607/8203/18 (постанова від 02.09.2020), у справі № 638/14007/17 (постанова від 23.09.2020). Аналогічні висновки містяться також у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 638/14009/17 (провадження № 61-766св20), від 16 вересня 2020 року у справі № 638/6363/19 (провадження\~\~№ 61-9220св20). У той же час суд не вважає, що позивач був загалом позбавлений права на ефективний засіб юридичного захисту у кримінальному провадженні, який полягає у тому, щоб особа мала право та можливість звернутися до суду, отримати судове рішення та забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення можливість отримання особою відповідного відшкодування. За змістом ефективний засіб захисту повинен відповідати природі порушеного права, характеру допущеного порушення та наслідкам, які спричинили порушення права особи. Як уже зазначалось судом, позивач мав право та можливість оскаржувати дії/бездіяльність слідчих та прокурорів у кримінальному провадженні, отримував своєчасний та належний судовий захист з боку слідчих суддів, та в результаті, незважаючи на усі зволікання, кримінальне провадження передано до суду, де потерпілий також має право домогтися захисту своїх прав від кримінального правопорушення. Позицію відповідача-3 щодо відсутності у суду цивільної юрисдикції права розглядати таку справу, суд вважає помилковою, зважаючи на висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 826/2004/18 (постанова від 21.11.2018), відповідно до якого позов про відшкодування шкоди, у разі завдання її внаслідок незаконних дій, зокрема, органу досудового розслідування чи прокуратури, може бути подано в порядку цивільного судочинства на підставі ст. 1173 та частини шостої ст. 1176 ЦК України. Щодо порушення права на повагу до приватного життя (щодо факту незаконності здобуття та поширення медичної документації) До охоронюваної законом таємниці, яка міститься в речах і документах, відповідно до пункту 2 частини першої статті 162 цього Кодексу належать відомості, що можуть становити лікарську таємницю. Метою обмеження законодавцем доступу до такої інформації є втілення передбаченого частиною першою статті 286 ЦК України, статтею 39-1 "Основ законодавства України про охорону здоров`я" права пацієнта на нерозголошення відомостей про стан його здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також даних, одержаних при медичному обстеженні. Із зазначеними нормами кореспондується закріплена у частині третій статті 286 ЦК, статті 40 "Основ законодавства про охорону здоров`я України" заборона медичним працівникам та іншим особам, яким відповідна інформація стала відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків чи з інших джерел, поширювати її. Об`єктом правового захисту є інформація про стан здоров`я, зі змістом якої інша особа не може бути обізнаною за відсутності підстав, передбачених законом. Установлена статтею 163 КПК процедура розгляду слідчим суддею клопотання про тимчасовий доступ до речей і документів, у тому числі особливості санкціонування доступу до об`єктів, що містять охоронювану законом таємницю, покликані сприяти дотриманню справедливого балансу між реалізацією суспільного інтересу в ефективному розслідуванні кримінальних правопорушень й одержанні необхідних для цього доказів та захистом особистих прав і свобод людини. Водночас ефективність не тільки розслідування, але й усього кримінального провадження, залежить, серед іншого, від належного виконання процесуальних обов`язків, покладених законом на кожного із учасників. З`ясування ступеню тяжкості тілесних ушкоджень потерпілого має істотне значення для справедливого вирішення кримінального провадження за ст. 286 КК України (порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами). Як убачається з матеріалів справи, слідчі органи розслідували кримінальне провадження за ч. 1 ст. 286 КК України, у якому [PERSON] мав статус потерпілого . Слідчий з метою проведення експертизи одержав від потерпілого певні дані про стан його здоров`я після ДПТ, які потерпілий вважав за потрібне надати. У подальшому слідчий самостійно здійснив запит до медичної установи з метою отримання додаткової медичної документації щодо стану здоров`я потерпілого (позивача у даній справі), що підтверджено матеріалами справи та не спростовано відповідачами. Після отримання слідчим рентгенограм, зафіксована у них інформація була розкрита, а її носії стали частиною матеріалів кримінального провадження і направлялися до експертної установи для виконання дослідження, призначеного за правилами КПК, а експертом передані іншому фахівцю (травматологу) з метою отримання консультацій. У конкретній ситуації наявність чи відсутність у потерпілого тілесних ушкоджень легкого чи середнього ступеня тяжкості були обставинами, що мали істотне значення для кримінального провадження, оскільки від цього залежало вирішення питання про наявність ознак злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України. При виконанні експертиз, в яких виникла необхідність вирішення спеціальних питань, що не входять до компетенції судово-медичного експерта, і потрібна консультація фахівця у відповідній галузі медицини або в разі потреби у проведенні огляду особи, яка піддається судово-медичній експертизі у лікаря-фахівця, що працює в іншому закладі охорони здоров`я, судово-медичний експерт за погодженням з особою, яка призначила експертизу, має право залучати цього фахівця для проведення всіх необхідних досліджень, для вирішення питань, поставлених перед експертизою (п. 2.10 Інструкції про проведення судово-медичної експертизи, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.95 № 6, та зареєстрованої в Мінюсті України 26.07.95 за № 254/790). Належне виконання завдань кримінального провадження, запобігання порушенню прав та свобод як потерпілого так і обвинуваченого, застосування щодо учасників кримінального провадження належної правової процедури вимагало одержання об`єктивних даних про стан здоров`я потерпілого експертним шляхом. Однак для проведення дослідження експерти запросили додаткову інформацію щодо стану здоров`я потерпілого, що була наявна у лікувальній установі. ЄСПЛ у справі «Авілкіна та інші проти Російської Федерації» (рішення від 06.06.2013, заява № 1585/09) зробив такі висновки: 1) на думку Суду, передача державними лікарняними закладами прокуратурі медичних документів другої та четвертої заявниць, безперечно, була втручанням у право заявниць на повагу до їхнього приватного життя права, закріпленого частиною 1 статті 8 Конвенції (п. 32); 2) Суд вважає принциповим наявність чітких детальних норм, що регулюють сферу і порядок застосування заходів, а також наявність мінімального захисту стосовно порядку надання подібних відомостей, оскільки завдяки цьому забезпечуються достатні гарантії проти можливого свавілля та зловживання правом (див., з відповідними змінами, пункт 99 вищезазначеного рішення Великої палати у справі «С. і Марпер [проти Сполученого Королівства]» (S. and Marper [v. the United Kingdom]). При цьому Суд зазначає, що в розглянутій справі ці питання тісно пов`язані з предметом спору ширшого значення: було втручання необхідним у демократичному суспільстві чи ні (п. 37); 3) Суд нагадує, що захист персональних даних, у тому числі медичних відомостей, має фундаментальне значення для реалізації особою свого права на повагу до приватного і сімейного життя права, гарантованого статтею 8 Конвенції. Дотримання конфіденційності відомостей про здоров`я є особливо важливим принципом правових систем всіх Держав-учасниць за Конвенцією. Передача таких відомостей може серйозно вплинути на приватне та сімейне життя громадян, а також на їхнє соціальне становище та трудову зайнятість, оскільки це робить їх об`єктом наруги та можливих гонінь (див. пункти 95 і 96 рішення Суду від 25 лютого 1997 року «Z. проти Фінляндії» (Z. v. Finland), Звіти 1997-I). Дотримання конфіденційності даних про здоров`я має ключове значення не тільки для захисту приватного життя пацієнта, але й для збереження його довіри до медичних працівників і системи охорони здоров`я в цілому … Проте інтереси пацієнтів і населення в цілому щодо захисту конфіденційності медичних відомостей можуть поступатися за своєю значимістю інтересам стосовно розслідування та покарання злочинів, а також щодо забезпечення гласності судового розгляду, якщо доведено, що такі інтереси мають більш серйозне значення (див. пункт 97 вищезазначеного рішення Суду у справі «З. [проти Фінляндії]» (Z. [v. Finland])) (п. 45); 4) Суд зазначає, що заявниці не були підозрюваними або обвинуваченими за жодним кримінальним розслідуванням (п. 47); з урахуванням цих обставин Суд не вбачає жодної гострої соціальної потреби, яка б вимагала передачі відомостей, що становлять лікарську таємницю, про заявниць. Таким чином, Суд вважає, що заходи, вжиті прокуратурою при проведенні перевірки, не обов`язково повинні були мати настільки суворий характер у відношенні до заявниць (п. 47); 5) У цьому зв`язку Суд враховує той факт, що, крім запиту про надання відомостей, які становлять лікарську таємницю, у прокуратури були й інші можливості для проведення перевірки за одержаними зверненнями. Наприклад, прокурор міг спробувати\~отримати згоду\~заявниць на\~передачу таких\~відомостей та/або\~з`ясувати думку\~заявниць з\~цього питання (див. вище, пункти 23 і 24 цього рішення). Незважаючи на це, прокуратура вирішила вимагати надання відомостей, які становлять лікарську таємницю, не повідомивши про це заявниць та не забезпечивши їм можливість висловити свою згоду або незгоду (п. 48); 6) Державні органи також не навели відповідних та достатніх мотивів у якості обґрунтування передачі конфіденційних відомостей (п. 51). 7) Вищевказаних міркувань\~достатньо для\~того,\~щоб Суд\~дійшов висновку,\~що збір\~прокуратурою відомостей,\~які становлять\~лікарську таємницю,\~щодо заявниць\~не супроводжувався\~належним захистом,\~що дозволяє\~запобігти передачі\~цих даних,\~у порушення\~принципу поваги\~до приватного\~життя заявниць,\~гарантованого статтею\~8\~Конвенції (п. 53). Проводячи аналогію із даною справою, суд зазначає, що у даній справі позивач мав статус потерпілого у кримінальному провадженні, не був підозрюваним чи обвинуваченим; свою згоду на отримання слідчим його медичної документації (рентгензнімків) не надавав, принаймні, відповідачами не доведено протилежного. Розглядаючи справу, заслухавши пояснення позивача, у суду склалося враження, що позивач не мав бажання надавати до матеріалів кримінального провадження ті рентгенограми, що без його згоди отримані слідчим та передані експерту. Однією із засад кримінального провадження, закріпленої у п. 15 ч. 1\~ст. 7 КПК, є змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів і\~у\~доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень частин\~1-3\~ст.\~22\~КПК України \~кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання\~сторонами\~їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, встановленими цим Кодексом, і вони\~мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав. На підставі статей\~3,\~56 КПК\~потерпілий є стороною кримінального провадження і має право подавати докази суду і слідчому. Отже, виходячи із законодавчих норм, потерпілий наділений правом безпосередньо надавати слідчому медичні документи на підтвердження фактів, які стосуються завданої кримінальним правопорушенням шкоди здоров`ю, а слідчий зобов`язаний\~\~прийняти ці документи для виконання завдань кримінального провадження та з`ясування всіх обставин, що згідно зі\~ст. 91 КПК\~належать до предмета доказування, у тому числі шляхом призначення судово-медичної експертизи за медичною документацією, отриманою від указаної сторони. У такому випадку разом із відповідною постановою слідчий скеровує до експертної установи медичну документацію, яка є об`єктом експертного дослідження. За інших обставин, тобто якщо потерпілий не згоден надати наявні в його розпорядженні необхідні документи, для отримання дозволу на тимчасовий доступ до них слідчий, застосовуючи заходи забезпечення кримінального провадження, звертається до суду за правилами глави\~15\~розділу\~II\~КПК. Доказів звернення органу досудового розслідування до слідчого судді із клопотанням про тимчасовий доступ до речей і документів суду у даній справі надано не було. Відповідачі також не спростували факт отримання слідчим медичної документації потерпілого у медичній установі, але відповідну правову підставу для цього не повідомили, відповідних і достатніх мотивів у якості обґрунтування необхідності отримання медичної документації потерпілого, не з`ясувавши його думку з цього питання, та без дозволу слідчого судді, не навели. Таким чином, суд уважає, що мало місце втручання у право позивача на нерозголошення відомостей про стан його здоров`я, яке відбулося у рамках кримінального провадження не у спосіб, що визначений законом та всупереч волі та бажання позивача. Отже, мало місце порушення принципу поваги до приватного життя позивача. Й це беззаперечно могло завдати позивачеві моральної шкоди. Щодо застосування неналежної правової процедури (порушення права на повагу до приватного життя (неправомірна відеофіксація) Позивач стверджував, що 23.01.2020 відбулося порушення його прав на повагу до приватного життя шляхом здійснення неправомірної та прихованої (таємної) відеофіксації позивача як приватної особи озброєними службовими особами ГУНП в Полтавській області під час вручення йому повідомлення (повістки) у рамках кримінального провадження. Позовні вимоги в цій частині спрямовані до відповідача-2. Про порушення прав з боку інших відповідачів позивач не зазначав. ГУНП в Полтавській області жодних заперечень на позовну заяву в цій частині не подав. Полтавська обласна прокуратура стверджувала, що вручення слідчим повістки потерпілому (позивачу) у той день відбувалося у відповідності до вимог ст. 135, 136 КПК України, які надають право слідчому здійснювати вручення повісток особам під розпис та відеозапис, а відеофіксація процесуальної дії не була прихованою. Суд зазначає, що як суд цивільної юрисдикції не має повноважень здійснювати перевірку процесуальних дій слідчого та працівників патрульної поліції, що здійснювалися у рамках кримінального провадження, так само як і надавати оцінку їх повноваженням під час досудового розслідування, але вважає за потрібне проаналізувати спірну ситуацію під призмою положень ч. 3 ст. 307 ЦК України, на яку посилався позивач. Так, позивач стверджував, що його відеознімання було таємним та без його згоди, про здійснення відеозапису він заздалегідь не був попереджений. Дослідивши у судовому засіданні відеозапис, який став причиною позову, суд вважає, що здійснення відеозйомки працівниками поліції не було таємним, оскільки з коментаря слідчого на камеру вбачається, що слідчий не приховував від позивача факт здійснення такого відеозапису, разом з тим згода на відеознімання потерпілого дослідженим відеозаписом не зафіксована, так само, як і попередження про здійснення відеофіксації. Свідки [PERSON] та [PERSON] (на той час обидва поліцейські сектору реагування патрульної поліції) у судовому засіданні пояснили, що були дійсно присутні під час спроби вручити повістку слідчим позивачеві. В цей день були на службі в наряді та здійснили виїзд за адресою місця проживання позивача на прохання слідчого. Участь у слідчих чи процесуальних діях не входило до їх посадових обов`язків. З якою метою їхали за місцем проживання позивача - не знали, слідчий їм про це не повідомляв, хто з них здійснював відеофіксацію на нагрудну відеокамеру не пам`ятали. Свідок [PERSON] , крім того, пояснив, що бодікамера (нагрудний відеореєстратор) призначена тільки для фіксування правопорушення, у спілкуванні з громадянами не застосовується, приховано неможливо здійснювати відеофіксацію. Табельна зброя завжди обов`язково має бути при них під час наряду, оскільки це передбачено службовою інструкцією. Позивач, пояснюючи у судовому засіданні свою версію конфлікту, що однозначно мав місце між ним та слідчим, зазначав, що бажав повістки отримати тільки поштою і не менше ніж за три дні до дня здійснення відповідної процесуальної чи слідчої дії, як це передбачено КПК України. Така позиція позивача залишилася незрозумілою для суду, зважаючи на його бажання якнайшвидше завершити кримінальне провадження. У той же час, під час судового розгляду справи суд так і не отримав будь-яких ґрунтовних пояснень з боку відповідача-2 щодо підстав для вручення повістки позивачеві, який мав статус потерпілого у кримінальному провадженні, у такий спосіб, а саме: слідчим у присутності двох працівників патрульної поліції під відеофіксацію на нагрудний відеореєстратор. Відповідно до посадової інструкції поліцейського (працівників ГРПП) сектору реагування патрульної полії Козельщинського відділення поліції Кобеляцького відділу поліції ГУНП в Полтавській області, копія якої міститься у матеріалах справи (надалі посадова інструкція) (т. 2 а.с. 182-185) поліцейський СРПП має право використовувати технічні засоби та технічні прилади для виявлення і фіксації правопорушень відповідно до законодавства (п. 10 р. IV інструкції), що відповідає положенням ст. 40 Закону України «Про національну поліцію». Матеріали справи доказів наявності порушень з боку позивача як підставу для використання технічних засобів (нагрудного відеореєстратора) не містять. Наявність зброї у працівників поліції суд не вважає спробою залякати позивача, оскільки у відповідності до п. 11 р. ІІІ посадової інструкції, поліцейський сектору реагування патрульної поліції перед заступанням на чергування отримує передбачену для особистого використання табельну (за необхідності автоматичну) вогнепальну зброю, спеціальні засоби та екіпіровку, засоби зв`язку та індивідуального захисту, а доводи позивача, що відкрита демонстрація зброї працівниками поліції, здійснювалася ними задля його залякування, є тільки припущенням позивача. Між тим, відповідачі не надали суду жодних переконливих пояснень, які б могли виправдати здійснення відеозапису позивача без його згоди, як це передбачено ч. 1 ст. 307 ЦК України, або з повідомленням (інформуванням заздалегідь) про вручення повістки під відеозапис, як це передбачено нормами КПК України. За цих обставин суд вважає, що мало місце порушення прав позивача на повагу до приватного життя, гарантованого ст. 32 Конституції України та ч. 1 ст. 8 Конвенції, і як наслідок позивач міг зазнати моральної шкоди. Щодо розміру моральної шкоди Порушення з боку посадових осіб відповідачів, про які стверджує позивач, є взаємопов`язаними, відповідно, суд розгляне та оцінить розмір моральної шкоди загалом одночасно по трьох ствердженнях про порушення прав позивача, оскільки усі вони стосуються прав позивача як потерпілого у одному кримінальному провадженні. Європейський суд з прав людини\~(далі - ЄСПЛ) вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (§ 62 рішення ЄСПЛ від 12 липня 2007 року в справі «Stankov v. Bulgaria, заява № 68490/01). У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок, що «застосовуючи статті\~1173,\~1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акту; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування». Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Оскільки вище суд дійшов висновку про доведення позивачем фактів невідповідності рішень, дій та бездіяльності посадових осіб органу поліції та прокуратури вимогам закону, то відповідно до\~статті 1174 ЦК України\~позивач має право на відшкодування моральної шкоди, що виразилась у душевних стражданнях, завданих такою бездіяльністю, діями та рішеннями посадових осіб вказаних державних органів. Негативні емоції позивача перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із такими діями та бездіяльністю відповідачів, а відтак завдали йому моральної шкоди. Суд відхиляє доводи відповідача-3 про наявність можливості у позивача отримання відшкодування моральної шкоди саме від винуватця ДТП, як підставу для відмови у задоволенні позову, оскільки наявність такого права у позивача не є перешкодою для стягнення з держави на його користь моральної шкоди у даній справі, підстави для якої та підґрунтя не є тотожними з підставами для стягнення моральної шкоди, завданої у результаті ДТП з її винуватця. Висновки Верховного Суду у справі № 686/27885/19 (постанова від 20.01.2021) та інших, на які посилалися відповідачі, суд не застосовує, оскільки обставини даної справи не є релевантними до обставин справи, у яких зроблено такі правові висновки. Суд також відхиляє як безпідставні доводи відповідача-2, на які він посилався як на підставу для відмови у задоволенні позову, про обов`язковість доведення у справі вини заподіювача шкоди та відсутність спеціального закону, який би встановлював умови та порядок відшкодування державою шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, з огляду на таке. Статті 1173, 1174\~ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Саме така правова позиція зроблена Великою Палатою Верховного Суду у справі № 920/715/17 (постанова від 12.03.2019). А виходячи з положень статей 16 і 23\~ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Оцінюючи розмір, заявленої до відшкодування моральної шкоди, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості. Позивач просив загалом стягнути з держави 700000,00 грн. На переконання суду, такий розмір є значно завищеним. Суд погоджується з доводами ГУНП в Полтавській області в частині того, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більше, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи й не повинен призводити до її збагачення. Але не може погодитися з доводами Полтавської обласної прокуратури про відсутність доказів моральної шкоди та відсутність її розрахунку як підставу для відмови у задоволенні позовних вимог. Так, позивач надав ряд медичних довідок на підтвердження звернення ним за медичною допомогою до лікаря-невропатолога, призначення лікарем курсу лікування з прийомом заспокійливих препаратів, та обґрунтував моральну шкоду вимушеними змінами у його житті, внаслідок яких він мав постійно відвідувати органи поліції та суди, душевними стражданнями, зниженням репутації, значними зусиллями, яких він змушений був прикласти для захисту своїх прав та інтересів у кримінальному провадженні, тощо. Розмір моральної шкоди не підлягає чіткому розрахунку, окрім випадків, коли такий розмір встановлений законом. Разом з тим, визначаючи розмір грошової компенсації, яка має бути стягнута на користь позивача, суд відзначає, що, навіть, у справі «Кабанова проти України» (заява № 17317/08, рішення від 15.10.2020), на яку позивач посилався у якості обґрунтування своєї заяви про зміну підстав позову, й обставини якої є подібними до спірних правовідносин, Європейський суд з прав людини зробив висновок про відсутність ретельного і комплексного підходу до здійснення провадження на національному рівні та необґрунтовану тривалість такого провадження (п. 37) та присудив заявниці у якості відшкодування моральної шкоди 3000 євро (що у гривневому еквіваленті станом на дату ухвалення рішення склало близько 100000,00 грн), хоча у наведеній справі кримінальне провадження тривало більше 9 років і так і не було завершене. У справі\~«Ігнаткіна проти\~України» (рішення від 21 травня 2015 року, заява № 70758/12), на яку позивач посилався обґрунтовуючи свої вимоги, ЄСПЛ присудив заявниці 16000 євро на відшкодування моральної шкоди. Між тим у наведеній справі розслідування тривало більше ніж 11 років й так і не було завершено, а сподівання заявниці на отримання відшкодування від винної особи були марними та заявниці так і не вдалося домогтися належного розслідування її справи. У інші справі «Меріт проти України» (рішення від 30.03.2004, заява N 66561/01) , на яку також посилався позивач, ЄСПЛ присудив заявникові у відшкодування моральної шкоди через тривалість розгляду кримінальної справи, яка тривала більше ніж 6 років, - 2500 євро. Рішенням ЄСПЛ у справі «Авілкіна та інші проти Російської Федерації» від 06.06.2013 (заява № 1585/09), на яке вже суд посилався вище, на користь заявниць було стягнуто по 5000,00 євро у якості компенсації моральної шкоди. Застосовуючи вищенаведені міркування, суд уважає, що достатньою сатисфакцією буде стягнення з Держави на користь позивача у якості компенсації моральної шкоди 30000,00 грн по 10000,00 грн за кожне з порушень, встановлених судом. Даний розмір моральної шкоди, на переконання суду, є розумним та справедливим, тому суд задовольняє позовні вимоги частково. Відповідачем у даній справі є держава, яка бере участь у справі через відповідні органи державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунків, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача у разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Така правова позиція висловлена у п. 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16 та у постанові Верховного Суду від 23.09.2020 у справі № 638/14007/17. Розподіл судових витрат Відповідно до частини другої\~статті 141 ЦПК України\~у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з частиною шостою\~статті 141 ЦПК України\~якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З урахуванням викладеного, з огляду на висновок суду про часткове задоволення позовних вимог (30 000,00 грн з 700 000,00 грн), того, що позивач звільнений від сплати судового збору у цій справі на підставі пункту 13\~статті 3 Закону України «Про судовий збір», з відповідачів на користь держави підлягає стягненню 4,29 % судового збору, що підлягав сплаті позивачем за подання позову 300,00 грн (7000,00 грн х 4,29 % ) по 100,00 грн з кожного. Аналогічна правова позиція в частині розподілу судових витрат висловлена Верховним Судом у постанові від 02.09.2020 (справа № 607/8203/18). На підставі викладеного,

Outcome: partial