Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: [PERSON] про усунення від права на спадкування, в якому просить усунути [PERSON], [INFO], від права на спадкування за законом після смерті [PERSON], [INFO], померлого [INFO] року, посилаючись на те, що [PERSON] хворів на цукровий діабет типу 2, перебував у безпорадному стані та потребував сторонньої допомоги., яку йому надавали стороні особи, а позивачка, в свою чергу, ухилялася від надання необхідної допомоги, а тому повинна бути усунута від права на спадкування за законом. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила його задовольнити. Відповідачка та її представник позовні вимоги не визнали та просили в їх задоволенні відмовити. Третя особа позовні вимоги визнала та також просила їх задовольнити. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши докази по справі, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову [PERSON] з наступних підстав. У судовому засіданні встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого Міським відділом по державній реєстрації смертей реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції. Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме: - квартира що розташована за адресою: [ADDRESS]; - 1/2 квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]; - 2/3 квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. - квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] своєчасно звернулись до Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] із заявами про прийняття спадщини, тому згідно ст. ст. 1261,1268 ЦК України сторони вважаються такими що прийняли спадщину. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує ч. 5 ст. 1224 ЦК України, яка передбачає усунення спадкоємця за рішенням суду від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Згідно із п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги та свідомого невиконання цього обов'язку. Ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, якої він потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Ці обставини [PERSON] не доведені та не надано жодного доказу на підтвердження того, що він або померлий [PERSON] зверталися за допомогою до Відповідачки, а їм було відмовлено. Також не доведено того факту, що померлий потребував допомоги саме від Відповідачки, а вона, в свою чергу, мала можливість надати допомогу, однак не вчиняла необхідних дій. Крім цього, посилання [PERSON] на той факт, що померлий хворів на цукровий діабет та потребував сторонньої допомоги, не встановлюють той факт, що померлий за життя перебував у безпорадному стані та потребував допомоги. Крім того судом встановлено, що причиною смерті [PERSON] є цироз печінки, а не цукровий діабет. Цей факт також не було доведено, хоча відповідно до ст.12, ч. 2 ст.78, ч.ч. 1,6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Такі докази не були представлені. Крім того, відповідно до наданих пояснень сторонами по справі, а також свідками [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] померлий не був лежачим хворим, міг самостійно пересуватися та приймати їжу. Про це свідчить й той факт, що померлий проходив неодноразово стаціонарне лікування в м. Одеса, однак фактично проживав у м. Кіровоград. А отже, Позивачем не надано жодних істотних даних, які мають правове значення для вирішення спору та встановлення того факту, що померлий перебував у безпорадному стані, який зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли він не міг самостійно забезпечити умови свого життя, потребував стороннього догляду, допомоги та піклування, відповідно до роз'яснень даних у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування». Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Виходячи зі змісту зазначеної норми, суд при вирішенні такої справи повинен встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» , Громадянами похилого віку визнаються особи, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", а також особи, яким до досягнення зазначеного пенсійного віку залишилося не більш як півтора року. Відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", Чоловіки мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років. Померлому [PERSON] на момент смерті було 53 роки, таким чином померлий на момент смерті не був особою похилого віку. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто, ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з'ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. З аналізу положень ч. 5 ст. 1224 ЦК України, вбачається, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини. А Позивачем не надано доказів, що Відповідачка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій для догляду за спадкодавцем. Крім цього, відповідно до судової практики, яка узагальнюється в листі ВССУ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відмічається, що та обставина, що сторони не спілкувалися протягом тривалого часу, не свідчить про факт умисного ухилення від надання допомоги. Важливе значення має обґрунтованість позовних вимог та наявність належних доказів на їх підтвердження, оскільки практика розгляду справ про усунення від права на спадкування свідчить про те, що позови, як правило, є необґрунтованими, тому в їх задоволені суди відмовляють. Крім того, як зазначено в вищевказаному листі ВССУ, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування, відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України, має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Також, як роз'яснив Пленум ВСУ у п.27 Постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2, виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 77,78) в порядку, передбаченому статтями 235, 237, 239 ЦПК України. Так, в порушення вищенаведених приписів, будь-яких доказів того, що Відповідачка мала можливість, але умисно ухилися від виконання обов'язку утримання спадкодавця не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Таким чином, суд приходить до висновку, що наданих Позивачем доказів на підтвердження тих вимог, які ним були заявлені, не достатньо, а тому у задоволені позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed