Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

30 грудня 2016 року до суду надійшла позовна заява від [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання припиненим договору іпотеки та зняття заборони відчуження. На обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказала, що 23 серпня 2006 року між нею та ПАТ «Комерційний банк «Надра» було укладено кредитний договір №ОД20/08/2006/980-К/16, згідно якого банк надав у тимчасове користування грошові кошти в сумі 76320 грн. 00 коп., а [PERSON] зобов'язалася щомісячно до 07 числа поточного місяця сплачувати мінімальний платіж у розмірі 1367.00 грн. [PERSON] зазначила, що в забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним договором було укладено договір іпотеки ВЕВ №304250 від 23.08.2006 року посвідчений приватним нотаріусом Березовською О.Г., на підставі цього договору позивач передала банку житловий будинок житловою площею 38.4 кв.м., разом з надвірними спорудами та земельною ділянкою площею 682 кв. м., що розташовані за адресою: [ADDRESS]. У грудні 2011 року [PERSON] припинила здійснювати платежі по кредиту, внаслідок чого виникла заборгованість по кредиту. У грудні 2014 року відповідач звернулась до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором. 07.05.2015 року Березіським районним судом винесено рішення по справі №494/1865/16-ц та залишено без задоволення позов ПАТ «Комерційний банк «Надра» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, рішення по даній справі набрало законної сили. У зв'язку з вищевказаним позивач вважає, що іпотека підлягає припиненню, а накладена заборона відчуження майна - вилученню з реєстру обтяжень, та просить суд задовольнити її позовну заяву. Ухвалою суду від 23 січня 2017 року по справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача - приватного нотаріуса Березівського районного нотаріального округу Одеської області Березовську Олену Григорівну. В судове засідання 07.03.2017 року представник позивача не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про час, день та місце розгляду справи. Разом з цим, 07.03.2017 року подав до суду заяву в якій повністю підтримав заявлені позовні вимоги, просив розглядати справу за його відсутності та проти заочного розгляду справи не заперечував, також просив вимогу щодо стягнення з відповідача судового збору не розглядати (а.с.50). Відповідач ПАТ «КБ «Надра» у судові засідання 23.01.2017 року, 21.02.2017 року та 07.03.2017 року не з'явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать копії поштових повідомлень про вручення кореспонденції (а.с.24,32-33,43), а тому розгляд справи відбувався за відсутності їх представника за наявними в матеріалах справи доказами. Приватний нотаріус Березовська О.Г. у судові засідання 21.02.2017 року та 07.03.2017 року не з'явилась, хоча була належним чином повідомлена про час, день та місце розгляду справи (а.с.44). Разом з тим 20.02.2017 року надіслала на адресу суду лист, в якому зазначила, що позовні вимоги не визнає, посвідчувала договір відповідно до вимог діючого на той час законодавства, просила розглядати справу за її відсутності (а.с.36). Відповідно до частини 4 статті 169 ЦПК України, - у разі якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює заочне рішення відповідно до ст. 224 ЦПК України, про що не заперечував представник позивача у заяві. В зв'язку з неявкою у судове засідання учасників судового провадження, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд вважає зазначити, що обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, особа, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки. Так, суд у рішенні по спра\-ві «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» (1989), сторона зобов'язана «демонструвати готовність брати участь у всіх етапах розгляду, що мають безпосередній стосунок до нього, утримуватися від використання прийомів для затягування процесу, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухань». З огляду на вищевикладене, ігнорування відповідачем виклики до суду, суд доходить висновку про розгляд справи за наявними в матеріалах справи доказами. Врахувавши думку представника позивача, викладену ним в його письмовій заяві від 07.03.2017 року, думку третьої особи, викладену у заяві від 20.02.2017 року, ігнорування відповідача у розгляді даної справи, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Згідно ст. 15 ЦК України передбачено, що «кожна особа мас право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства». Відповідно до положень ст. 509 ЦК України «зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку». Судом встановлено, що між позивачем та ПАТ «Комерційний банк «Надра» було укладено кредитний договір №ОД20/08/2006/980-К/16 від 23.08.2006 року (а.с.7-10), та договір іпотеки серії ВЕВ №304250 від 23.08.2006 року на житловий будинок з надвірними спорудами під [ADDRESS] та земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Березовською О.Г.(а.с.5-6). Відповідно договору купівлі-продажу від 23.08.2006 року [PERSON] купила у [PERSON] земельну ділянку, за адресою: [ADDRESS]. (а.с.17), також згідно договору купівлі-продажу від 23.08.2006 року [PERSON] купила у [PERSON] житловий будинок, що розташований за вищевказаною адресою (а.с.17-18). За змістом ст. 546 Цивільного кодексу України «виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком». Згідно ст. 575 Цивільного кодексу України іпотека є окремим видом застав. Так, згідно частини першої зазначеної статті «іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особ»и. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» «іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом». Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Отже, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права й обов'язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням). Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна). Частиною 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що «іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору». Відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку» «іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 593 ЦК України право застави припиняється припиненням зобов'язання, забезпеченого заставою. У разі припинення права застави на нерухоме майно до державного реєстру вносяться відповідні дані. Приписом ст. 317 Цивільного кодексу України права володіння, користування та розпоряджання майном належать власникові майна. Згідно із ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"обтяженням є заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, яка встановлена або законом, або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або яка виникає на підставі договорів. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням, зокрема, у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справи, у яких беруть участі ті самі сторони або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з рішення Березівського районного суду Одеської області по справі №494/1865/14-ц, від 07.05.2015 року (рішення набрало законної сили 19.05.2015 року) позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №ОД20/08/2006/980-К/16 від 23.08.2006 року - залишено без задоволення (а.с. 53-54). За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Так, у Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Статтею 41 ч.1 Конституції України передбачено: «Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю». За таких обставин, у зв'язку з набранням законної сили рішенням у справі №494/1865/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості - яке залишено без задоволення, а тому зобов'язання за договором іпотеки серії ВЕВ №304250 від 23.08.2006 року у забезпечення виконання кредитного договору №ОД20/08/2006/980-К/16 від 23.08.2006 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Комерційний банк «Надра» є припиненими у зв'язку з припиненням основного зобов'язання. Отже, враховуючи припинення зобов'язань сторін за договором іпотеки від 23 серпня 2006 року, у ПАТ «КБ «Надра» відсутнє право утримувати під обтяженнями та обмеженнями майно, передане в іпотеку за цим договором. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат, то позивачем сплачено судовий збір у розмірі 551 грн. 60 коп. Водночас, у заяві від 07.03.2017 року представника позивача просить вимогу щодо стягнення судового збору не розглядати. На підставі викладеного,

Outcome: approved