Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-31 00:00:00

13.07.2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами, якими просить суд визнати за нею як за спадкоємницею другої черги за законом після смерті брата [PERSON], померлого [INFO], право власності на 3/4 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], мотивуючи тим, що нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв'язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на спадкову частку житлового будинку, необхідних для оформлення спадщини та реєстрації на підставі п. 4.15. Порядку вчинення нотаріальних дій, та з поданих документів неможливо встановити родинний зв'язок між спадкодавцем та спадкоємцем. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача, сповіщений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, надав до суду письмову заяву про визнання позову та розгляд справи без його участі. У судовому засіданні були допитані свідки: [PERSON], [PERSON] (сусіди позивача та спадкодавця), які пояснили, що [PERSON] є рідною сестрою [PERSON], який помер [INFO], та проживали вони разом за адресою: [ADDRESS]. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення представника позивача, свідків, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння [NUMBER], виданого на підставі рішення виконкому Суворовської селищної ради за №19 від 15 жовтня 1964 року, [PERSON] належить домоволодіння по [ADDRESS]. Договором дарування 30 січня 1979 року [PERSON] подарував позивачеві 1\\4 частину вказаного житлового будинку. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст. 58 Конституції України) ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 1 січня 2004 року. Пленум Верховного Суду України у п.1 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 роз'яснив, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинний на той час закон, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим кодексом. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР (1963 рік), діючого на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР (1963 рік), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (1963 рік), що був чинний на час відкриття спадщини, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно п.1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємець, який фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, вважається таким, що прийняв спадщину. Відповідно ст. 553 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Відповідно до свідоцтва про смерть [NUMBER] від 01.04.1995р. [PERSON] помер [INFO]. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить 3/4 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] Рішенням №34-VII четвертої сесії сьомого скликання Суворівської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області від 20 січня 2016 року назва вулиці Леніна була змінена на Соборну. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06.06.2017р. по справі №500/1467/17 визнано право власності [PERSON] на 1/4 частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою [ADDRESS] на підставі договору дарування [PERSON] від 30 січня 1979 року. Згідно листа КП «Ізмаїльське МБТІ» за №1233 від 18.09.2017р. згідно матеріалів інвентаризаційної справи власниками житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], є [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння [NUMBER], виданого на підставі рішення виконкому Суворовської селищної ради за №19 від 15 жовтня 1964 року. За життя спадкодавець [PERSON] заповіту не залишав. Осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] відповідно до ст. 535 ЦК УРСР (1963 рік), немає. Спадкоємцями за законом другої черги після смерті [PERSON] стала його сестра [PERSON]. Судом встановлено, що позивач спадщину після смерті брата прийняла фактично, оскільки проживала та була зареєстрована зі спадкодавцем за однією адресою та вступила в управління, володіння спадковим майном, що підтверджено наявною у матеріалах справи довідкою Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області №502 від 27.03.2017р. Інших спадкоємців немає. На звернення позивача до нотаріуса з приводу видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, відповіддю приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Головного територіального управління юстиції в Одеській області Веліксар Т.І. за №332/02-14 від 10.07.2017р. їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв'язку із тим, що відсутній правовстановлюючий документ на спадкову частку житлового будинку, необхідних для оформлення спадщини та реєстрації на підставі п. 4.15. Порядку вчинення нотаріальних дій, та з поданих документів неможливо встановити родинний зв'язок між спадкодавцем та спадкоємцем. Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. У п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №15 від 25.05.1998 року) «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що відповідно до п.1 ст.273 ЦПК суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв'язку із втратою годувальника. З показів свідків [PERSON], [PERSON] встановлено, що [PERSON] є сестрою померлого [PERSON]. Суд вважає, що поясненнями свідків, дослідженими в судовому засіданні доказами встановлена наявність підстав для визнання факту родинного зв'язку між [PERSON], [INFO], та [PERSON], який помер [INFO], а саме встановити факт того, що [PERSON], [INFO], є рідною сестрою [PERSON], померлого [INFO]. Вказане також вбачається із довідки Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області №502 від 27.03.2017р. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved