Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до АКБ «ТАС Комерцбанк», ПАТ «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору недійсним. В обґрунтування вимог зазначає, що 22.11.2007 уклала кредитний договір № 030/11.07/71-424К з АКБ «ТАС-Комерцбанк», за умовами якого Банк зобов`язується надати грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 33 000,00 доларів США на строк з 22.1.2007 по 21.11.2032, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,9% річних за весь строк фактичного користування кредитом, а позичальник зобов`язується повернути кредит, виплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у строки, передбачені цим договором. Кредиті кошти призначені на споживчі цілі. Згідно Додатку № 1 до кредитного договору сторонами затверджено «Графік погашенні заборгованості», згідно якого сума щомісячного платежу, який здійснюється до 10 числа кожного місяця, починаючи з наступного місяця після надання кредиту, - становить 111,00 доларів США, окрім платежу за останній місяць користування кредитом, який становить 223,00 доларів США. На забезпечення виконання зобов`язань позичальника між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та нею 03.12.2007 укладений іпотечний договір, за умовами якого вона передала в іпотеку іпотекодержателю належне їй на праві власності майно, а саме: квартиру [ADDRESS] . 25.05.2012 між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, відповідно до якого права вимоги за кредитним договором були відступлені на користь ПАТ «Дельта Банк». 15.06.2012 між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором. Позивач вважає, що відповідач при укладенні спірного правочину свідомо та навмисно ввів її в оману щодо істотної умови кредитного договору - його ціни, а саме - абсолютного значення здороження кредиту та відсоткової ставки з метою привернення уваги до фінансової послуги саме цього кредитора. Водночас, розмір щомісячного ануїтетного платежу, як одного із вартісних елементів фінансової послуги, також не відповідає базовим умовам кредитування, та є навмисно завищеним банком з мотивів отримання прихованого прибутку. Згідно п. 10.12. спірного кредитного договору, визначено, що розрахунок сукупної вартості кредиту надається саме в додатку № 1 до кредитного договору. Так, у вказаному додатку № 1 до кредитного договору було зазначено щомісячний розмір ануїтетного платежу в розмірі 111 доларів США та відсутня істотна умова договору - абсолютне значенні здороження кредиту, сума якого на момент підписання кредитного договору позивачці не була відома. Виконання спірного правочину направлене на отримання кредитором прихованого прибутку та, водночас, на виникнення не передбачених втрат у боржника. Додаток № 1 не містить усіх інформаційних елементів, які визначені законом, як обов`язкові, розрахунки, які здійснено не у відповідності до методики, визначеної в Постанові НБУ № 168 (розрахунок ефективної відсоткової ставки), додаток № 1 не може слугувати доказом проведенні переддоговірної роботи, оскільки неможливо встановити коли саме кредитор надав його позичальнику. Формування волі позичальника щодо укладення спірного правочину відбувалось під впливом інформації, що не відповідала дійсності, та створювала помилкове уявлення про ціну фінансової послуги. Позивачу як споживачу фінансових послуг банку не було надано повної інформації про кредитні умови, а саме: орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням процентної ставки за кредитом і вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних із одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; податковий режим сплати процентів та про державні субсидії або інформацію про те, від кого споживач може одержати такі відомості, не роз`яснено, що валютні ризики під час виконання взятих на себе кредитних зобов`язань за кредитним договором покладено на споживача й не надано інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних із конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, що передбачено Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Національного банку України від 10.05.2007р. № 168, та не відповідає вимогам ст.ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів». Окрім того, розрахунок платежів споживача проведений поверхово, оскільки у ньому зазначено тільки два показники: дату платежу та суму, що підлягає сплаті, й не зрозуміло для споживача, оскільки не зазначено із чого складаються вказані суми та на момент укладення договору взагалі відсутня інформація щодо кінцевих сум. Зазначена у договорі сума кредиту не відповідає його умовам і вартості кредиту, орієнтовна вартість кредиту становить значно більше суму, проте така сума в договорі відсутня, як і будь-які посилання на неї. Розрахунок реальної процентної ставки за користування кредитом та розміру суми абсолютного значення подорожчання кредиту, відповідач не здійснював, у письмовій формі не викладав, до відома позичальника не доводив та з ним не узгоджував. Вищевказані обов`язкові відомості не були встановлені та не розкриті відповідачем у кредитному договорі, тому кредитний договір № 030/11.07/71-424К від 22.11.2007 не відповідає вимогам чинного законодавства України, а його сторонами, в належній формі не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, передбачених законодавцем. Таким чином, під час укладання договору, банк приховав від позичальника повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману, щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. Укладання кредитного договору на таких умовах суперечили її волевиявленню, тому, виходячи з положень ст.ст. 203, 215, 230, 548 ЦК України, договір є недійсним. Відповідач ПАТ «Альфа-Банк» подав відзив, в якому позов не визнав, обґрунтовуючи наступним. АКБ «ТАС-Комерцбанк» мав Банківську ліцензію № 38 від 11.10.2001 на здійснення операцій з валютними цінностями. Із заяви - анкети вбачається, що саме [PERSON] звернулася до первісного кредитора з проханням надати їй кредит на купівлю квартири у валюті долари США. Відповідно до п.10.1. кредитного договору укладаючи договір, позичальник усвідомлює та підтверджує, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Підписанням цього договору позичальник свідчить, що він до підписання цього договору ознайомився з усіма умовами, на яких АКБ «ТАС-Комерцбанк» здійснює кредитування фізичних осіб, свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому договорі. Позичальник свідчить, що під час укладення та виконання цього договору він не знаходиться під впливом, обману, насильства, погрози, зловмисної угоди і збігу тяжких обставин. Позичальник також: засвідчив, що він спроможний укласти цей (кредитний) договір і виконати зобов`язання, передбачені ним. Сторони підтвердили, що текст договору відображає дійсні їх наміри. Сторони погодили, що з укладенням договору вони досягли згоди з усіх істотних умов та не існує будь-яких умов, які можуть бути істотними та необхідними за змістом цього договору (п.10.10). Окрім цього, [PERSON] власноруч написала у примірнику кредитного договору, що зберігається у первісного позивача, що з умовами договору ознайомлена. Посилання позивача на не проведення з боку банку переддоговірної роботи та не повідомлення їй умов кредитування спростовуються також і змістом заяви-анкети, з якою позивач особисто звернувся до банку із письмовою заявою, в якій просив видати йому кредитні кошти терміном на 300 місяців під ставку у розмірі 11,9 % у валюті долари США у розмірі 33300 та зі щомісячним поверненням. Щодо того, що при укладенні договору позивач нібито не могла припустити можливості значних валютних коливань, які в дійсності відбулись і призвели до суттєвого (подорожчання долару США (валюта кредиту) по відношенню до гривні, зазначив наступне. Позичальником не враховано, що зазначені валютні коливання суттєво вплинули не тільки на її майнові інтереси, як сторони кредитного договору, а і на майнові інтереси банку, як сторони даного кредитного договору, оскільки банк виконав своє зобов`язання за кредитним договором, тобто надав кредит позичальникові, в валюті договору - долар США. При цьому валютні коливання, на які посилається позичальник, явно спричинені не подорожчанням самого долару США, а подешевшенням (зниженням купівельної спроможності) української гривні в цілому і, відповідно, по відношенню до долару США. Тому збитки банку в разі невиконання позичальником своїх зобов`язань з повернення кредиту тим більше зростають в гривневому еквіваленті. Посилається на пункт 16 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012, в якому зазначено, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Цивільним кодексом України встановлено принцип свободи договору (ст.ст. 6, 627 ЦК України), відповідно до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Позивач, при укладенні кредитного договору, чітко усвідомлювала, що укладаючи його у валюті - долар США - вона несе ризик того, що її зобов`язання в гривневому еквіваленті можуть суттєво зрости в разі валютних коливань, які і до укладення цього договору не раз траплялись. З огляду на зазначене, погодитися із доводами [PERSON] про те, що банк до укладання кредитного договору не провів із позивачем переддоговірну роботу та всупереч вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не повідомив останній всю необхідну інформацію не можна, оскільки вони спростовуються самим укладеним договором з додатками, який містить чіткі зазначення щодо мети (п.1.4.), можливу суму кредиту (п. 1.1.), форми та види забезпечення (р.2), строків 1.1.), і щодо розміру відсотків п. 1.3.), відповідальності сторін договору (розд. 8), права та обов`язків сторін (розд. 4-7), сукупну вартість (п. 1.5), найменування та місцезнаходження банку тощо. Також, посилається на те, що [PERSON] тривалий час (протягом восьми років) виконувала його умови, допускаючи прострочення платежів та згадала вперше про свої порушені права споживача лише у 2016 році після подання позову про стягнення з неї заборгованості, а до цього часу, протягом дев`яти років не ставила питання у передбаченому законодавством порядку про визнання умов кредитного договору недійсним з підстав, викладених у позовній заяві. Просив у задоволенні позову відмовити. Крім того, відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності, оскільки позивач при укладенні договору була ознайомлена зі всіма істотними умовами договору, який виконувала до 2015 року. Крім того, позивач зверталась до суду із зустрічним позовом про визнання договору частково недійсним з підстав введення її в оману щодо його умов, під час укладення договору. Ухвалою суду від 30.03.2018 відкрите спрощене позовне провадження. Ухвалою суду від 30.05.2018 призначена судово-економічна експертиза. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Сльозко Л.М. вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позові. Представник ПАТ «Альфа-Банк» - адвокат Луньова А.Г. вимоги не визнала, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Подала заяву про застосування строків позовної давності. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 22.11.2007 між позивачем та АКБ «ТАС-Комерцбанк», укладений кредитний договір № 030/11.07/71-424К за умовами якого банк зобов`язується надати грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 33 000,00 доларів США на споживчі цілі, строком до 21.11.2032, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,9% річних за весь строк фактичного користування кредитом, а позичальник зобов`язується повернути кредит, виплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у строки, передбачені цим договором. Згідно Додатку № 1 до кредитного договору сторонами затверджено «Графік погашенні заборгованості», згідно якого сума щомісячного платежу, який здійснюється до 10 числа кожного місяця, починаючи з наступного місяця після надання кредиту, - становить 111,00 доларів США, окрім платежу за останній місяць користування кредитом, який становить 223,00 доларів США. На забезпечення виконання зобов`язань позичальника між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та нею 03.12.2007 укладений іпотечний договір, за умовами якого вона передала в іпотеку іпотекодержателю належне їй на праві власності майно, а саме: квартиру [ADDRESS] . 25.05.2012 між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, відповідно до якого права вимоги за кредитним договором були відступлені на користь ПАТ «Дельта Банк». 15.06.2012 між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором. Позивач оспорює правочин, як такий, що не відповідає вимогам Закону, а саме положенням ч.5 ст. 203 ЦК, ст.ст. 215, 227 ЦК та ст.ст. 11, 15, 19 ЗУ «Про захист прав споживачів». Так, частиною 1 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з правочинів. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України та ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. За змістом ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. За ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1 статті); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 статті); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 статті); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 статті). В порядку ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 статті); якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1 ст. 81 ЦПК ). Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів) який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Позивач з власної ініціативи звернувся за отриманням кредиту в іноземній валюті до вільно обраного ним Банку, отримавши всю передбачену законодавством інформацію перед укладенням договору, що відповідає статтям 19, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статтям 3-5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Про що зазначено в анкеті-заяві. Власноручно підписав кредитний договір, чим підтвердив факт ознайомлення з елементами вартості кредиту, які він повинен сплачувати по договору та умовами кредитування. Укладеним договором чітко визначено умови та порядок погашення, валюта кредитування, права та обов`язки сторін, тому сторона повністю ознайомлена з усіма умовами кредиту. До банку із заявами про надання додаткової інформації по кредитному договору не звертався. Позивач ознайомився з умовами кредитування та скористався можливістю на отримання споживчого кредиту в іноземній валюті. При цьому, позичальник не реалізував своє право на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту відповідно до ч. 6 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору, не просив змінити або роз`яснити окремі його положення. Отримавши від банку кошти у іноземній валюти, позивач не висловлювала заперечень з цього приводу, кошти використав на власний розсуд. В підставу визнання спірної угоди недійсною, позивач посилався на приписи ст. ст. 11, 15, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливості умов оспорюваного правочину, оскільки на час укладення кредитного договору банк не повідомив його про валютні ризики, пов`язані з підвищенням вартості валюти (долару США), орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту, внаслідок чого відповідач застосував нечесну підприємницьку діяльність, ввівши позивача в оману. Разом з тим, будь-яких належних доказів на підтвердження введення його в оману банком під час укладення правочину, а також на підтвердження того, що умови кредитного договору є несправедливими позивачем суду не надано. Незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, тому, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторона приймає на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу. Істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов`язань за кредитним договором через підвищення курсу іноземної валюти не є підставою вважати умови кредитного договору несправедливими у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та для визнання спірного договору недійсним, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник, який добровільно погодився на отримання кредиту в іноземній валюті, діяв на власний розсуд та ризик, мав можливість, виходячи з динаміки зміни курсу валют з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги. Матеріалами справи підтверджено, що позивач власноруч заповнив анкету-заяву позичальника на отримання кредиту, в якій вказана бажана кредитна сума та зазначив, що ознайомлений і згоден з умовами кредитування, які були надані у письмовій формі. Своїм підписом підтвердив факт про надану повну інформацію про умови кредитування банку (а також його місце знаходження), а саме: мету, для якої кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями позичальника, тип відсоткової ставки, суму на яку кредит може бути виданий, орієнтовану сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, можливість дострокового повернення кредиту та його умови, необхідність здійснення оцінки майна, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється, податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які позичальник має право, та відомості про те, від кого позичальник може одержати докладнішу інформацію, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Позичальник не повідомляв банк про наявність у нього будь-яких зауважень чи заперечень стосовно змісту наданої йому інформації, як про особу і місце знаходження банку, так і про умови отримання, користування та повернення кредиту. Отримання кредиту в сумі 33 000 доларів США споживач не заперечує. Посилання, що їй не було надано повну інформацію про сукупну вартість кредиту, спростовується матеріалами справи та не є підставою для визнання кредитної угоди недійсною у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач при укладенні спірного договору був повідомлений про всі істотні умови договору, добровільно підписав договір, на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо його умов та в подальшому виконував умови договору. Умови спірного договору містять інформацію щодо сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту, кількість платежів та їх періодичність. Договірні умови передбачені зазначеним кредитним договором не створюють дисбаланс прав та обов`язків на користь будь-якої сторони цієї угоди, а тому їх не можна кваліфікувати, як несправедливі та дискримінаційні, що порушують права позивача, як споживача фінансових послуг. За встановлених обставин, укладений між сторонами кредитний договір не суперечить нормам чинного на той час законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, під час укладення кредитного договору позивачу було надано необхідну інформацію про умови кредитування. Вказане узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15. Суд звертає увагу на те, що позивач протягом тривалого часу виконував зобов`язання за договором, не ставлячи під сумнів його дійсність. За клопотанням позивача у справі призначена судово-економічна експертиза, яка проведена Київською незалежною судово-експертною установою. За результатами її проведення експертом складений висновок № 2764 від 14.03.2019, яким встановлено, що: 1. В результаті проведеного дослідження, виходячи з наявних матеріалів та умов на момент укладення кредитного договору №030/11.07/71-424К від 22.11.2007 (в т.ч. даних Додатку №1 від 22.11.2007 до нього), встановлена сукупна вартість кредиту (у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту) складає: - реальна процентна ставка на момент укладення кредитного договору №030/11.07/71-424К від 22.11.2007 - 13,45%; - абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладення Кредитного договору №030/11.07/71-424К від 22.11.2007р. - 53540,33 доларів США. 2. За даними п.1.3 кредитного договору №030/11.07/71-424К від 22.11.2007 процентна ставка за користування кредитом становить 11,90% річних. В межах наявних матеріалів, реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладення Кредитного договору не визначені. В результаті проведеного дослідження, виходячи з наявних матеріалів та умов на момент укладення Кредитного договору №030/11.07/71-424К від 22.11.2007 (в т.ч. даних Додатку №1 від 22.11.2007 до нього), встановлена сукупна вартість кредиту (у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту) складає: - реальна процентна ставка на момент укладення Кредитного договору №030/11.07/71-424К від 22.11.2007р. - 13,45% (докладно див. кол.7 Додатку 1 експертизи); - абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладення кредитного договору №030/11.07/71-424К від 22.11.2007 - 53540,33 доларів США; 3. В результаті проведених арифметичних розрахунків, відповідно наявних матеріалів та умов кредитування, викладених на момент укладення Кредитного договору №030/11.07/71-424К від 22.11.2007 (в т.ч. даних Додатку №1 від 22.11.2007 до нього), встановлений щомісячний платіж складає: від 114,00 доларів США до 540,00 доларів США. 4. В межах наявних матеріалів, під час укладення Кредитного договору №030/11.07/71-424К від 22.11.2007 не встановлено виконання Банком вимог п.2.1., 2.2., 3.1., 3.2., 3,3., 3.8. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (затверджених Постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007) та п.2 та 4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», щодо викладення в його змісті повного обсягу інформації про кредитні умови, в т.ч. графіку погашення заборгованості (у розрізі погашення основного боргу та відсотків), розміру орієнтовної сукупної вартості кредиту, детального розпису загальної вартості кредиту для споживача та сукупної вартості кредиту; їз визначенням її в процентному значенні та в грошовому виразі, у вигляді - реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту. На підставі висновку експерта ті обставини, що в межах наявних матеріалів справи, реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту за кредитним договором не відповідають в певній частині укладеному зобов`язанню, зважаючи на відсутність достатніх даних для визнання умов договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, відсутні правові підстави для визнання договору недійсним у цілому. Обставин, відповідно до ст. 216 ЦК України, які можна було кваліфікувати як несправедливі умови і які могли мати наслідком недійсність договору загалом не встановлено. Позивач отримав кошти за договором в іноземній валюті, з моменту укладення спірного договору та користується ними, тривалий час сплачував борг, на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов кредитних договорів та в подальшому виконував їх; відповідач надав позичальнику документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної відсоткової ставки. У випадку сплати процентів за користування кредитом у більшому розмірі, ніж той, що передбачений умовами договору, позивач має право на проведення відповідного перерахунку, або повернення зайво сплачених коштів. Вказане питання може бути вирішено в окремому порядку. У результаті розгляду справи не здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема не спростовано, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту позивач діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши, характер правочину і всі його істотні умови. На виконання умов договору про надання споживчого кредиту позивач без заперечень отримав кошти в іноземній валюті. Висновок судово-економічної експертизи не доводить факту введення банком позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та сукупної вартості кредиту. Отже встановлені у експертному висновку обставини самі по собі не можуть слугувати підставою для визнання недійсним кредитного договору. Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими цивільно-процесуальним законодавством. За вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що при укладенні кредитного договору позивач діяв вільно, враховував власні інтереси, прийняв рішення про вибір контрагента та вступив з ним в договірні відносини, визначивши при цьому характер правочину, його умови (зміст), тобто сторонами спільно погоджено всі істотні умови. Відповідачем подано заяву про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Частиною першою статті 261 ЦК України визначено, що за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). За п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування строку позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З урахуванням встановлених обставин суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв`язку з недоведеністю порушеного права. На підставі ст. 203, 215, 216, 267 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 265 ЦПК України, суд -

Outcome: dismissed