Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про захист честі , гідності та ділової репутації, та відшкодування моральної шкоди. Як вбачається із заявлених вимог позивач просить: 1.визнати такою, що принижує честь і гідність та порушує право на недоторканість ділової репутації, право на ім`я, право на презумпцію невинуватості [PERSON] інформацію, викладену в статті шляхом розміщення на веб-сайті, належному відповідачу - odessa-life.od.ua, статті з назвою «[INFO]» за посиланням [INFO], в якій, зокрема, зазначається інформація про факт притягнення позивача до кримінальної відповідальності із зазначенням її імені; 2.зобов`язати [PERSON] видалити з веб-сайту odessa-life.od.ua, статті з назвою «[INFO]» за посиланням [INFO], в якій, зокрема, зазначається інформація про факт притягнення її до кримінальної відповідальності; 3.стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 120 000,00 грн. моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, щопоширення щодо неї відповідачем недостовірної інформації шляхом розміщення на веб-сайті odessa-life.od.ua, вищевказаної статті порушує її немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію, право на презумпцію невинуватості та право на ім`я, незаконно, без її дозволу використано фотографію з її зображенням в статті, завдає їй моральної шкоди. Зазначена інформація, є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності. Інформація, поширювана щодо неї відповідачем, по-перше, має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення нею вимог чинного законодавства України та прийнятих у суспільстві принципів моралі, етики тощо, а саме повідомляє про вчинення нею злочину, та такою, що, на її переконання, порушує її немайнові права, по-друге, не є оціночним судженням, а обов`язок доказування її достовірності покладається на відповідача. Також за період своєї роботи на посаді завідуючої навчальною лабораторією концертної практики Одеської національної музичної академії ім. А.В.Нежданової позивач неодноразово нагороджувалась грамотами Міністерства культури України, Одеської обласної адміністрації, є кавалером ордена Української Православної церкви, лауреатом рейтингу «100 успішних жінок Одеського регіону», лауреатом рейтингу «Народне визнання», званням лауреата «Надбання Одеси», заслуженим працівником культури України. У 2000 році організувала в Одеській національній музичній академії ім. А.В. Нежданової Студентську філармонію. Вонає автором трьох філармонійних абонементів: 1.«Зірки, запалені генієм» - грають піаністи - лауреати Міжнародних конкурсів пам`яті Е.Гілельса; 2.«Art de camera» - грають лауреати конкурсів камерних ансамблів, присвячених пам`яті В.Повзуна; 3.«Шедеври світової оперної класики». Учасники - оперна студія ОНМА, дитячий хор школи педпрактики, хор студентів ОНМА. Позивач єавтором близько 100 публікацій в газетах і журналах. Нею проведено більше 60-ти передач на телебаченні в телеканалах «Одеса», «АРТ», «Медіа-інформ», «GTV", "Ріак», «Здоров`я», «Думська ТВ», «7-й канал», « Одеське державне ТБ », «Глас», «А-1». [PERSON] також є засновником і головним редактором журналу Одеської національної музичної академії ім. А.В. Нежданової «ARS Longa, Музичне мистецтво». Цей «Альманах відділу концертної практики ОНМА» виходить 2 рази на рік. Таким чином, позивач вказує, що її ділова репутація - це результат багатьох років наполегливої праці. Її досягнення були публічно визнані. Своїми ж діями відповідач завдав непоправної шкоди її діловій репутації, честі та гідності, оскільки розповсюдив інформацію, якою порочить її добре ім`я. Поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідача до неї, що в свою чергу впливає на зниження цінності її особи - приниження її гідності. Також поширенням вказаної інформації відповідач створив негативну соціальну оцінку її особи в очах оточуючих, порушивши її честь. Також матеріали за вказаними посиланнями є такими, що порушують принцип презумпції невинуватості, оскільки до винесення судом вироку повідомляють необмеженому колу осіб фактично про доведеність її вини у вчиненні кримінального правопорушення, посягають на її честь, гідність та ділову репутацію. Крім того, розміщенням зазначеної статті порушується право на використання її імені. Більш того, поширення недостовірної інформації суттєво відобразилось на її здоров`ї, у зв`язку із чим, з 19.09.2018 року по 21.09.2018 року вона проходила лікування в умовах стаціонару в Лікувально-діагностичному центрі «МЕДЕЛІТ» із діагнозом: Поширений остеохондроз хребта з переважним ураженням шийного відділу. Унковертебральний артроз. Деформуючий спондильоз. Також вона перебувала на амбулаторному лікуванні в КНПУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» з 24.09.2018 року по 28.09.2018 року та з 01.10.2018 року по 10.10.2018 року. Позивач вказує, що внаслідок окреслених порушень її прав, відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України, вона має право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 120 000,00 грн. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Фомін А.І. позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Мельников О.М. позов не визнали та просили відмовити у задоволенні позову, оскільки він є надуманим та безпідставним. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд, відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи, може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно зі ст. 10-13 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] на веб-сайті, належному відповідачу - odessa-life.od.ua, розміщено статтю з назвою «[INFO]» за посиланням [INFO], в якій, зокрема, зазначається інформація про факт притягнення позивача до кримінальної відповідальності із зазначенням її імені. Відповідно до ч. 3 ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Разом із цим ст. 34 Конституції України гарантовано право кожного вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Згідно з ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Частиною 1 ст. 201 ЦК України визначено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, зокрема, є честь, гідність і ділова репутація особи. Одночасно, відповідно до змісту ч. 1 ст. 302 ЦК України, фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Частиною 2 даної статті встановлено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Пленум Верховного Суду України в пунктах 1, 19 Постанови від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснює, що беручи до уваги положення ст.ст. 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Таким чином, згідно з ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в України, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки. Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав, та предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»). У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» Верховний Суд України зазначив, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Судом встановлено, що стаття «[INFO]» не містить у собі інформації про факт притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності, а повідомляє читачів про резонансний судовий процес, що відбувався в Апеляційному суді Одеської області. Дана стаття відповідає вимогам законодавства України та нормам журналістської етики, адже імена осіб щодо яких йде мова є знеособленими та вказані як «[PERSON]» та « [PERSON] ». Посилання на посади, які займали дані особи в Одеській національній музичній академії, не надають читачу можливості однозначно ідентифікувати осіб про яких йде мова, а висновки про те , що поширена інформація стосується саме позивача, можуть бути зроблені читачем виключно самостійно та потребують певних зусиль з пошуку інформації про те хто саме обіймає зазначені посади. Крім того, жодне з речень у статті не містить у собі інформації про вчинення позивачем злочину. В статті неодноразово використано слово «підозрювана», що відповідає процесуальному статусу особи згідно КПК України. Інформація про затримання двох осіб за вимагання у трьох абітурієнтів 5-ти тисяч доларів США за допомогу при вступі до ВНЗ є повідомленням про подію, що мала місце та офіційно підтверджена правоохоронними органами. Зокрема на сайті Прокуратури Одеської області 19.07.2018 року розміщено статтю під назвою «В Одесі під час одержання 5 тис доларів США неправомірної вигоди викрили посадовця музичної академії» в якій описуються події затримання «керівника структурного підрозділу Одеської національної музичної академії ім. А.В. Нежданової», що «вимагала та отримала 5 тис доларів США від абітурієнтів за вступ трьох осіб» та була викрита «під час одержання неправомірної вигоди». На сайті Національної поліції 19.07.2018 року теж розміщена інформація про затримання «працівників вищих навчальних закладів Черкаської, Сумської та Одеської областей під час одержання ними неправомірної вигоди», зокрема про те, що «в Одесі оперативники обласного управління захисту економіки Нацполіції спільно з працівниками прокуратури Одеської області задокументували злочинну діяльність посадових осіб однієї з Одеських академій. Декан та завідувач лабораторії вимагали від трьох абітурієнтів 5 тисяч доларів США. За вказану суму неправомірної вигоди працівники освіти пообіцяла допомогти майбутнім студентам із вступом до навчального закладу. Затримали фігурантів під час одержання хабара. Окрім 5 тисяч доларів США, які фігуранти отримали в якості неправомірної вигоди, правоохоронні вилучили 4 конверти в яких були зазначені прізвища інших абітурієнтів. В середині конвертів знаходилися кошти загальною сумою 2 тисячі 600 доларів США та 2 тисячі 500 гривень. Кримінальні провадження відкриті за ч. З ст. 368 (Прийняття пропозиції, обіцянки або одержання неправомірної вигоди службовою особою) Кримінального кодексу України. Працівникам освіти загрожує покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5-ти до 10-ти років ув`язнення з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю строком до 3-х років , з конфіскацією майна.». Таким чином, поширена інформація про те , що «заведующую лабораторией концертного отдела Одесской национальной музыкальной академии (ОНМА) [PERSON] и декана вокального факультета консерватории [PERSON] задержали в июле этого года за вымогательство у трех абитуриентов 5 тысяч долларов США за помощь при поступлении в вуз» є відтворенням офіційної інформації розповсюдженої органами державної влади. Також, фотографія позивача була опублікована в статті http://odessa-life.od.ua серед фотографій інших осіб, що знаходились Апеляційному суді Одеської області. Фотографія була зроблена виходячи з презумпції згоди особи на відкрите знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку на заходах публічного характеру та розповсюджена у зв`язку з тим, що вона є предметом значного суспільного інтересу, що відповідає вимогам ст.ст. 302, 307, 308 ЦК України та ст. 29 Закону України «Про інформацію». Жодна з опублікованих фотографій не містить підпису хто саме на них зображений. Таким чином, фотографія Позивача була розміщена на сайті http://odessa-life.od.ua правомірно та її сприйняття не створює у читача враження про те , що саме [PERSON] є фігурантом подій про які йдеться в статті, тим більше про вчинення нею злочину. Оскільки, відповідно до ст. 28 ЦК України, ім`я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить, зазначення в статті імені «[PERSON]» не може вважатись використанням імені позивача. Підсумовуючи вищевикладене, очевидно, що розміщена на сайті http://odessa-life.od.ua інформація не містить відомостей про те , що [PERSON] вчинила злочин. Інформація стосується подій, що мали місце та відповідно не може бути визнана недостовірною. Як зазначає відповідач, приводом для публікації даної статті став широкий суспільний резонанс стосовно затримання правоохоронними органами посадових осіб Одеської національної музичної академії ім. А.В. Нежданової та виявлення грошових коштів, що ймовірно є хабарем за вступ до навчального закладу. З огляду на те , що [PERSON] є публічною фігурою, що обіймає керівну посаду в національному навчальному закладі та відіграє значну роль в галузі культури та мистецтва м. Одеси, Відповідач надав можливість для оприлюднення ПП «ІА «Центр медіа» інформації про судове засідання у якому Позивач брала участь як сторона кримінального провадження, що безумовно є предметом суспільного інтересу - суспільно необхідною в розумінні ст. 29 Закону України «Про інформацію». Також, суд бере до уваги, що в публікації йде мова не про пересічного громадянина, а про особу, яка обіймала посаду завідуючої навчальної лабораторією концертної практики Одеської національної музичної академії ім. А.В. Нежданової та відіграє важливу роль в сфері мистецтва, тобто є публічною особою, а публікація стосується її професійної діяльності. Крім того, позивач у своїй позовній заяві сама не оспорює тих фактів, що вона нагороджена великою кількістю нагород у сфері культури та мистецтва, є організатором заходів всеукраїнського значення, а також є засновником і головним редактором журналу музичної академії. Мало того, позивач зауважує, що її досягнення були публічно визнаними. У статті використано ім`я позивача саме як публічної особи, інформація про яку є предметом підвищеного суспільного інтересу. Це, зокрема, випливає з Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. У цій Резолюції вказується, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 зазначеної Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту. Парламентська Асамблея Ради Європи у своїй Резолюції від 25 грудня 2008 року № 1165 (1998) (далі - Резолюція № 1165) вказала, що публічні особи повинні усвідомлювати, що особливий статус, який вони мають у суспільстві, автоматично збільшує рівень тиску на приватність їхнього життя (пункт 6). За таких обставин, межа допустимої критики щодо іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати (абзац п`ятий пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За змістом цієї норми свобода слова, преси як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених частиною другою статті 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним в демократичному суспільстві. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Частинами 1, 2 статті 21 Закону України «Про інформацію» передбачено, що інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація. Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом. Відносини, пов`язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом. Статтею 29 цього Закону встановлено, що інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення. Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. Крім того, відповідно до частини першої статті 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Вбачається, що свобода вираження є одним із фундаментів демократичного суспільства і поширюється не лише на інформацію чи ідеї, які не заподіюють шкоди іншим, але й на ті, котрі зачіпають інтереси інших осіб. Такий висновок випливає із принципів плюралізму і толерантності, без яких не буває демократичного суспільства. Засоби масової інформації відіграють винятково важливу роль, а журналісти користуються свободою вираження, яка допускає певний рівень перебільшення або навіть провокації. Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена «з явним злим умислом », тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку (рішення Європейського суду з прав людини у справі: "Лінгенс проти Австрії"). Під злим умислом журналіста чи засобу масової інформації необхідно розуміти такі їх дії, коли вони перед поширенням інформації усвідомлювали її неправдивість (недостовірність) або неправомірність інших дій (поширення конфіденційної інформації щодо особи без згоди останньої тощо). Як вказує представник відповідача такого умислу у Відповідача не було, так як на меті мало місце висвітлення інформації та доведення до громадськості про здійснення кримінального провадження щодо Позивача. Крім того, злочини у сфері службової діяльності з приводу отримання неправомірної вигоди з боку посадових осіб мають неабияке суспільне значення та для нас донести відповідну інформацію є справою честі та неупередженості в журналістській діяльності. Крім того, згідно відкритого листа Одеської національної музичної академії ім. А.В. Нежданової за рішенням Вченої ради ОНМА імені А. В. Нежданової від 04.09.2018 року, Протокол №2 до Адміністрації Президента України, Кабінету Міністрів України, Міністерства культури України, НАБУ, Одеської облдержадміністрації, Одеської міської адміністрації), Вчена Рада вважає за необхідне: 1. Суворо засудити факти хабарництва в Академії, які можуть негативно позначитися на її авторитеті, на настроях, поведінці студентської молоді і викладачів та взагалі на майбутньому колективі. 2. Згідно з наказом Міністерства культури України про звільнення [PERSON] с посади ректора виключити його зі складу Вченої ради ОНМА і рекомендувати адміністрації припинити з ним будь-які форми трудової співпраці. Вважати зараз неможливим його подальшу участь у навчально-виховному процесі і спілкування з молодими людьми. 3. Просити адміністрацію Академії вирішити питання про звільнення [PERSON] з посади завідуючої лабораторії концертної практики і, враховуючи вимоги членів Вченої ради і Ради студентів, ліквідувати цю штучно створену посаду. Рекомендувати адміністрації припинити будь-які форми трудової співпраці з названою особою. 4. Звернутися з відкритим листом Вченої ради до Адміністрації Президента України, Кабінету Міністрів України, Міністерства культури України, НАБУ облдержадміністрації, міської адміністрації з проханням підсилити контроль над ходом судових засідань щодо справи [PERSON] (№ 42018160000000618) від 16.07.2018 за єдиним реєстром досудових розслідувань), заради перемоги Антикорупційних дій. В такому випадку обнародування імені [PERSON] до набрання вироком законної сили є правомірним, здійснено без порушень норм законодавства України та відповідає нормам міжнародного права. На момент вчинення цих дій позивач була публічною особою, а відтак розповсюджена (оприлюднена) інформація про неї була суспільно необхідною , тобто виступала предметом суспільного інтересу. Розповсюдження (оприлюднення) такої інформації відповідає інтересам прав людини та нормам демократичного суспільства. Згідно з ст. 2 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», свобода слова і вільне вираження у друкованій формі своїх поглядів і переконань гарантуються Конституцією України і відповідно до цього Закону означають право кожного вільно і незалежно шукати, одержувати, фіксувати, зберігати, використовувати та поширювати будь-яку інформацію за допомогою друкованих засобів масової інформації... Друковані засоби масової інформації є вільними. Забороняється створення та фінансування державних органів, установ, організацій або посад для цензури масової інформації. Не допускається вимога попереднього погодження повідомлень і матеріалів, які поширюються друкованими засобами масової інформації, а також заборона поширення повідомлень і матеріалів з боку посадових осіб державних органів, підприємств, установ, організацій або об`єднань громадян, крім випадків, коли посадова особа є автором поширюваної інформації чи дала інтерв`ю. Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про інформацію», забороняються втручання у професійну діяльність журналістів, контроль за змістом поширюваної інформації, зокрема з метою поширення чи непоширення певної інформації, замовчування суспільно необхідної інформації, накладення заборони на висвітлення окремих тем, показ окремих осіб або поширення інформації про них, заборони критикувати суб`єкти владних повноважень, крім випадків, встановлених законом, договором між засновником (власником) і трудовим колективом, редакційним статутом. Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Частиною 2 даної статті встановлено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Крім того, згідно з правовою позицією Верховного суду України, що викладена в п. 21 постанови Пленуму від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій індпій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (надалі «ЄСПЛ» або «Суд») як джерело права. Стаття 10 Конвенції закріплює право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Європейський суд з прав людини сформував наступні основоположні принципи у сфері реалізації ст. 10 Конвенції. Преса відіграє суттєву роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не повинна переступати певні межі, зокрема щодо репутації та прав інших осіб, тим не менш її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань загального інтересу (рішення ЄСПЛ у справі «De Haes and Gijsels v. Belgium» та «Cumpana and Mazare v. Romania»). Це не тільки завдання преси - поширювати подібну інформацію та ідеї - суспільство також має право отримувати їх. Якби було інакше, преса була б неспроможна відігравати свою важливу роль «вартового суспільства» (рішення ЄСПЛ у справі «Thorgeir Thorgeirson v. Iceland»). Стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надані (рішення ЄСПЛ у справі «Oberschlick v. Austria» (№ 1) від 23.05.1991p). Журналістська свобода передбачає також використання висловлювань, деякою мірою перебільшених або навіть провокаційних (рішення ЄСПЛ у справі «Prager and Oberschlick v. Austria (№ 1) від 26.04.1995р.). Спосіб розкриття інформації, в тому числі й тієї, яка містить персональні дані, є елементом журналістської свободи і ні Суд, ні національні суди не можуть нав`язувати пресі свої погляди. Стаття 10 Конвенції залишає на розсуд журналістів вирішення питання щодо того, які деталі необхідно опублікувати, щоб забезпечити правдоподібність та переконливість статті. Форма подачі матеріалу також повинна вирішуватися редакцією і ані Суд, ані національні суди не повинні в принципі втручатися в цю сферу, (рішення ЄСПЛ у справі «Axel Springer AG v. Germany», «Von Hannover v. Germany», «Couderc and Hachette Filipacchi Associes v. France»). Свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Як передбачено в статті 10, ця свобода має винятки, які, проте, повинні чітко тлумачитись, та потреба в таких обмеженнях має бути переконливо встановлена, (рішення ЄСПЛ у справі «Jersild v. Denemark», «Handyside v. the United Kingdom», «Janowski v. Poland», «Nilsen and Johnen v. Norway»,«Fuentes Bobo v. Spain»). Суд нагадує, що відповідно до параграфа 2 статті 10 Конвенції сфера для обмеження дебатів щодо питань, які становлять загальний інтерес, є дуже малою, (рішення ЄСПЛ у справі «Surek v. Turkey (№ 1) від 08.07.1999р.). Хоча принципи стосовно свободи вираження поглядів формулювались передовсім для друкованих ЗМІ, однак, поза всяким сумнівом, ці принципи застосовні і до електронних ЗМІ. (рішення ЄСПЛ у справі «Jersild v. Denemark»). У справі «Лінгенс проти Австрії» від 08.07.1986 р. Європейський суд з прав людини нагадав, що «слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. У зв`язку з цим Суд зауважує, що факти, на яких пан Лінгенс ґрунтував свої оціночні судження, були незаперечними, як і його добросовісність.». «Як зазначив Уряд, на той час, коли статті стали предметом спору, вони вже були широко розповсюджені, і тому, хоча покарання, призначене їхньому авторові, власне кажучи, не завадило йому висловити свій погляд, проте воно стало своєрідною цензурою, яка мала б утримати його від повторення подібної критики у майбутньому. У контексті політичних дебатів такий вирок мав би відштовхнути журналістів від участі в громадських дискусіях щодо питань, які мають вплив на життя суспільства. Тією ж мірою така санкція може стати на перешкоді виконання пресою свого завдання доносити інформацію до громадськості й бути її «сторожовим псом».». Таким чином, інформація про затримання Позивача правоохоронними органами та пов`язаний з цим корупційний скандал широко освітлювалась як пресс-службами Національної поліції та Прокуратури Одеської області, так і багатьма ЗМІ міста Одеси. Поширена ПП « ІА «Центр медіа» інформація є оціночним судженням її автора, який виразив власну думку стосовно того, що було повідомлено суб`єктами владних повноважень та іншими ЗМІ та тих подій і обставин, що безсумнівно мали місце. Жодна інформація у статті «[INFO]» не може бути витлумачена як така, що публікувалась з наміром завдати шкоди репутації позивача. З аналогічного приводу ЄСПЛ у справі «Ляшко проти України», зазначає, що «немає фактичних елементів, які б доводили, що статті зумовлені навмисним наміром завдати шкоди репутації відповідних осіб чи органів внутрішніх справ загалом. Заявник підсумував те, що було сказано іншими, та, що було логічно виведено з подій, що безсумнівно мали місце. Оскільки від заявника вимагалось довести достовірність своїх тверджень, він, на думку Суду, зіткнувся з надмірним, якщо не неможливим, завданням. Суд визнає, що статтю було викладено в надзвичайно жорстких термінах. Проте, з огляду на той факт, що вони були написані з питань серйозного суспільного інтересу та стосувалися публічних осіб та політиків, суд вважає, що застосована термінологія не може вважатися надмірною.». Як наслідок ЄСПЛ зробив висновок, що втручання «не було пропорційним переслідуваній законній меті і необхідним в демократичному суспільстві» та встановив порушення Україною статті 10 Конвенції. ЄСПЛ в рішенні по справі «Далбан проти Румунії » підкреслив, що в опублікованих статтях розглядалося питання, яке становить громадський інтерес, а саме управління державним майном та виконання своїх обов`язків обраними представниками народу. Суд наголосив на важливій функції, яку преса виконує в демократичному суспільстві. Тому держава обмежена таким суспільним інтересом, який Суд визначив як «забезпечення для преси можливості виконувати законну роль «громадського наглядача» при розповсюдженні інформації, що становить значний громадський інтерес.». Таким чином Суд розмежував сферу захисту приватного життя та сферу, в якій особа діє в якості громадського діяча. В цьому останньому випадку журналістська свобода включає можливість вдаватися до певного перебільшення або навіть до провокаційного викладення матеріалу, які є невід`ємними складовими «сторожової» функції преси в демократичному суспільстві. Більш того, Суд відмітив, що в даній справі були відсутні будь-які докази стосовно того, що викладення подій, наведені в статтях, було повністю хибним, або що таке викладення було безпосередньо спрямоване на розпалення наклепницької кампанії проти керівника державної компанії та сенатора. Тому кримінальне звинувачення журналіста було непропорційним втручанням в здійснення ним свободи висловлювання. В цьому відношенні можна зробити висновок, що публічні особи, що виступають в своїй офіційній якості, не можуть покладатися на такий саме захист, який надається в сфері приватного життя. Тому національне законодавство, в якому, як правило, не проводиться такого розрізнення, має тлумачитися в світлі Конвенції та особливої ролі, яку відіграють незалежні засоби масової інформації в демократичному суспільстві. Крім того, принцип пропорційності має також застосовуватись в цивільному провадженні, розпочатому публічними особами - що є досить поширеним засобом в деяких східноєвропейських країнах для фінансового знищення органу масової інформації через отримання судового рішення про відшкодування надмірної моральної шкоди. Таке рішення може і повинно вважатися непропорційним та таким, що не є необхідним в демократичному суспільстві, і відповідно, таким, що суперечить праву на свободу висловлювання, втіленому в Європейській конвенції. У справі «Газета «Україна-центр» проти України», ЄСПЛ, у якості основоположного принципу у сфері застосування ст. 10 Конвенції зазначив, що «повідомлення новин, засноване на інтерв`ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства». У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту, і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у розповсюдженні висловлювань інших осіб буде суттєво заважати пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин.». У даній справі ЄСПЛ, зазначив, що «із установлених національними судами фактів вбачається, що це твердження не було підготовлено або опубліковано самим заявником - він просто посилався на нього в розмовах з іншими особами як на особисту оцінку фактичної інформації, вірогідність якої викликала в нього сумнів. Національні суди не довели того, що він навмисне намагався ввести в оману інших виборців і перешкодити їм у здійсненні ними своїх виборчих прав на президентських виборах 1999р. Більш того, сама по собі стаття 10 Конвенції не забороняє обговорення або поширення отриманої інформації, навіть якщо виникають серйозні сумніви щодо її вірогідності. Якби це було не так, то це означало б, що люди були б позбавлені права виражати свої погляди і думки про заяви, зроблені у ЗМІ, що накладало б необгрунтовані обмеження на свободу вираження поглядів, гарантовану статтею 10 Конвенції.». Таким чином, відповідач надав можливість для публікації статті «[INFO]», оскільки в ній викладено інформацію, що є відредагованим певним чином відтворенням висловлювань суб`єктів владних повноважень та ЗМІ щодо причетності [PERSON] до корупційного скандалу та судового розгляду справи у якій вона є стороною. З огляду на те , що [PERSON] є публічною особою та відіграє значну роль в галузі культури та мистецтва м. Одеси, вона не повинна мати особливого захисту її особистих немайнових прав при поширенні щодо неї інформації, що становить значний суспільний інтерес, та може свідчити про те як [PERSON] використовує надані їй повноваження. При цьому форма та спосіб розкриття даної інформації є елементом журналістської свободи і питання які деталі необхідно опублікувати, щоб забезпечити правдоподібність та переконливість статті є виключним правом журналіста. В даному випадку автор статті підсумував те , що було сказано іншими та логічно виведено з подій, що безсумнівно мали місце. З опублікованої статті вбачається, що висловлювання автора містять оціночні судження, правдивість яких не підлягає доведенню, та стаття не містить у собі елементів, що були б зумовлені наміром завдати шкоди репутації [PERSON] Слід зауважити, що інформація, що міститься в статті не є недостовірною, оскільки по вказаним фактам, на момент публікації, проводилося досудове розслідування. Спростувати, можна лише інформацію, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Об`єктивне існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи. Враховуючи, що інформація, яку позивач просить спростувати відповідає загальновідомим фактичним обставинам досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42018160000000618 від 16 липня 2018 року, таким чином, відсутні у своїй сукупності обставини, що входять до юридичного складу правопорушення у вигляді розміщення такої публікації в мережі інтернет. Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості у суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми. Таким чином, викладена [INFO] [PERSON] на сайті odessa-life.od.ua публікація містить загальновідому інформацію стосовно стану і перебігу досудового розслідування та обставин, встановлених органом досудового розслідування у кримінальному провадженні стосовно [PERSON] , а тому позовні вимоги [PERSON] в частині вимог про визнання такою, що принижує честь і гідність, та порушує право на недоторканість та ділової репутації, право на ім`я, право на презумпцію невинуватості, та щодо зобов`язання видалити з веб-сатйу статтю, не підлягають задоволенню. У відповідності до положень ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Згідно положень ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п.п. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного суду N5 від 25.05.2001 визначено, що обов`язковому з`ясуванню підлягають наявність злого умислу журналіста або засобу масової інформації, а також наслідки використання потерпілим можливостей позасудового (досудового) спростування неправдивих відомостей, відстоювання його честі й гідності та врегулювання конфлікту в цілому. Виходячи з принципу покладення на особу відповідальності за заподіяну нею шкоду, підставою для відшкодування шкоди (в тому числі і моральної) має бути сукупність таких обставин: 1) наявність законної підстави для покладення на особу зобов`язання по відшкодуванню моральної шкоди; 2) вина заподіювана; 3) причинний зв`язок між діями і самою шкодою; 4) наявність дійсної шкоди. У позовній заяві позивач зазначає, що моральна шкода, заподіяна діями відповідача, полягає в тому, що нібито поширення недостовірної інформації відобразилось на її здоров`ї, у зв`язку з чим Позивач проходила лікування в умовах стаціонару в період з 19.09.2018 року по 21.09.2018 року. Оскільки не знайшло свого підтвердження порушення відповідачем прав позивача, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача моральної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки вони є похідними від основних вимог позивача. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed