Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] сільської ради Ківерцівського району, треті особи без самостійних вимог: [PERSON], [PERSON] про визнання недійсними правових актів [PERSON] сільської ради виданих на імя [PERSON] про приватне право на земельні ділянки та на будинок. В обгрунтування заявлених вимог посилається на те, що спірним рішенням відповідача [PERSON] сільської ради №10/2 від 25.04.2012 року, про яке йому стало відомо у травні 2014 року надано дозвіл [PERSON] на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право власності на земельну ділянку в с. Жорнище по вул. Центральна, 50. Оскільки [PERSON] в цій місцевості і за цією адресою, оформив своє право на будинок в недотриманні встановленого порядку у 2009 році, та не отримав за встановленим порядком земельної ділянки в користування у вказаних розмірах за вказаною спеціалізацією її використання до цього, у звязку з чим вважає що постановленні відповідачем рішення є спірними та підлягають скасуванню, оскільки за результатом їх постанови відповідачем, не за встановленим порядком ЗК України виникли земельні спори [PERSON] із ним, та відбулось порушення його прав на користування спадковою земельною ділянкою та нерухомим майном. Разом з тим зазначає, що в процесі розгляду цивільних справ у Ківерцівському районному суді йому стало відомо, що [PERSON] не звертався із заявою до [PERSON] сільської ради про відведення йому земельної ділянки в користування в с. Жорнище, по вул. Центральна, 50 до 2012 року, і також не звертався із заявою про встановлення йому приватного права на будинок за вищевказаною адресою у 2009 році, але незважаючи на це досягнув оформлення цих прав. Також вказує, що формування нової земельної ділянки за її спеціалізацією для передачі [PERSON], як новому власнику мало відбуватися за рішенням [PERSON] сільської ради з її відведенням обовязково, на підставі погоджених документів із землеустрою, а в порушенні цього порядку рішення відповідача не приймалось і проект землеустрою перед передачею земельних ділянок не погоджувався, однак спірним рішенням відповідача №45 від 24.09.2009 року вирішено видати [PERSON] свідоцтво про право власності на будинок в с. Жорнище, вул. Центральна, 50, Ківерцівського району Волинської області. Окрім того, вказує на те, що видані державні акти про приватне право на земельні ділянки [PERSON] на підставі спірних рішень [PERSON] сільської ради є доказом того, що вони постановленні в недотримання ЗК України, які регулюють порядок і черговість постанови правових актів з приводу передачі земельних ділянок в користування із зміною їх розмірів та спеціалізацією в межах населеного пункту, що є підставою для визнання їх недійсними, внаслідок чого відновляться його права і свободи на користування земельною ділянкою і нерухомими обєктами, які йому перейшли у спадок після смерті [PERSON] за адресою: с. Жорнище, вул. Центральна, 48, Ківерцівського району. З врахуванням вищевикладеного просить суд визнати недійсними з моменту видачі рішення [PERSON] сільської ради №10/2 від 25.04.2012 року, №11/4 від 19.07.2012 року на виготовлення документації про передачу земельних ділянок у приватну власність [PERSON] і її затвердження, рішення виконавчого комітету [PERSON] сільської ради №45 від 24.09.2009 року про видачу [PERSON] свідоцтва на право власності на житловий будинок №50 по вул. Центральній в с. Жорнище, Ківерцівського району, Волинської області, рішення реєстратора ВОБТІ [PERSON] від 25.11.2009 року та видане свідоцтво про право власності [PERSON] на будинок в с. Жорнище, вул. Центральна, 50, яке видане на підставі рішення виконавчого комітету [PERSON] сільської ради №45 від 24.09.2009 року та виключити запис №67 в книзі №2 ВОБТІ, реєстрації прав власників. Представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідач [PERSON] [PERSON] було подано заперечення на позовну заяву, відповідно до якого просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, оскільки [PERSON] сільська рада Ківерцівського району Волинської області при ухваленні вищезазначених рішень діяла на підставі, у межах та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно. Крім того зазначив, що позивачем не було зазначено в розумінні ст. 57, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, які норми актів земельного та іншого законодавства України було порушено [PERSON] сільською радою під час прийняття оскаржуваних рішень та які, при цьому порушенні його права. Окрім того, просив застосувати строки позовної давності, а також стягнути з позивача компенсацію витрат на правову допомогу в сумі 1450 грн. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання, кожен зокрема, позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задоволити. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Ківерцівського району Волинської області [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив у їх задоволенні відмовити, оскільки вони є безпідставними. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідач [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив у їх задоволенні відмовити посилаючись на подане до суду заперечення. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав повністю, висловив думку щодо доцільності його задоволення. Заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 06.08.2014 року за [PERSON] визнано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований в с. Жорнище по вул. Центральна, 48, Ківерцівського району Волинської області, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла 01.11.2011 року /а.с.119/. Згідно рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 25.04.2016 року за [PERSON] визнано право власності на земельну ділянку розміром 0,025 га., що знаходиться в с. Жорнище, по вул. Центральна, 48, Ківерцівського району Волинської області, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла 01.11.2011 року /а.с.49/. Тобто, власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, які розміщені на вказаній земельній ділянці, є [PERSON], позивач по справі, які він успадкував після смерті матері [PERSON]. Разом з тим, судом також встановлено, що рішення [PERSON] сільської ради Ківерцівського району Волинської області №10/2 від 25.04.2012 року громадянину [PERSON] надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо скадання документів, що посвідчують право приватної власності на земельну ділянку в с. Жорнище, вул. Центральна, 50, орієнтованою площею 0,85 га в т.ч. 0,25 ОЖБ, 0,60 ОСГ /а.с.10/. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] є власником суміжної земельної ділянки, відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЙ № 748595 від 21.11.2012 року та серії ЯЙ № 748596 від 21.11.2012 року, виданих на підставі рішення [PERSON] сільської ради № 11/4 від 19.07.2012 року /а.с.8-9, 11/. Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч.3 ст.152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України). За змістом ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, а згідно із ст.126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Статтею 107 ЗК України передбачено, що основою для встановлення меж є дані земельно-кадастрової документації. Відповідно до наведених термінів в статті 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. Згідно зі ст.15 Закону України "Про Державний земельний кадастр" до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки: кадастровий номер; місце розташування; опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив'язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі; дані про якісний стан земель та про бонітування ґрунтів; відомості про інші об'єкти Державного земельного кадастру, до яких територіально (повністю або частково) входить земельна ділянка; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); склад угідь із зазначенням контурів будівель і споруд, їх назв; відомості про обмеження у використанні земельних ділянок; відомості про частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки; нормативна грошова оцінка; інформація про документацію із землеустрою та оцінки земель щодо земельної ділянки та інші документи, на підставі яких встановлено відомості про земельну ділянку. Відомості про земельну ділянку містять інформацію про її власників (користувачів), зазначену в частині другій статті 30 цього Закону, зареєстровані речові права відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Позивач [PERSON] зазначає, що став власником майна належного покійній [PERSON] в порядку спадкування. Відповідно до ст.1225 ЦК України та ст.131 ЗК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно ст.126 ЗК України, в редакції яка діяла на час відкриття спадщини, право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується свідоцтвом про право на спадщину. Цивільним кодексом України закріплено обов'язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якого є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Стаття 182 ЦК України вказує на необхідність спадкоємця зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Відтак, позивач [PERSON] не надав суду жодного документу, що посвідчує право власності чи право користування земельною ділянкою, яким повинен бути державний акт на право власності чи право користування на земельну ділянку, або ж договір оренди, а також не надав суду доказів відведення її меж у натурі. Окрім того, не заперечив, що після отримання рішень суду, в установленому законом порядку не звертався, для оформлення своїх спадкових прав. Разом з тим, відповідно до ст. ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається зі змісту рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 22.05.2014 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Волинська регіональна філія ДП «Центр державного земельного кадастру» про усунення перешкоду користуванні земельною ділянкою, [PERSON] не є власником спірної земельної ділянки /а.с.4-6/. Позивач не надав суду технічної документації із землеустрою на земельну ділянку за адресою с. Жорнище, вул. Центральна, 48, Ківерцівського району Волинської області, межі земельної ділянки по вищевказаній адресі в с. Жорнище не встановлені. Крім того, матеріали справи містять акт погодження меж земельної ділянки по вул. Центральна, 50, що в с. Жорнище Ківерцівського району із суміжними землекористувачами. Відсутність спірних питань, непорозумінь і претензій з боку суміжних землекористувачів щодо зовнішніх меж земельної ділянки [PERSON] підтверджується і технічною документацією із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку [PERSON] /а.с.117-118/. Отже, визначені позивачем підстави позову є хибними і не дають законної можливості для його задоволення. В той же час, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленому в ст. 11 ЦПК України, суд не має право самостійного визначати правові підстави захисту прав позивача та беручи до уваги те, що позивач не є ні власником, ні користувачем спірної земельної ділянки, то заявлені ним позовні вимоги до відповідача є безпідставними і не підлягають задоволенню. Суд не бере до уваги твердження представника третьої особи [PERSON] [PERSON] щодо застосування строків позовної давності, оскільки позовна давність застосовується у разі обґрунтованості позовних вимог, а у випадку, коли суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, ухвалюється рішення про відмову в задоволенні позову саме з цих підстав. Частиною першою ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Як вбачається з поданої заяви, представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] [PERSON] просить на підставі ст. ст. 84, 87 ЦПК України стягнути з позивача компенсацію витрат на правову допомогу, повязані з залученням адвоката до участі у розгляді справи. Згідно ст. 84 ЦПК України, витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. В силу ст. 30 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідно до ст. 47 цього Кодексу учасниками цивільного процесу, крім осіб, які беруть участь у справі (сторони, треті особи, представники сторін та третіх осіб), є секретар судового засідання, судовий розпорядник, свідок експерт, перекладач, спеціаліст, особа, яка надає правову допомогу. Положеннями ст. 56 ЦПК України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, зазначена в частині першій цієї статті, має право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії, долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Таким чином, заява представника третьої особи [PERSON] [PERSON] про компенсацію витрат на правову допомогу в розмірі 1450 грн. задоволенню не підлягає, оскільки нормами ЦПК України не передбачено компенсацію витрат на правову допомогу третій особі, яка згідно ст. 30 ЦПК України не є стороною по справі.

Outcome: dismissed