Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON]\~ про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з 22 листопада 2003 року вона знаходяться в зареєстрованих шлюбних відносинах з відповідачем. Від шлюбу вони мають неповнолітніх дітей, синів [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які мешкають разом з позивачем та знаходиться на її утриманні, матеріальної допомоги на утримання дітей відповідач не надає. Фактичні шлюбні відносини були припинені з 04 травня 2017 року з тієї причини, що у сторін різні характери та погляди, у звязку з чим виникали часті сварки, що призвело до втрати почуття любові та поваги. Спільне господарство не ведеться. На підставі вищевказаного, позивач просить суд розірвати шлюб та стягнути з відповідача на її користь\~ аліменти на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня предявлення позову і до досягнення дітьми повноліття. Позивач у судове не зявилася,надавши заяву в якій просила суд справу розглядати у її відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти розірвання шлюбу та стягнення з нього аліментів. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для цього законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Так, судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 22 листопада 2003 року Петрівською сільською радою Станично-Луганського району Луганської області, актовий запис №31. Шлюб позивача з відповідачем не склався через відсутність взаєморозуміння, сімя розпалася остаточно та поновленню не підлягає. Шлюбні відносини між сторонами припинилися. Суд бере до уваги положення ст. 24 СК України, яка визначає однією з основних ознак шлюбу його добровільність, передбачивши, що примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до\~ст.112 СК України\~суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї суперечитиме інтересам одного з них. Як вбачається із п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя»\~ проголошена\~Конституцією України\~охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. У\~ст. 17 Закону України № 3477-IV від 23 лютого 2006 р. "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", зазначено, що "суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права". Частина перша ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28.01.2003 року, заява №44647\\98). При вирішенні спору про розірвання шлюбу суд враховує, що\~позивач та відповідач уже тривалий час не проживають сім'єю, мають різні погляди на життя на сімейні цінності, між сторонами спору припинилися шлюбні стосунки, вони перестали вести спільне господарство й проживають окремо. Таким чином, враховуючи небажання обох з подружжя продовжувати шлюбні відносини, суд приходить до висновку, що визнання відповідачем позову слід прийняти, адже воно не суперечить закону та не порушує права, інтереси інших осіб, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, а отже, є передбачені ст.112 СК України підстави для розірвання шлюбу. Також, судом встановлено, що сторони мають неповнолітніх дітей, сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ЕД №004558 виданим 17 травня 2005 року виконавчим комітетом Нижньотеплівської сільської ради Станично-Луганського району Луганської області, актовий запис №07, та сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ЕД № 251374 виданим 29 жовтня 2012 року виконавчим комітетом Нижньотеплівської сільської ради Станично-Луганського району Луганської області, актовий запис №25. З довідки виконавчого комітету Нижньотеплівської сільської ради Станично-Луганського району №934 від 14 червня 2017 року вбачається, що неповнолітні [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], проживають разом з матірю [PERSON] У Принципі 6 Декларації прав дитини, що була проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості\~ потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати\~ у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. Згідно ст. 18 Конвенції про права дитини, що\~ була ратифікована\~ Постановою ВР\~ N 789-XII від 27 лютого 1991року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 27 вказаної Конвенції визначено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 3 статті 199 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Згідно частини 1 статті 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 СК України. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не можу бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184\~ СК України. Відповідно\~ до\~ ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Беручи до уваги, що відповідач не надає позивачеві матеріальної допомоги на утримання неповнолітніх дітей, суд вважає, за необхідне позовні вимоги [PERSON] задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. У силу вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача також підлягає стягненню судовий збір. Відповідно до ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у межах сплати платежу за один місяць. На підставі викладеного та

Outcome: approved