Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

21 червня 2019 року Дніпровська міська рада звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Римська Анастасія Вікторівна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання недійсним правочину та скасування державної реєстрації права власності, в якому просила суд: - скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності №17555926, посвідчений державним реєстратором Середою А.О. Виконавчого комітету Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:1091236112101 за [PERSON] , що розташоване за адресою: [ADDRESS] ; - визнати недійсним договір купівлі-продажу серія та номер 971, виданий 29.06.2017 посвідчений Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Римською А.В., індексний номер 35912132 від 29.06.2017 та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, запис про право власності за №21153166, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:10912362112101 за [PERSON] , що розташоване за адресою: [ADDRESS] ; -зобов`язати [PERSON] (ІНН [NUMBER] ) повернути земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , привівши її у придатний для використання стан, шляхом знесення самочинно побудованих споруд, а саме: житловий будинок літ. А-1, поз. 1-8 загальною площею 57,2 кв.м, житловою площею 31,8 кв.м, сараї літ. Г, літ. Д, навіс літ. Е, зливна яма літ. З/Я, огорожі №1-7, сходи №8,9, змощення І, за адресою: [ADDRESS] ; -судові витрати покласти на відповідачів. Позовна заява мотивована тим, що спірна земельна ділянка на якій розташоване нерухоме майно по [ADDRESS] , належить територіальній громаді в особі Дніпровської міської ради та віднесена до земель комунальної власності, відповідно до ст.ст.80,83 Земельного кодексу України та ст.ст.26,60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Зазначена земельна ділянка ніколи не передавалась [PERSON] під будівництво житлового будинку, право власності чи користування за ним не оформлювалось. Нерухоме майно, а саме: житловий будинок літ. А-1, поз. 1-8 загальною площею 57,2 кв.м, житловою площею 31,8 кв.м, сараї літ. Г, літ. Д, навіс літ. Е, зливна яма літ. З/Я, огорожі №1-7, сходи №8,9, змощення І , що розташовані на земельній ділянці не відведеній для вказаної мети та за відсутності декларації про готовність об`єкту до експлуатації, що свідчить про відсутність підстав для визнання за вказаною особою права власності на самочинно збудоване майно. Окрім того, позивач зазначає про те, що [PERSON] звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості та визнання права власності на нерухоме майно. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28.09.2016 позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Визнано право власності за [PERSON] на нерухоме майно що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та складається з : житловий будинок літ. А-1, поз. 1-8 загальною площею 57,2 кв.м, житловою площею 31,8 кв.м, сараї літ. Г, літ. Д, навіс літ. Е, зливна яма літ. З/Я, огорожі №1-7, сходи №8,9, змощення І та проведено державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за права власності на самочинно збудоване вищезазначене нерухоме майно. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10.07.2017 заочне рішення від 28.09.2016 скасовано, в позові відмовлено. Отже, рішення суду, яким визнано право власності на спірне нерухоме майно за [PERSON] скасовано. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.03.2018 за №115826992, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №1091236112101 [PERSON] продав [PERSON] житловий будинок на підставі договору купівлі-продажу від 29.06.2017 посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Римською А.В. та зареєстрований в реєстрі за №971, номер запису про право власності :21153166. На теперішній час власником спірного об`єкту є [PERSON] . На думку позивача [PERSON] не ввів об`єкт нерухомого майна у встановленому порядку в експлуатацію, окрім того у відповідача не виникло право власності на житловий будинок. Враховуючи викладене, позивач був змушений звернутися до суду із позовом. Представник позивача надала до суду заяву з проханням позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Від представника [PERSON] до суду надійшла заява з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог та відзив на позовну заяву, в якому останній заперечував проти задоволення позову в зв`язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю, оскільки на момент вчинення оскаржуваних записів та укладення договору купівлі-продажу, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2016 року було чинним. Від представника [PERSON] до суду також надійшла заява з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог та відзив на позовну заяву, в якому останній заперечував проти задоволення позову в зв`язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю. Від представника приватного нотаріуса ДМНО Римської А.В. до суду надійшла заява з проханням розглядати справу без її участі та письмові пояснення, в яких остання зазначила, що на момент посвідчення оспорюваного договору приватним нотаріусом не було порушено вимог чинного законодавства. Представник Департамента адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Дослідивши та оцінивши надані докази у їх сукупності, з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в заявах сторін по суті справи і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77-80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2016 року (справа № 202/5607/16-ц) було визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та проведено державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за права власності на самочинно збудоване вищезазначене нерухоме майно. У подальшому, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01 березня 2018 року № 115826992, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 1091236112101, [PERSON] продав [PERSON] , житловий будинок що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 29 червня 2017 року, посвідчений Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Римською А.В. та зареєстрований в реєстрі за № 971, номер запису про право власності: 21153166. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2017 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2016 року (справа № 202/5607/16-ц) було скасовано, справу призначено до розгляду. 20 травня 2019 року у цивільній справі № 202/5607/16-ц Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська було постановлено ухвалу про закриття провадження у зв`язку із відмовою позивача від позову. Як зазначає представник позивача у позовній заяві, земельна ділянка, на якій розташоване нерухоме майно по [ADDRESS] , належить територіальній громаді, в особі Дніпровської міської ради та віднесена до земель комунальної власності, відповідно до ст. 80, 83 Земельного кодексу України та ст. 26, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадах. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вимогами статті 216 ЦК України, встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Разом з тим, відповідно до вимог ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже, положення статті 204 ЦК України закріплюють презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі спростування презумпції правомірності договору (в даному випадку, у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, не можуть здійснюватися та породжувати будь-які правові наслідки. Таким чином, ухвалення судом рішення про визнання права власності на нерухоме майно за [PERSON] , яке згодом було скасоване, усуває презумпцію правомірності укладеного в подальшому договору купівлі-продажу щодо цієї нерухомості. З огляду на вказане, укладений договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] не може породжувати будь-яких правових наслідків, а відтак підлягає визнанню недійсним. Відповідно до ст. 377 Цивільного Кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації). Частиною 6 статті 120 Земельного Кодексу України передбачено, що істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти. Відповідно до положень статей 181, 182 ЦК України, статті 5 Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» земельні ділянки, житлові будинки, будівлі, споруди є нерухомим майном, щодо яких проводиться державна реєстрація прав. При цьому державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (стаття 2 Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення прав на земельну ділянку перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду. Згідно з частиною першою статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Таким чином, враховуючи, що відповідно до вимог Земельного та Цивільного кодексів України істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є розмір та кадастровий номер земельної ділянки, відсутність у договорі купівлі-продажу вказаної істотної умови також є підставою для визнання спірного договору недійсним. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що земельна ділянка на [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] для будівництва та розташування об`єктів нерухомого майна не відводилась, а тому з урахуванням положень ст. ст. 12, 80, 83 Земельного кодексу України та ст. ст. 5, 10, 33, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» укладання договору купівлі-продажу адміністративної будівлі за відсутності рішення уповноваженого органу щодо розпоряджання земельною ділянкою, порушує права та законні інтереси територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради. Згідно зі статтею 54 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін. Водночас нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, зокрема якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії (стаття 49 Закону України «Про нотаріат»). Відповідно до глави 14 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, Під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів. Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ст. 22 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). З огляду на викладене, запис про право власності №17555926, посвідчений державним реєстратором Середою А.О. Виконавчого комітету Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1091236112101 за [PERSON] , що розташоване за адресою: [ADDRESS] та запис про право власності за №21153166, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:10912362112101 за [PERSON] , що розташоване за адресою: [ADDRESS] підлягають скасуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових на нерухоме майно та їх обтяжень», реєстраційні дії на підставі рішень судів проводяться виключно на підставі рішень, отриманих у результаті інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень, без подання відповідної заяви заявником. В ході розгляду справи суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача в частині скасування рішень про державну реєстрацію прав та визнання недійсним договору купівлі-продажу. Водночас судом враховано, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Так, відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Таким чином, на відміну від частини 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції (на час звернення прокуратури із позовом до суду), яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 922/2589/19. Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у вказаному рішенні Європейського суду з прав людини, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Статтями 212 та 211 Земельного кодексу України передбачені умови повернення самовільно зайнятої земельної ділянки та відповідальність за порушення земельного законодавства. Так відповідно до ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Згідно ст. 211 ЗК України за самовільне зайняття земельних ділянок громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства. Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Отже, права Дніпровської міської ради, яка є власником майна - земельної ділянки на якій самовільно побудоване спірне нерухоме майно, підлягають захисту шляхом задоволення даного позову з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України. Відповідно до ст. 376 Цивільного кодексу України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Отже, за викладених обставин виникає також необхідність у вирішенні в судовому порядку питань щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання [PERSON] знести самочинно побудовані будівлі та споруди, які розташовані на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] без відповідного дозволу органів місцевого самоврядування. Судові витрати розподілити в порядку ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved