Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

31.08.2017 року позивач звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом зняття з реєстрації та виселення. Свої вимоги обгрунтовує тим, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS], який належить їй як спадкоємцю її покійного батька [PERSON], що помер [INFO]. У вищевказаному будинку прописані громадяни України [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] - її колишній чоловік. Згідно з рішенням Локачинського районного суду Волинської області від 18 вересня 2012 року, їх шлюб, який був зареєстрований Локачинським районним відділом ЗАГСу Волинської області 20 грудня 1988 року (актовий запис № 19) було розірвано. Але після розірвання шлюбу колишній чоловік залишився проживати в будинку. Він продовжує вчиняти сварки, що негативно на неї впливає. Відповідач жодним чином в утриманні будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг участі не приймає, чим завдає їй значних матеріальних збитків. Проживання разом з відповідачем є нестерпним. На її прохання переїхати проживати в інше житло відповідач відмовляє, а тому вона змушена подати до суду заяву про виселення та зняття з реєстрації відповідача, який порушує її право на спокійне життя, завдає моральних страждань. Крім того, між ними постійно виникають конфліктні ситуації. Так, вона неодноразово зверталася до поліції з приводу насильства з боку [PERSON], що підтверджується довідкою Локачинського відділу поліції від 05.05.2017р. Таким чином, [PERSON] своїми протиправними діями порушує її право на вільне користування приватною власністю. Статтею 391 Цивільного кодексу України, передбачено право власника майна при наявності дій осіб, спрямованих на перешкоджання вільного користування та розпорядження власником своїм майном, вимагати усунення таких перешкод. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У добровільному порядку [PERSON] це питання навіть не бажає розглядати. Таким чином, єдиною можливістю відновити її порушене конституційне право на вільне користування своєю власністю (ст. 41 Конституції України) є покладення на [PERSON] обов'язку усунути перешкоди в користуванні майном та примушення його звільнити зайняте приміщення. Просить виселити та зняти з реєстрації, [PERSON], з житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Стягнути з [PERSON] усі судові витрати по даній справі. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали із підстав, зазначених у позовній заяві та пояснили, що відповідач своїми протиправними діями порушує право позивача на вільне користування приватною власністю. Він вселився у будинок, який ще належав батькові позивача. Коли батько позивача помер, то вона оформила право власності на вказаний будинок. Відповідач жодним чином в утриманні будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг участі не приймає, чим завдає їй значних матеріальних збитків. Просять позовні вимоги задовольнити. Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Пояснили, що жодних перешкод в користуванні будинком відповідач позивачу не створює. Відповідач вказав, що у будинку він проживає з 1991 року. Вселився у вищевказаний будинок, який на той час належав батькові позивача (його дружини). Коли батько дружини помер, то нею у 2002 році було оформлено право власності на вказаний будинок, шляхом прийняття спадщини. З того часу, він продовжив проживати в будинку як член сім'ї власника будинку (його дружини) і сплачувати комунальні платежі. Також ним було багато чого зроблено по догляду за даним будинком для підтримки його в належному стані. Використовує його за призначенням. Вважає, що має право на проживання у даному будинку, позаяк він вселився в будинок як член сім'ї власника будинку (чоловік), має такі ж права та обов'язки, як наймач в силу ст.64 ЖК України. Вказують, що відповідач як член сім'ї власника житла має право на користування цим житлом відповідно до закону. Його право користування будинком ґрунтується на законі, а не на договорі. Заслухавши пояснення сторін, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог, дослідивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи будинок, що за адресою: [ADDRESS] з 09.08.2002 року належить позивачу [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, серії [NUMBER], посвідченого державним нотаріусом Локачинської державної нотаріальної контори Волинської області Велемчаницею А.І. 09.08.2002 року (а.с. 4) Сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 20 грудня 1988 року по 18 вересня 2012 року, що підтверджується рішенням Локачинського районного суду (а.с. 5). Відповідач у справі [PERSON] прописаний та проживає в будинку що за адресою: [ADDRESS] Волинської області, разом з [PERSON], [PERSON], що підтверджується довідкою Локачинської селищної ради (а.с. 6). Твердження позивача про те, що [PERSON] вчиняє сварки та скандали свого підтвердження у судовому засідання не знайшли, оскільки, як вбачається з інформації наданої Локачинським ВП Горохівського ВП УМВС у Волинській області, [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, пов'язаних із посяганням на громадський порядок та громадську безпеку, не притягався (а.с. 32). Враховуючи, що позивачем було надано неправдиву інформацію щодо вчинення скандалів [PERSON], суд ставить під сумнів твердження позивача про те, що відповідач жодним чином в утриманні будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг участі не приймає, чим завдає їй значних матеріальних збитків, а відтак, суд, вважає правдивими пояснення відповідача про те, що останній сплачував комунальні платежі, ніс інші витрати щодо утримання будинку, підтримує його в належному стані, дбайливо до нього ставиться, використовує його за призначенням. Стаття 156 Житлового кодексу України визначає: «Права і обов'язки членів сім'ї власника жилого будинку (квартири)». Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч.2 ст.64 Житлового Кодексу: «До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї». Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. За загальним правилом обсяг прав членів сім'ї щодо користування жилим приміщенням дорівнює обсягу прав власника житла. При тлумаченні останнього положення слід мати на увазі, що вселення членів сім'ї власника у житлове приміщення не перетворює їх на співвласників, відтак вони не наділяються правами на використання житла в тому обсязі, в якому їх має власник. Рівність прав членів сім'ї та власника житла виявляється тільки у тому, що вони, як і власник, можуть повною мірою використовувати житло за призначенням. Члени сім'ї власника, які проживають у житловому приміщенні, зобов'язані дбайливо ставитись до житла і можуть використовувати його винятково за призначенням (ст. 6 ЖК, ч. 1 ст. 383 ЦК). Повнолітні члени сім'ї, крім того, зобов'язані нести витрати щодо утримання житла та прибудинкової території. У разі припинення сімейних відносин з власником, колишні члени його сім'ї не позбавляються права користування житловим приміщенням. Водночас за відсутності у власника та колишніх членів сім'ї домовленості про безоплатне користування житлом останні мають вносити квартирну плату і оплачувати комунальні послуги на тих же засадах, що і наймач (ч. 3 ст. 162 ЖК). Вибуття певної особи зі складу сім'ї власника житла із збереженням за нею права на користування житлом і появою обов'язку сплачувати зазначені платежі не перетворює її на наймача житла, адже відносини найму ґрунтуються на договорі, а права колишніх членів сім'ї - на законі. Позивачем у своїй позовній заяві не наведено жодної підстави, яка дає право ставити питання про виселення відповідача з будинку, навпаки [PERSON] є добросовісним користувачем вищевказаного будинку і підстави його виселення відсутні. Посилання позивача та його представника на ст. 391 ЦК України є недоцільним, позаяк відповідач вселився в будинок як член сім'ї власника без укладення будь яких угод. При таких обставинах, з урахуванням доказів, наданих по справі, а також спірних правовідносин між сторонами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Відповідачем по справі було заявлено клопотання про стягнення з позивача в його користь витрат на правовоу допомогу в сумі 3500 грн. Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України. Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката несуть сторони. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді адвокатом регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88 ЦПК України. Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Відповідно до Правил адвокатської етики та ЗУ « Про адвокатуру та адвокатську діяльність» єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Гонорар, отримуваний адвокатом за надання правової допомоги, повинен бути законним за формою та порядком внесення й розумно обґрунтованим за розміром. Отже вищевказані норми закону передбачають, що отримання адвокатом гонорару повинно бути законним за формою та порядком внесення, і зводиться до того, що підтвердженням сплати гонорару має бути фінансовий документ на основі належних розрахунків, затраченого адвокатом часу на певну справу. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до п.48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Отже, стороні, на користь якої прийняте рішення, для отримання відшкодування витрат на правову допомогу слід довести: факт і тривалість надання їй правової допомоги; факт надання допомоги адвокатом або іншим фахівцем у галузі права; факт оплати правової допомоги. При розрахунку розміру відшкодування має враховуватися час на надання правової допомоги: 1) у судовому засіданні; 2) під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; 3) під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Матеріали справи містять лише квитанцію прибуткового касового ордеру адвоката Семенюка П.В., в якій зазначено, що адвокат отримав плату в розмірі 3500 грн. за договором про надання правової допомоги. Однак, адвокатом не додано розрахунку, де було б зазначено кількість годин, які він витратив на надання правової допомоги та, що саме ним було зроблено на суму, яка вказана в квитанції (3500 грн.). Зазначена вище квитанції без доданого до неї розрахунку затраченого адвокатом часу на надання правової допомоги не є в розумінні ст.ст. 58,59 ЦПК України, доказом на підтвердження факту надання та тривалості надання правової допомоги, а тому, суд дійшов висновку про неогрунтованість заявленої вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення даної вимоги. На підставі ст.ст. 64, 156, 162 ЖК,

Outcome: dismissed