Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої залиттям, в якому просить стягнути з відповідачів матеріальну шкоду в розмірі 8147 грн. та моральну шкоду в розмірі 9000 грн., а також судові витрати. В обґрунтування поданого позову покликається на те, що є власником піцерії " [INFO] " та здійснює підприємницьку діяльність за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі проживають у квартирі [ADDRESS] , яка знаходиться безпосередньо над піцерією. Позивач зазначає, що відповідачі неодноразово затоплювали належні йому приміщення, про що комісією ЛКП «Цитадель - Центр» складено відповідні акти. Позивач зазначив, що розмір майнової шкоди, завданої залиттям становить 8147 грн. Окрім того, позивач зазначає, що дії відповідачів призвели до його тривалого знаходження в стані стресу та душевних страждань. Просить позов задоволити. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 09.06.2021 року у даній справі відкрито провадження та вирішено розгляд справи проводити у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. 22.06.2021 року через канцелярію Галицького районного суду м.Львова відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали відзив на позовну заяву, у якому просили відмовити у задоволенні позову. Зокрема, відповідачі зазначили, що рішенням Галицького районного суду міста Львова від 23 червня 2020 року в задоволенні позову [PERSON] про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої залиттям приміщення - відмовлено. Відтак існує рішення суду про той самий предмет та з тих самих підстав. Просили відмовити у задоволенні позову. 22.07.2021 року позивач подав заперечення на відзив, у якому просив задоволити позов в повному обсязі. Окрім того, позивач просив суд здійснювати розгляд справи з викликом сторін в судове засідання. 02.08.2021 року позивач через канцелярію Галицького районного суду м.Львова подав заяву про долучення до матеріалів справи копії документів, які підтверджують його право власності на приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Сторони у справі про судовий розгляд даного позову повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Виклик сторін до суду був здійснений шляхом скерування судових повісток на поштову та електронні адреси сторін. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши клопотання позивача про розгляд справи з викликом сторін в судове засідання, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Згідно п.6 ст.279 ЦПК України, суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Судом встановлено, що предметом позову є стягнення матеріальної шкоди в розмірі 8147 грн. та моральної шкоди в розмірі 9000 грн., відтак розмір грошової суми не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Окрім того, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Відтак, враховуючи норми чинного цивільно-процесуального кодексу України, суд дійшов висновку, що у клопотанні позивача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін необхідно відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За вимогами ст. ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до договору купівлі - продажу від 13.01.1997 року, квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] . Рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради №42 від 23.01.1998 року «Про виключення з житлового фонду жилих приміщень і переведення їх в нежитлові та надання дозволу громадянам на використання власних квартир як нежитлових» [PERSON] надано дозвіл на використання квартири [ADDRESS] як нежитлового приміщення. 01.11.2016 року, 13.11.2017 року, 18.12.2017 року, 02.10.2017 року та 02.10.2019 року відбулося залиття приміщення піцерії « [INFO] », що розташоване за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідними актами /а.с.3-6/. Згідно акту ЛКП «Цитадель-Центр» від 01.11.2016 року ймовірною причиною залиття є халатне відношення до санітарних приладів мешканців квартири [ADDRESS] , яка знаходиться в одній проекції, але поверхом вище над приміщенням піцерії /а.с.3/. Відповідно до акту ЛКП «Цитадель - Центр» від 13.11.2017 року ймовірною причиною залиття є халатне відношення до санітарних приладів мешканців квартири [ADDRESS] , яка знаходиться в одній проекції, але поверхом вище над приміщенням піцерії /а.с.4/. Згідно з актом ЛКП «Цитадель - Центр» від 18.12.2017 року з виходом на місце виявлені сліди замокання всієї стелі та частини стіни підсобного приміщення, яке розповсюдилось на зал, площею 13,6 кв.м. Причиною залиття є несправність внутрішньо-квартирної розводки інженерних мереж мешканців квартири №7 вищевказаного будинку, яка знаходиться в одній проекції, але поверхом вище над приміщенням піцерії /а.с.6/. Відповідно до акту ЛКП «Цитадель - Центр» від 02.10.2019 року ЛКП «Цитадель - Центр» з виходом на місце виявлено свіжі сліди замокання на стелі та стіні в кабінеті директора, площею 1,2 кв.м.; старі сліди замокання стелі та частини стіни підсобного приміщення після залиття з квартири №7 вказаного будинку, яке відбулось 18.12.2017 року /а.с.5/. Згідно висновку будівельно - технічного дослідження №38 - 19Д від 12.11.2019 року розмір відшкодування завданих майнових збитків внаслідок залиття приміщення піцерії « [INFO] » за адресою: [ADDRESS] становить 8 147 грн. /а.с.8-9/. Окрім того, судом встановлено, що рішенням Галицького районного суду м.Львова від 23.06.2020 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої залиттям приміщення - відмовлено. Постановою Львівського апеляційного суду від 10.11.2020 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, рішення Галицького районного суду м.Львова від 23.06.2020 року залишено без змін. Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правовим наслідком преюдиціальності є обов`язковість до врахування певних фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Отже, за рішенням Галицького районного суду м.Львова від 23.06.2020 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої залиттям приміщення - відмовлено. Предметом позовних вимог було стягнення матеріальної шкоди, завданої 01.11.2016 року, 13.11.2017 року, 18.12.2017 року та 02.10.2017 року, внаслідок залиття приміщення піцерії « [INFO] », що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Вказана підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав. Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір. Аналогічний за змістом висновок зазначений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18). Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону, позивач просить про захист свого права. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, ухваленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Європейський суд з справ людини у своїх рішеннях від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» та від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» зазначав, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. У цій справі [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої залиттям, в якому просить стягнути з відповідачів матеріальну шкоду в розмірі 8147 грн. та моральну шкоду в розмірі 9000 грн., а також судові витрати. Водночас у справі встановлено, що у 30.01.2020 року [PERSON] вже звертався до суду із заявою до [PERSON] про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої залиттям приміщення. Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 23.06.2020 року у задоволені позову [PERSON] до [PERSON] про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої залиттям приміщення - відмовлено. Постановою Львівського апеляційного суду від 10.11.2020 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, рішення Галицького районного суду м.Львова від 23.06.2020 року залишено без змін. Порівняльний аналіз предметів спору у цій справі та у справі №461/946/20 свідчить, про те, що такі є аналогічними. Тотожним є і відповідач [PERSON] , що є очевидним, а також підстава позову - стягнення матеріальної та моральної шкоди. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про тотожність позовів у зазначеній частині та про наявність передбаченої пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України підстави для закриття провадження у справі в частині позовних вимог, заявлених до відповідача [PERSON] . Отже, у цій справі про стягнення з [PERSON] матеріальної та моральної шкоди, за наявності судового рішення від 23.06.2020 у справі №461/946/20 про відмову у задоволенні позову, провадження у справі в частині вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди з [PERSON] підлягає закриттю, з наведених підстав. Щодо вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] матеріальної та моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України). Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч.1, ч.2 ст.1166 ЦК України). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи N6-183цс14 від 03.12.2014 року, законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір. Судом встановлено, що у приміщення позивача сталося залиття через халатне відношення до санітарних приладів та несправність внутрішньо-квартирної розводки інженерних мереж мешканців квартири [ADDRESS] , що підтверджується відповідними актами. Розмір заподіяної шкоди становить 8147 грн. Вказані обставини підтверджені матеріалами справи. Окрім того, рішенням Галицького районного суду м.Львова від 23.06.2020 року у справі №461/946/20 встановлено, що відповідно до договору купівлі - продажу від 31.12.1997 року посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р., зареєстрованого в реєстрі за №7889, власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] . Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Позивачем виконано обов`язок щодо доказування заподіяння вини відповідача [PERSON] та її розмір. Відтак, враховуючи фактичні обставини, встановлені під час розгляду справи, з врахуванням доказів, наданих сторонами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в частинні стягнення з відповідача [PERSON] майнової шкоди в розмірі 8147 грн. Статтею 13 Конституції України визначено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує, це означає, що власник повинен не лише користуватися майном, вилучати з нього корисні властивості, але й нести відповідальність перед суспільством за належне використання цих прав. Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, яке йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п.2,4,6 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний: своєчасно вживати заходів до усунення виявлених неполадок, пов`язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з його вини; власним коштом проводити ремонт та заміну санітарно-технічних приладів і пристроїв, обладнання, іншого спільного майна, пошкодженого з його вини, яка доведена в установленому законом порядку; дотримуватися правил безпеки, зокрема пожежної та газової, санітарних норм. Згідно з п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою Кабінету міністрів України від 24 січня 2006 р. №45 власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний: дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг, пожежної і газової безпеки, санітарних норм і правил; використовувати приміщення житлового будинку за призначенням, забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень та технічного обладнання; не допускати виконання робіт та інших дій, що викликають псування приміщень, приладів та обладнання будинку, порушують умови проживання громадян. Згідно із ч.1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що покликання позивача на те, що залиття сталося через халатне відношення до санітарних приладів та несправність внутрішньо-квартирної розводки інженерних мереж мешканців квартири [ADDRESS] , в власником якої є [PERSON] , є обґрунтованими та знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. За таких обставин, суд на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов висновку, що з відповідача [PERSON] необхідно стягнути матеріальну шкоду в розмірі 8147 грн. Окрім майнової шкоди, позивачем заявлені вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 9000 гривень, яка проявилася у переживаннях, тривалому знаходженні позивача у стані стресу. Згідно зі ст. 1167 ЦК України, моральна немайнова шкода, заподіяна громадянинові діяннями іншої особи, відшкодовуються особою, що заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральну шкоду заподіяно не по її вині. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, що причинила шкоду, фізичних або моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків . Відповідно до ч. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року із послідуючими змінами "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Однак, позивачем не наведено аргументів, які б свідчили про нанесені позивачу моральні чи душевні страждання, а також не доведено факту заподіяння моральних чи фізичних страждань, спричинених відповідачем, не аргументовано суму морального відшкодування. Відтак, суд не знаходить підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення на її користь моральної шкоди. За ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку що позов підлягає до часткового задоволення. Вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд виходить з наступного. Статтею 133 ЦК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Частиною 6 статті 139 ЦПК України визначено, що розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Згідно п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Матеріалами справи встановлено, що вартість витрат за залучення експерта, яку поніс позивач становить 3465 гривень, що підтверджується квитанцією №0.0.1515492409.1 від 07.11.2019 року /а.с.10/. Сума сплаченого позивачем судового збору становить 1816 гривень. Враховуючи, що позов задоволено частково, з [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути суму сплаченого судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 908 грн., а також витрати на проведення експертизи в розмірі 3465 грн. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, суд вважає, що ці вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження наявності витрат на правову допомогу позивачем не долечено Договір про надання правової допомоги, акту приймання - передачі, а також в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження понесених судових витрат на правову допомогу, відтак суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу не підлягають до задоволення.

Outcome: approved