Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з названим позовом, посилаючись на те, що 15 вересня 2014 року між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» укладено договір фінансового лізингу №000980. Предметом договору є сільськогосподарська техніка - трактор МТЗ Белорус 892. 15 вересня 2014 року позивачем на рахунок вищевказаного товариства перераховано кошти в сумі 23600,00 грн. із зазначенням платежу - комісія за організацію згідно договору від 15.09.2014 року, №000980, що підтверджується квитанцією від 15.09.2014 року № ПН30115. Обов'язковість сплати вказаного платежу саме до підписання договору було наголошена менеджером, який надав йому на підпис угоду. Техніку, яка була передбачена вищевказаним договором, від ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» позивач станом на час звернення з позовом до суду не отримував, а натомість мені повідомили, що вартість предмету лізингу збільшилася. У зв'язку з цим, 26 листопада 2014 року позивач з письмовою заявою звернувся до керівництва ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про розірвання і вищевказаного договору та повернення мені сплачених коштів. Вказана заява була зареєстрована та їй присвоєно вхідний номер 927 . Однак звернення позивача керівництвом товариства розглянуто не було, письмової відповіді він не отримував. Тобто позивачу було відмовлено у розірванні спірної угоди та поверненні коштів. Зазначена угода порушує його права як споживача, містить несправедливі умови, а також суперечить положенням Закону України "Про захист прав споживачів" та Закону України «Про фінансовий лізинг». Підставою недійсності правочину згідно ч.1 ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Враховуючи викладене, просив визнати недійсним укладений між сторонами договір фінансового лізингу № 000980 від 15.09.2014 року , стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на користь позивача 23600,00гривень, отриманих за недійсним правочином, а також стягнути з відповідача на користь держави судові витрати. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, проте не зміг суду пояснити які вимоги в момент вчинення правочину були недодержані сторонами по справі передбачені ст.203 ЦК України та просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, просив слухати справу у його відсутності, надав письмові заперечення, з яких вбачається, що 15. 09.2014 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу № 000980 з відповідними додатками до нього. За умовами договору відповідач придбає у власність предмет лізингу і надає його позивачу за плату у тимчасове володіння та користування на умовах даного договору. Позивач особисто підписав кожну сторінку договору. Договір повністю відповідає вимогам діючого цивільного законодавства України, умови викладені детально і ясно, а тому позивач мав повну і достовірну інформацію про послуги відповідача та порядок їх надання. На виконання умов договору 15.09.2014 року, позивачем було здійснено оплату комісії за організацію договору лізингу в розмірі 23600,00грн. Оскільки позивачем не було сплачено передбачений договором авансовий внесок у розмірі 50% від вартості товару, то у відповідача відсутня можливість передати обраний ним товар у володіння та користування позивача. Позивач сплотив лише комісійну винагороду в сумі 23600 гривень за організаційні заходи пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору, згідно п. 8.2.1. «а» згаданого договору. На підставі викладеного просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що на підставі заяви позивача, між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» 15 вересня 2014 року укладено договір фінансового лізингу №000980. Предметом договору є сільськогосподарська техніка - трактор МТЗ Белорус 892., з додатками №1 та №2, згідно умов якого Лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а Лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. (а.с.6-19). 15 вересня 2014 року позивачем на рахунок вищевказаного товариства перераховано кошти в сумі 23600,00 грн. із зазначенням платежу - комісія за організаційні заходи пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору, згідно п. 8.2.1. «а» згаданого договору, що підтверджується квитанцією від 15.09.2014 року № ПН30115.(а.с.21). Так, як вбачається із заяви від 15.09.2014 року (а. с. 34), позивач уважно прочитав та зрозумів умови договору, відтак, волевиявлення позивача було вільним та відповідало його внутрішній волі. На кожному аркуші договору міститься підпис позивача Договір був спрямований на реальне настання правових наслідків ним обумовлених, що не заперечується позивачем. Згідно з частинами 1, 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Позивач [PERSON] в судовому засіданні не зміг суду пояснити які вимоги в момент вчинення правочину були недодержані сторонами по справі передбачені ст.203 ЦК України. Відповідно до положень ч. 1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 цього закону. Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. З ст. 509 ІІК України): умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг». У ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Нормами статей 203, 627 ЦК України закріплено, що правочин є чинним, якщо його зміст не суперечить цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, волевиявлення учасників є вільним і відповідає їхній волі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору. Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (ст.3 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: - предмет лізингу; - строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); - розмір лізингових платежів; - інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Умови спірного договору фінансового лізингу містять 16 самостійних розділів, які регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки як відповідача, так і позивача. Згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Слід звернути увагу на те, що кожен аркуш спірного договору підписано сторонами, що свідчить про досягнення між сторонами усіх істотних умов, що в ньому викладені. Вказані обставини також свідчать про те, що позивач погодився з усіма умовами, підписавши спірний договір, а тому посилання позивача на те, що він не розумів в повній мірі умови спірного договору, не до кінця усвідомлюючи його зміст, суд вважає безпідставними. За таких обставин, суд не знаходить підстав вважати, що права позивача, як споживача є порушеними, чи укладання спірного договору порушують умови чинного законодавства. Позивачем не надано жодних доказів того, що під час укладення договору фінансового лізингу відповідач вчинив дії, які можливо кваліфікувати як прояв недобросовісної конкуренції, чи вчинив дії або бездіяльність, що ввели позивача в оману або були агресивними. Зважаючи на викладені положення чинного законодавства та встановлені судом обставини, суд приходить до висновку що при підписанні договору, передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору були дотримані, договор лізингу відповідає вимогам, в т.ч. Закону України "Про захист прав споживачів", а тому відсутні підстави стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства, на що позивач посилається у своїй позовній заяві та в судовому засіданні. За таких обставин суд не знаходить передбачених законом підстав для застосування положень ст. 216 ЦК України і стягнення із відповідача на користь позивача коштів у розмірі 23600 гривень. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed