Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-28 00:00:00

28 жовтня 2019 року [PERSON] звернувся із позовною заявою до Державного підприємства «Бурштин України» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористанні дні відпустки, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. В обґрунтування позову вказує, що згідно наказу №22-К від 22.07.2019 року «Про припинення трудового договору» його було звільнено з посади помічника генерального директора ДП «Бурштин України» 29 липня 2019 року за угодою сторін (1 ст. 36 КЗпП України) з виплатою компенсації за невикористанні дні основної щорічної відпустки за 86 к.д. Однак, відповідач не виконав свого обов`язку щодо повної та своєчасної виплати позивачу всіх належних коштів у зв`язку із звільненням працівника. Відповідачем не було виплачено позивачу частину заробітної плати за липень 2019 року в сумі 3 358,96 грн. Хоча наказом №90-АГ від 01.07.2019 року «Про роботу у додаткові вихідні дні», на підставі службової записки Позивача, останньому було дозволено роботу у додаткові вихідні дні 03, 04, 05, 10, 11, 12, 17, 18, 19, 24, 25, 26 липня 2019 року. Також, цим наказом було зобов`язано бухгалтерію підприємства здійснити оплату праці Позивача за фактично відпрацьований час. Також зазначає, що йому не було здійснено компенсацію за 86 днів невикористаної щорічної відпустки. Тому, вважає, що загальна сума компенсації, що підлягала йому до виплати при звільненні, за невикористанні дні щорічної основної відпустки, становить 21 360,26 грн. Крім того просить стягнути 51 690 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, моральну шкоду в сумі 50 000 грн. та судові витрати в розмірі 4689,40 грн. Відповідачем було надано відзив на позовну заяву, згідно якого він заперечує проти позовних вимог в повному обсязі, вважає їх неправомірними. Свої заперечення обґрунтовує тим, що на підприємстві відсутні документи, що підтверджують факт припинення трудових відносин між працівником - помічником генерального директора [PERSON] та ДП «Бурштин України». Зазначає, що проводилися пошуки оригіналів документів на підставі яких було звільнено позивача, та зверталися до правоохоронних органів, щодо неналежного виконання своїх службових обов`язків посадовими особами підприємства та щодо фактів внесення службовими особами до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, а також складання і видача завідомо неправдивих документів. Стверджує, що 29.07.2019 року звільнення [PERSON] не проводилося, будь-яких наказів із даного приводу т.в.о. генерального директора ДП «Бурштин України» [PERSON]. особисто не підписував, та з такими наказами не ознайомлювався. Крім того вказує, що відповідно до табелю робочого часу [PERSON] за липень 2019 р. ним було відпрацьовано лише 1,2,8,15,16,22,23, а 29 липня 2019 року [PERSON] був присутній на роботі лише до обіду (з 08.00 до 13.00 год.), а у другій половині дня (до 17.00 год.) - був відсутній та про причини своєї відсутності не повідомив. Також, зазначає, що оскільки оригінал наказу №90-АГ від 01.07.2019 року «Про роботу у додаткові вихідні» на підприємстві відсутній, тому й нарахування заробітної плати бухгалтерія здійснювала лише відповідно до оригіналів документів, нарахування заробітної плати позивачу за липень місяць 2019р. бухгалтерією підприємства здійснювалось за фактично відпрацьований позивачем робочі дні. Вважає, що станом на 29.07.2019 року та по сьогоднішній день неможливо встановити правомірність та законність звільнення [PERSON] , так як відповідно до документації, наявної на підприємстві ДП «Бурштин України», припинення трудових відносин у передбачений законом спосіб із [PERSON] не відбувалося, тому просить відмовити в позові в повному обсязі. Представником позивача було подано відповідь на відзив, в якій він не погоджується із викладеними обставинами у відзиві на позовну заяву та зазначає, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог, підтримує позовні вимоги та просить їх задовольнити. Представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив, згідно якого слідує що, оскільки 29.07.2019р. позивач був відсутній на робочому місці у другій половинні дня, та не пред`явив вимоги до роботодавця про проведення з ним розрахунку , що суперечить вимогам п.1 ст.116 КЗпП України. Щодо стягнення моральної шкоди зазначає, що позивачу не було спричинено моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, оскільки у позивача відсутні докази що підтверджують даний факт. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] , виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до Наказу №22-К від 22.07.2019 року «Про припинення трудового договору» [PERSON] було звільнено з посади помічника генерального директора ДП «Бурштин України» 29 липня 2019 року за угодою сторін (п.1 ст. 36 КЗпП України) з виплатою компенсації за невикористанні дні основної щорічної відпустки (всього 86 к.д.). Як вбачається із наявних у матеріалах справи документах, позивачу не було здійснено у день звільнення компенсацію за 86 днів невикористаної відпустки, що складає 21 360,26 грн. Відповідно до ст.83 КЗпП України та ст.24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористанні ним дні щорічної відпустки. Також, у матеріалах справи наявний наказ №90-АГ від 01.07.2019 року «Про роботу у додаткові вихідні дні», згідно якого позивачу було дозволено роботу у додаткові вихідні дні 03, 04, 05, 10, 11, 12, 17, 18, 19, 24, 25, 26 липня 2019 року. Цим наказом було зобов`язано бухгалтерію підприємства здійснити оплату праці позивача за фактично відпрацьований час. Оскільки позивач зазначає, що працював у зазначенні дні, а відповідачем не спростовано такий факт, то оплата праці за липень 2019 року мала б враховувати і вказаний період часу, і при звільненні позивача, заробітна плата мала бути виплачена в повному обсязі за весь фактично відпрацьований час. Сума нарахованих коштів позивачем за відпрацьовані дні складає 3 358,96 грн. Зважаючи на те, що факт невиплати компенсації за невикористанні дні щорічної відпустки та факт невиплати заробітної плати за роботу у додаткові дні позивачу, не спростовується відповідачем, а лише аргументується, що були відсутні оригінали наказів, та відповідно бухгалтерія не змогла виплатити належні суми коштів позивачу, тому невиплачені кошти позивачу в сумі 21 360,26 грн. та в сумі 3 358,96 грн. підлягають стягненню з відповідача. Згідно ч. 7 статті 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Оскільки, як зазначає позивач, у матеріалах справи, заробітна плата йому проводилася у безготівковому перерахунку на особовий рахунок, який відкритий у ПАТ КБ «Приватбанк», тому підстав для звернення до відповідача у день звільнення чи після його звільнення для проведення з ним розрахунку, не було. Крім того, позивач у день звільнення працював, що й не заперечується відповідачем. Відповідач лише зазначає, що позивач пропрацював 29.07.2019р., півдня. Твердження відповідача про те, що нараховані кошти позивачу, не могли бути виплачені з тої причини що не вважали звільненим [PERSON] з підприємства та не було оригіналів документів на підставі яких був звільнений [PERSON] не заслуговують на увагу, оскільки в матеріалах суду наявні копії документів, а саме заява [PERSON] про звільнення його з підприємства за згодою сторін датована ще 22.07.2019р. та зареєстрована у журналі вхідних документів ДП «Бурштин України» за номером 140 від 22.07.2019р., про свідчить штамп на зазначеній заяві, наказ №22-к від 22.07.2019р. про припинення трудового договору з [PERSON] , підписаний в.о. генерального директора [PERSON], погоджено юрисконсультом 1 категорії В.А. Мелянчук , також наказ №90-АГ від 01.07.2019р. «Про роботу у додаткові вихідні дні», був підписаний цими ж особами. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердив наявність та достовірність наказу №22-к від 22.07.2019р. про припинення трудового договору з [PERSON] та наказу №90-АГ від 01.07.2019 року «Про роботу у додаткові вихідні дні». Відтак, законодавством не передбачено, що у разі порушення порядку зберігання кадрової документації на підприємстві, це є поважною причиною затримки чи не здійснення розрахунку при звільненні працівника. Також, позивачем подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, згідно якої зазначено, що середній заробіток за весь час затримки при звільненні складає 51 690,50 грн. Однак, суд не погоджується із наведеним розрахунком позивача та нараховану суму в розмірі 51 690,50 грн. вважає неправомірною. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Розрахунок вказаних сум здійснюється у відповідності до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Так, згідно з абз. З п. 2 Порядку, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Пункт 8 Порядку передбачає, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин;, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Заробітна плата [PERSON] за попередні два місяці роботи що передували звільненню, а саме травень 2019р. та червень 2019р., згідно наявної у матеріалах справи довідки про доходи №ДП000000050 від 22.07.2019р., складала 15430,06 грн., кількість робочих днів за травень та червень 2019р. складає 39 днів. Отже, середньоденна заробітна плата становить: 15430,06 грн.:39=395,64 грн. Таким чином середньоденна заробітна плата 395,64 грн. множиться на число робочих днів до дня прийняття рішення судом. Кількість робочих днів з 30.07.2019р. по 29.01.2020р. складає 128 днів. Тому середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні складає: 50769,92 грн. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що з 25.07.2019 року він був призначений на посаду в.о. директора Державного підприємства «Бурштин України». Приступивши до виконання своїх обов`язків, він з`ясував, що на підприємстві зникли печатка, журнали та документи, в тому числі і ті, які підтверджували про факт припинення трудових відносин з позивачем. В зв`язку з цим він звернувся до поліції з заявою провести розслідування. Однак, покази свідка суд не може прийняти до уваги, оскільки по факту зникнення печатки, журналів та документів на даний час немає жодного рішення. Стосовно заявлених вимог про стягнення моральної шкоди, суд дійшов висновку що зазначена вимога не підлягає до задоволення виходячи із наступного. Позивачем не підтверджено належними та допустими доказами, те що він дійсно поніс моральні чи фізичні страждання. Оскільки, позивачем було припинено трудовий договір за згодою сторін, а не за ініціативою роботодавця, та лише несвоєчасний розрахунок із позивачем не підтверджує факт нанесення йому душевних чи фізичних страждань. Договір купівлі-продажу транспортного засобу 8046/2019/1703461, доданий до матеріалів справи не є належним та достатнім доказом, що підтверджує понесенні моральні чи фізичні страждання позивачем. Навпаки, продаж транспортного засобу за який позивач отримав значну суму коштів, підтверджує лише те, що останній мав кошти для забезпечення свого існування та своєї сім`ї. Отже, позивачем не доведено правомірності стягнення моральної шкоди з відповідача, а тому така вимога не може бути задоволена судом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до пункту 3 постанови Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 р. за №4 моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. Згідно з абзацом 2 пункту 5 постанови Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 р. за №4 відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. В матеріалах справи наявні документи, які підтверджують понесення позивачем витрат на правничу допомогу, а саме договір про надання правової (професійної правничої) допомоги №0108 від 22.10.2019р., додаткова угода від 22.10.2019р. до договору про надання правової (професійної правничої) допомоги №0108 від 22.10.2019р. та меморіальний ордер № @2РL422620 від 22.10.2019р. про сплату авансу [PERSON] в сумі 2000,0 грн., згідно договору про надання правової допомоги №0108 від 22.10.2019р. Тому, судові витрати в сумі 2000,0 грн., понесенні на правничу допомогу адвоката, що підтвердженні належними доказами, підлягають стягненню з відповідача. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати, які складаються із судового збору.

Outcome: partial