Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою з внесеними змінами до Кременчуцької міської ради Полтавської області, в якій просив визнати за ним право власності на гараж [ADDRESS] за набувальною давністю. В обгрунтування позовної заяви зазначив, що Рішенням Кременчуцької міської ради депутатів трудящихся №715 від 21.12.1967 року виділено земельну ділянку №12 для обладнання стоянки власного автомобіля інваліду праці ІІ групи [PERSON] Зобов'язано [PERSON] обладнати стоянку автомобіля в строк до 30.12.1967 року. Зобов'язано управління головного архітектора міста відвести вказану ділянку та оформити відповідну документацію. [PERSON] помер, а потім помер його син. 10.12.1999 року спадкоємиця [PERSON] - [PERSON] продала [PERSON] гараж [ADDRESS], який належав померлому [PERSON], зобов'язалась на протязі 3 місяців оформити відповідні документи на [PERSON], що підтверджено розпискою. Проте [PERSON] також померла, не оформивши документи на гараж для [PERSON] З 1999 року [PERSON] безперервно володіє та відкрито користується гаражем з дозволу [PERSON] Позивач [PERSON] не з'явився в судове засідання, хоча повідомлявся про місце і час розгляду справи. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] підтримала позовні вимоги з внесеними змінами з наведених підстав, просила суд їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача Кременчуцької міської ради Полтавської області Гриценко К.В. визнала, що гараж [ADDRESS] (до перейменування вулиці - квартал 121), не є самочинним будівництвом. Не заперечувала проти задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, допитавши свідків, вважає, що позовні вимоги з внесеними змінами підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що Рішенням Кременчуцької міської ради депутатів трудящих №715 від 21.12.1967 року «Про виділення земельних ділянок в кварталі №121 для стоянок автомобілів та часткову зміну рішення міськвиконкому №488/1 від 4 жовтня 1966 року» ухвалено наступне. Рішенням №488/1 від 04.10.1966 року Цибульському, [PERSON], [PERSON] були виділені земельні ділянки в кварталі №121 для обладнання стоянок власних автомобілів. Проте названі громадяни не приступили до будівництва, а строки обладнання закінчилися. Тому Їх позбавили права на забудову ділянок №9, №10, №12. Виділено земельну ділянку №12 для обладнання стоянки власного автомобіля інваліду праці ІІ групи [PERSON] Зобов'язано [PERSON] обладнати стоянку автомобіля в строк до 30.12.1967 року. Зобов'язано управління головного архітектора міста відвести вказану ділянку та оформити відповідну документацію. (а.с.13). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що [PERSON] побудував гараж на виділеній земельній ділянці. Після смерті [PERSON] та смерті його сина за гаражем ніхто не доглядав, там вживали алкогольні напої особи без визначеного місця проживання. Потім приблизно з 2000 року гаражем постійно відкрито користувався [PERSON], який здійснив ремонт гаража, погасив заборгованість за оплату електроенергії та оплачує її по теперішній час. Їм відомо, що [PERSON] купив гараж у єдиної спадкоємиці [PERSON] - його невістки [PERSON] Протягом цих років жодних конфліктів з приводу користування цим гаражем вони не бачили. Згідно розписки від 10.12.1999 року [PERSON] продала [PERSON] гараж [ADDRESS], який раніше належав померлому [PERSON], отримала від [PERSON] грошові кошти в розмірі 1350,00 грн. Зобов'язалась протягом 3 місяців оформити гараж на [PERSON] і дати йому відповідні документи. Дозволила [PERSON] користуватися гаражем з моменту підписання розписки. (а.с.7). КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» листом №61/3216 від 27.08.2015 року. Повідомило, що за даними архівного обліку право власності на нерухоме майно в [ADDRESS] не зареєстровано. (а.с.14). 26.08.2015 року ТОВ "Бюро Технічної інвентаризації Міжрегіональне", оформило [PERSON] технічний паспорт на гараж з погрібом [ADDRESS], який був побудований в 1966 році. Згідно з розпискою від 30.09.2000 року, уповноважений власниками гаражів по вул. Халаменюка в м. Кременчук збирати грошові кошти за електроенергію - [PERSON] отримав в цей день від власника [PERSON] грошові кошти в погашення заборгованості за електроенергію по гаражу №12 за період з 1998 року по серпень 2000 року. (а.с 19). Згідно з розпискою від 23.06.2000 року [PERSON] провів ремонт в гаражі [ADDRESS], який належить [PERSON], загальна вартість робіт 375 грн. (а.с. 20). Відповідно до ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на майно (набувальна власність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. В п.9, 11, 13-14 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» дано роз'яснення, що відповідно до ч.1 ст.344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно ( набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Оскільки позивач добросовісно, безперервно, відкрито володів гаражем [ADDRESS] більше 10 років, визнання відповідачем позову не суперечить вимогам Закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити, визнати за [PERSON] право власності на гараж [ADDRESS] за набувальною давністю.

Outcome: approved