Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-01 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» в особі Вінницького відділення №3 публічного акціонерного товариства комерційний банк «Фінансова ініціатива» про повернення коштів. Позов мотивовано тим, що 13.12.2013 року між позивачем та відповідачем укладено договір банківського вкладу №254758 у відповідності з яким позивач розмістив в банку депозит в сумі 13 000грн. на строк з 13.12.2013 року по 17.12.2014 року з процентною ставкою 25 % річних. На підставі п. 2 умов позивач робив додаткові внески 25.12.2013 року в сумі 60 000грн. та 08.01.2014 року в сумі 50 000грн. Згідно п. 3.1.4 договору банк 18.12.2014 року відмовив видати позивачу вклад. Просить визнати неправомірним відмову у видачі вкладу в сумі 123000грн. в зв'язку з закінченням строку. Стягнути з відповідача на користь позивача 123 000грн. та покласти на відповідача судові витрати. 19.01.2015 року позивач уточнив позовні вимоги згідно з якими просив стягнути з відповідача на користь позивача 116 996 грн. кошти грошового вкладу, 3509,85 грн. - пеня, 15700грн. - втрата завдатку, 138,81 грн. - витрати на проїзд та поштове повідомлення, 4161,19грн. - моральна шкода та винести ухвалу про арешт майна та рахунків банку до повного розрахунку по боргу за рішенням суду. В судовому засіданні позивач позов підтримав за обставин викладених в ньому просив позов задовольнити. Не заперечив щодо заочного розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин. Враховуючи думку позивача, вимог ст. ст. 169, 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача, постановивши по справі заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 13.12.2013 року між ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» та поморським Є.Я. укладено договір банківського вкладу №254758 (а.с.3-5). Відповідно до квитанції №2465 від 13.12.2013 року позивачем на рахунок банку було внесено кошти в розмірі 13 000гривень, 25.12.2013 року відповідно до квитанції №2164 - 60 000гривень, 08.01.2014 року відповідно до квитанції №7431 - 50 000гривень (а.с.6-7). 17.12.2014 року позивачем було надано до банку заяву, яку банк отримав 19.12.2014року (а.с.18), з вимогою про повернення банківського вкладу в розмірі 123 000гривень в зв'язку з закінченням строку, однак дана заява залишена відповідачем без відповіді. Згідно виписки по рахунку від 20.01.2015 року залишок коштів банківського вкладу становить 116997,39 гривень (а.с.27). У відповідності до вимог ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплач) вати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Враховуючи наведені вище обставини порушення прав позивача з боку Банку, ці права відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України підлягають захисту. Одним із способів захисту цивільних прав стаття 16 Цивільного кодексу України визначає примусове виконання обов'язку в натурі. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно із ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім випадків, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. У Постанові Пленуму ВС України від 12.04.1996 р. № 5 "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів" зазначено, судам слід мати на увазі, що до відносин, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття і ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Враховуючи наведене суд прийшов до висновку, що на вказані правовідносини розповсюджується дія Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч.5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожен день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавство. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Враховуючи викладене суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 116 997,39 гривень - кошти грошового вкладу та 3509,88гривень - пеня. Крім того, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на проїзд та поштове повідомлення в розмірі 138,81гривень (а.с.18, 21, 22). Позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача втрати завдатку в сумі 15700гривень та моральна шкода в сумі 4161,19 гривень задоволенню не підлягають, з наступних підстав. Позивач в судовому засіданні та уточненій позовній заяві посилається на втрату завдатку, а саме коштів в сумі 15700грн., однак доказів в підтвердження виникнення зобов'язання та забезпечення виконання зобов'язання в результаті чого позивачем було спричинено матеріальні збитки на вказану суму суду надано не було. Стаття 1167 ЦК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В позовній заяві та під час судового розгляду позивачем не було надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачеві відповідачем моральних страждань. Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови №4 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної немайнової шкоди». Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, завданої позивачеві, суд враховує те, що позивачем не надано належних та достатніх доказів, на підтвердження наявності завданої моральної шкоди і обґрунтування розміру такої шкоди. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В силу статей 58,59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 212 ЦПК). Позовна вимога про арешт майна та рахунків банку до повного розрахунку по боргу та за рішенням суду не підлягає до задоволення, оскільки забезпечення позову не може бути позовною вимогою, а подається позивачем відповідно до вимог ст. 151 ЦПК України, що позивачем не було зроблено. Відповідно до п. 3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Згідно ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 1206,45гривень. На підставі викладено, згідно ст. ст. 15, 23, 526, 527, 530, 610, 1058, 1060, 1166, 1167 ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів»,

Outcome: partial