Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, в якому з урахуванням збільшених позовних вимог просить: - шлюб між нею та [PERSON] , який зареєстрований 23.11.2010 року Бершадським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницьк), актовий запис № 112 - розірвати; - визначити місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] з нею - [PERSON] , що зареєстрована та фактично проживає в [ADDRESS] ; - стягнути із [PERSON] судові витрати в розмірі 3932 грн.. На обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 23.11.2010 року вона уклала шлюб із [PERSON] , який вони зареєстрували у Бершадському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), актовий запис № 112 від 23.11.2010 року. За час проживання в шлюбі у них народилося двоє дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Їхні сімейні стосунки не склалися. Вони мають різні погляди на сімейне життя. Між ними відсутнє взаєморозуміння та повага один до одного, на підставі чого в сім`ї відбувалися постійні сварки та конфлікти, в зв`язку з чим, їхні шлюбні стосунки фактично припинені і на даний час вони проживають окремо один від одного. Вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить її інтересам та є неможливим. Після того, як їхні шлюбні стосунки були фактично припинені вони почали проживати із відповідачем окремо один від одного. Вона залишилася проживати в с. Війтівка Бершадського району, а відповідач переїхав проживати в с. Сумівку Бершадського району до своїх батьків. Із самого початку припинення їхніх шлюбних відносин вона була налаштована на те, що вони, як батьки своїх дітей, мають однакові права та обов`язки щодо їх виховання, утримання і т.і.. Тому вона ніяким чином не мала наміру чинити будь-які перешкоди відповідачу щодо спілкування та виховання їхніх дітей. 11.09.2020 року батько відповідача [PERSON] приїхав із с. Сумівка до неї і попросив, щоб вона дала їм меншого сина [PERSON] на декілька днів, щоб він побув у них. Після цього відповідач дитину їй не віддає та погрожує їй, що дитину він не віддасть до того часу, поки вона не забере позовну заяву із суду про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Фактично він розпочав її шантажувати та залякувати, що сина він не віддасть і вона його більше бачити не буде. У вересні 2020 року, після того як відповідач почав насильно утримувати молодшого сина [PERSON] по місцю свого теперішнього проживання біля своїх батьків в с. Сумівка, він також подав до Бершадського районного суду зустрічну позовну заяву про стягнення аліментів на утримання сина [PERSON] . Із часу, коли вони перестали спільно проживати, [PERSON] самовільно забрав речі із будинку де вони проживали, а саме: телевізор, комп`ютер, батареї опалення, мікрохвильову піч, морозильну камеру та інші речі. Частину майна, що було в житловому будинку він умисно пошкодив. Також, він умисно облив фарбою її особистий одяг, крім того, [PERSON] умисно приховав її особисті документи, а саме посвідчення водія. З цього приводу Бершадським відділом поліції проводиться перевірка. Дії відповідача негативним чином впливають на сина [PERSON] , з яким вона позбавлена будь-якого спілкування. Вона любить свого сина і має змогу забезпечити його всім необхідним. Вона постійно слідкує за станом здоров`я дитини, його розвитком, виховує та піклується про нього, у неї з сином психологічний контакт, прив`язаність один до одного. Відповідач же навпаки забрав дитину тільки з однією метою- змусити її забрати із суду позовні заяви про розірвання шлюбу та стягнення аліменти. Така поведінка відповідача не забезпечує дитину батьківською турботою. Вона не має наміру перешкоджати відповідачу в здійсненні його прав та обов`язків щодо їхніх дітей. Позивач [PERSON] надала суду письмову заяву, в якій просила підготовче засідання провести у її відсутність. Позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, після розірвання шлюбу просила змінити її теперішнє прізвище на дошлюбне " [PERSON] ". Відповідач [PERSON] надав суду письмову заяву в якій просив підготовче засідання провести у його відсутність. Позовні вимоги визнав, просив їх задовольнити. У зв`язку з неявкою у судове засідання сторін по справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст.223 ЦПК України суд розглянув справу за відсутності сторін, на підставі наявних доказів. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Судом встановлені такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 23.11.2010 року сторони уклали шлюб, який зареєстрували в Бершадському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницьк), актовий запис № 112, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] . У шлюбі у сторін народилося двоє дітей, а саме: син [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Місце народження обох дітей Вінницька область Бершадський район с. Війтівка. Вказане підтверджується копіями свідоцтв про народження серія [NUMBER] та Серія [NUMBER] . Сімейні стосунки між позивачем та відповідачем не склалися. Вони мають різні погляди на сімейне життя, в зв`язку з чим, їхні шлюбні стосунки фактично припинені і на даний час вони проживають окремо один від одного. Судом встановлено, що сторони не проживають однією сім`єю, миритись не бажають, оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти його розірвання. Вивчивши надані матеріали справи, враховуючи визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення виходячи із наступного: Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберігати шлюб з відповідачем. Приймаючи до уваги доводи викладені в позовній заяві, суд вважає, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їх дітей, що має істотне значення, внаслідок чого шлюб необхідно розірвати, а заявлений позов в цій частині підлягає задоволенню. Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви №№ 29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні». Згідно ч. 2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ст.113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем, або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач виявила бажання змінити набуте в шлюбі прізвище на дівоче " [PERSON] ". Що стосується вимоги позивача про визначення місця проживання неповнолітнього сина, то суд зазначає наступне: Відповідно до ст.160 Сімейного кодексу України - місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У частині першій статті третьої Конвенції про права дитини закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому, як правильно вважала колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Частиною першою та другою ст. 61 Сімейного кодексу України передбачено, що - якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Діти з моменту народження проживають разом з позивачем, мають стійкі соціальні зв`язки з родиною позивача. Позивач працює в ФОП [PERSON] та має постійний стабільний дохід, що підтверджується довідкою виданою по місцю роботи. Між батьками не досягнуто згоди щодо місця проживання сина [PERSON] , [INFO] . На даний час дитина проживає з відповідачем, без згоди матері, яка заперечує щодо цього. В свою чергу відповідач не заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] , про що надав відповідну письмову заяву. З врахуванням думки батьків, суд вважає за необхідне залишити на постійне проживання та утримання [PERSON] неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Тому, враховуючи викладене, суд вважає, що наявні всі законні підстави для задоволення позовних вимог у цій частині. Статтею 133 ЦПК України визначені види судових витрат, до яких відносяться витрати зі сплати судового збору та витрати, пов`язані з розглядом справи, зокрема витрати на правничу допомогу. Так, ч. 1 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У відповідності до ч. 4 ст. 137 ЦПК розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з п. 47 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення під 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). В постанові від 01 жовтня 2002 року по справі № 30/63 Верховний Суд України звернув увагу, що судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Як вбачається з матеріалів справи, позивач надала суду розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу від 03.09.2020 року, відповідно якого позивачкою сплачено адвокату Куцяку Ф.Г. 750 грн. 00 коп., тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу саме в такому розмірі. Згідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial