Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя, обґрунтовуючи його тим, що в період з 17 червня 1978 року по 18 лютого 2011 року перебувала в шлюбі з відповідачем [PERSON] Від шлюбу мають двох синів та доньку, які на даний час є повнолітніми. Син [PERSON], [INFO], проживає разом зі сторонами по справі. За час шлюбу сторони придбали трикімнатну кооперативну квартиру [ADDRESS], а також інше майно, яке позивачка бажає поділити, а саме: відеокамера «Panasonik», вартістю 800 грн.; відеопрогравач «LG», вартістю 500 грн.; телевізор «LG», вартістю 50 грн.; принтер «Canon», вартістю 300 грн.; кухонна газова плита «Indesit», вартістю 1000 грн.; холодильник «Stinol», вартістю 1000 грн.; пральна машина «Ardo», вартістю 1000 грн., всього на суму 4650 грн. Позивач просила поділити майно, набуте за час шлюбу з [PERSON], виділивши їй у власність телевізор «LG» вартістю 50 грн., принтер «Canon» вартістю 300 грн., кухонну газову плиту «Indesit» вартістю 1000 грн., пральну машину «Ardo» вартістю 1000 грн., а всього майна на суму 2350 грн.; відповідачу виділити у власність відеокамеру «Panasonik», вартістю 800 грн., відеопрогравач «LG» вартістю 500 грн., холодильник «Stinol» вартістю 1000 грн., а всього майна на суму 2300 грн. Також просила визначити порядок користування квартирою [ADDRESS], виділивши їй та члену сім'ї [PERSON] в користування жилу кімнату 1-2 площею 9,9 кв. метрів і жилу кімнату 1-3 площею 12.8. кв. метри, а в користуванні відповідача залишити жилу кімнату 1-8 площею 17,3 кв. метрів, при цьому, приміщення коридору 1-1 і 1-6, кухні 1-7, туалету 1-5, ванної кімнати 1-4, лоджії І і ІІ залишити в спільному користуванні співвласників квартири та стягнути з відповідача судові витрати. В судовому засіданні 11.01.2014 р., протокольно до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог залучено [PERSON]. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав викладених у позові. Відповідач [PERSON] погодився з наявністю та вартістю майна, які зазначені позивачем в позовній заяві, також погодився із варіантом поділу майна, який запропоновано позивачкою, при цьому не визнав позов у частині визначення порядку користування квартирою [ADDRESS] оскільки, як пояснив представник відповідача [PERSON], [PERSON] не є співвласником вказаної квартири, тому порядок визначення користування квартирою повинен визначатися між [PERSON] та [PERSON], які є її співвласниками. Третя особа без самостійних вимог [PERSON] позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Суд, заслухавши доводи та заперечення учасників судового розгляду, розглянувши подані документи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до наступного. Відповідно до ст.ст. 60, 61 СК України, майно, нажите подружжям в період шлюбу, належить чоловіку і дружині на правах спільної сумісної власності. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст.ст. 70, 71 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Майно, що є об'єктом права спільної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Судом встановлено, що між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] 17.06.1978 було укладено шлюб, який розірвано згідно рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 18.02.2011 р. Сторони спільно мешкали, вели спільне сумісне господарство та підтримували сімейні відносини. В період шлюбу сторони набули право власності на квартиру [ADDRESS], що підтверджується копіями листа Скадовського морського торгового порту № 3135 від 21.11.1986 р. та свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія САС № 011278 від 23.09.2008 р. Як вбачається з копії домової книги в зазначеній квартирі, крім сторін по справі, зареєстрований [PERSON] [INFO]. За час шлюбу сторони придбали, також, наступне майно: відеокамера «Panasonik», вартістю 800 грн.; відеопрогравач «LG», вартістю 500 грн.; телевізор «LG», вартістю 50 грн.; принтер «Canon», вартістю 300 грн.; кухонна газова плита «Indesit», вартістю 1000 грн.; холодильник «Stinol», вартістю 1000 грн.; пральна машина «Ardo», вартістю 1000 грн., що визнано сторонами по справі та яке підлягає поділу між [PERSON] та [PERSON] [PERSON] та [PERSON], допитані в судовому засіданні в якості свідків підтвердили, що протягом тривалого часу між сторонами по справі склався певний порядок користування квартирою [ADDRESS], зокрема, [PERSON] та [PERSON] займають житлові кімнати площею 9,9 кв. метри та 12.8 кв. метри, позначені в технічному паспорті як 1-2 та 1.3, а [PERSON] займає житлову кімнату площею 17.3 кв. метри, позначену в технічному паспорті як 1-8. Також зазначили, що в них склалися неприязні відносини з батьком. Відповідно до ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Враховуючи той факт, що [PERSON] не є співвласником спірної квартири й не звертався до суду з самостійними вимогами про визначення порядку її користуванням, то в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. При цьому, в судовому засіданні встановлено, що між відповідачем [PERSON] та [PERSON] склалися неприязні відносини, й за таких обставин, з метою недопущення порушення прав останнього як користувача спірної квартири, суд вважає необхідним визначити наступний порядок користування квартирою [ADDRESS] між співвласниками, виділивши [PERSON] у користування жилі кімнати 1-2 площею 9,9 кв. метрів та 1-3 площею 12,8 кв. метрів, а в користуванні [PERSON] залишити жилу кімнату 1-8 площею 17,3 кв. метрів. Приміщення коридору 1-1 і 1-6, кухні 1-7, туалету 1-5, ванної кімнати 1-4, лоджії І і ІІ залишити в спільному користуванні співвласників квартири. Частиною 1 статті 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Статтею 84 ЦПК України визначено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави" від 27.04.2006 року № 590, граничний розмір витрат, пов'язаних з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено рішення у цивільній справі у випадку, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не повинен перевищувати суму, що обчислюється з огляду на те, що зазначеній особі виплачується 40 % розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. Правова допомога надавалась позивачці [PERSON] у 2013 та 2014 роках. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про державний бюджет України на 2013 рік" розмір мінімальної заробітної плати становить: з 01 січня 2013 року по 30 листопада 2013 р. - 1147 грн., з 01 грудня 2013 р. - 1218 грн. Таким чином, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати в 2013 році 1147 грн. за годину роботи фахівця в галузі права виплачується 40% від 1147 грн., що становить 458 грн. 80 коп., з 01.12.2013 р. за годину роботи фахівця в галузі права виплачується 487,20 грн. З матеріалів справи вбачається, що між [PERSON] та [PERSON], яка являється фахівцем у галузі права 06.11.2013 р. укладено договір про надання правової допомоги. За надання правової допомоги позивачем сплачені кошти в розмірі 2500 грн., що підтверджується квитанцією № 1 від 06.10.2013 р. Суду не надано доказів скільки часу було витрачено фахівцем у галузі права для підготовки позову, тому суд, враховуючи обсяг та зміст зазначеного документу, а також характер спірних правовідносин, вважає, що для його підготовки необхідно було витратити: - 91 хвилину. Крім того, як вбачається з протоколів судових засідань [PERSON] брала участь у наступних судових засіданнях: 02.12.2013 року з 11.03 год. до 11.13 год.., тобто 10 хв.; 12.12.2013 року з 16.13 год. до 16.28 год., тобто 15 хв.; 25.12.2013 року з 16.17 год. до 16.41 год., тобто 24 хв.; 11.01.2014 р. з 14.06 год. до (виходу суду в нарадчу кімнату) 14.15 год., тобто 9 хвилин. Таким чином, загальна тривалість часу витраченого на участь у судових засіданнях становить 58 хвилин. З урахуванням зазначеного, [PERSON] було витрачено 91 хв. роботи для надання правової допомоги до 30.11.2013 р. та 58 хв. після 01.12.2013 р., що виходячи із розрахунку 458,80 : 60 = 7,65 вартість однієї хвилини, 7,65 * 91 = 696,15 грн. та 487,20 : 60 = 8,12, 8,12 *58 = 470,96 грн., тому понесені [PERSON] та підтверджені документально витрати на правову допомогу підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на її користь у розмірі 1167,11 грн.

Outcome: partial