Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-30 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом, у якому за уточненим вимогами просить визнати право власності на об`єкт житлової нерухомості, а саме: садовий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 221,6 кв.м., до складу якого входить: садовий будинок літ. А, господарський блок літ. Б, навіси літ. В, Д, Ж, сараї літ. Г, Є, що розташовані в [ADDRESS] ; скасувати рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Привалової Євгенії Євгенівни за індексним номером 20432510 від 01 квітня 2015 року про державну реєстрацію права власності [PERSON] на садовий будинок, загальною площею 221,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 610914580000, що розташований за адресою: [ADDRESS] , номер запису про право власності 9250824; визнати недійсним свідоцтво про право власності на вказаний садовий будинок, серії та номер 35765994 видане Приваловою Євгенією Євгенівною державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного управління юстиції у м. Києві Тупіковій Маріанні Валентинівні (номер запису про право власності 9250824) (т. 2 а.с. 134-139). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач 26.10.2007 року отримала в дар від свого чоловіка [PERSON] земельну ділянку площею 0,0611 га., яка розташована по [ADDRESS] (кадастровий номер 8000000000:66:662:003) з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучком В.П., зареєстрованого в реєстрі за № 2943. Позивач зазначає, що 29.04.2013 року нею була подана заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на проведення державної реєстрації права власності на вказану земельну ділянку, яка зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 1037919, та цього ж дня державним реєстратором Малишевим М.С. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку. З 2007 року позивач здійснює будівництво садового будинку на належній їй земельній ділянці, що підтверджується наявними договорами поставки, підряду та ін., товарними чеками, накладними. Позивач вказує, що з 2012 року вона разом із членами своєї сім`ї постійно проживає у садовому будинку по [ADDRESS] . Створена нею житлова будівля садового будинку є самочинним будівництвом, оскільки будівництво здійснювалося без отримання належного дозволу та затвердженого проекту будівництва. Зазначає, що у квітні 2016 р. їй стало відомо, що [PERSON] подано позов про усунення перешкод у користуванні житлом та її виселення разом з членами її сім`ї. Після цього було встановлено, що 24.03.2015 р. спірний садовий будинок зареєстрований за [PERSON] державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного управління юстиції у м. Києві Приваловою Є . Є., номер запису про право власності 9250824. Вказує, що жодних угод щодо відчуження належного їй новоствореного садового будинку, господарських будівель та споруд по [ADDRESS] вона не укладала, доручень третім особам на вчинення будь яких дій з приводу нерухомого майна не надавала, не є боржником у будь яких зобов`язаннях відносно [PERSON] , з останньою не пов`язана жодними іншими правовідносинами зобов`язального характеру. У зв`язку з цим відсутні законні підстави для набуття [PERSON] права власності на вказаний садовий будинок, тому запис про реєстрацію права власності за відповідачем на об`єкт незавершеного будівництва слід скасувати як такий, що суперечить положенням Конституції України та Цивільного кодексу України стосовно права виключно власника розпоряджатися належним йому майном. Позивач зазначає, що садовий будинок був створений за її кошти, вона постійно проживає в цьому будинку та користується ним, несе тягар утримання майна, з початку будівництва жодних заяв, претензій та скарг від третіх осіб не надходило, що свідчить про відсутність факту порушення цим будівництвом прав інших осіб. Узаконення нерухомого майна необхідно їй для реалізації права власності. Ухвалою суду від 22.07.2016 р. відкрите провадження у справі (т. 1 а.с. 44). Ухвалою суду від 07.09.2016 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову, накладено арешт на садовий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 221,6 кв.м., до складу якого входить садовий будинок літера А, господарський блок літера Б, навіси літера В, Д, Ж, сараї літера Г, Є, що розташовані за адресою [ADDRESS] (т. 1 а.с. 58). 27.09.2016 року представником відповідача Головного територіального управління юстиції у м. Києві Колток О .М . суду подані заперечення на позов з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з посиланням на те, що після 30.04.2016 року Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві не має повноважень щодо вчинення будь яких реєстраційних дій відповідно підпункту 3 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та деяких інших законодавчих актів України щодо децентралізації повноважень з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (т. 1 а.с. 71-73). 27.09.2016 р. відповідачем [PERSON] в особі представника [PERSON] подані заперечення проти позовних вимог з проханням відмовити в позові в повному обсязі у зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю, мотивуючи тим, що [PERSON] 13.08.2013 року в рамках примусового виконання судового рішення набула права власності на земельну ділянку та розташовані на ній будівлі, що встановлено численними судовими рішеннями, в передбаченому чинним законодавством порядку легалізувала таке новостворене майно та отримала 01.04.2015 року свідоцтво про право власності на садовий будинок та споруди, зареєструвавши право власності в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно (т. 1 а.с. 75-79). Ухвалою суду від 03.11.2016 року за клопотанням представника позивача [PERSON] [PERSON] замінено відповідача Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві на відповідача Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (т. 1 а.с. 155, 156). Ухвалою суду від 30.11.2016 р. задоволено клопотання представника позивача [PERSON] . [PERSON] про витребування доказів (т. 1 а.с. 189, 190). Представником відповідача Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Бондар О.Г. 13.01.2017 року суду подані заперечення на позов з проханням відмовити у задоволенні позову в частині позовних вимог до вказаного відповідача, посилаючись на те, що департамент не був учасником правовідносин між позивачем та Головним територіальним управлінням юстиції у м. Києві, не порушував охоронюваних законом України прав та інтересів позивача. Як юридична особа Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) зареєстрований 27 квітня 2016 року, відповідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (т. 2 а.с. 46-48). Ухвалою суду від 19.06.2017 року за клопотанням представника позивача [PERSON] . [PERSON] залучено до участі у справі у якості співвідповідача Управління державної реєстрації в особі Головного територіального управління юстиції у м. Києві(т. 2а.с. 140, 141). Ухвалою суду від 31.10.2017 р. задоволено клопотання представника позивача [PERSON] . [PERSON] про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 755/9215/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, третя особа: [PERSON] про визнання права власності, скасування свідоцтва про право власності, скасування запису про реєстрацію права власності (т. 2 а.с. 193-195). Ухвалою суду від 03.05.2019 року провадження у справі поновлено (т. 2 а.с. 210). Ухвалою суду від 31.07.2019 року у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] [PERSON] про зупинення провадження у справі відмовлено (т. 3 а.с. 25, 26). Ухвалою суду від 31.07.2019 р. задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] . [PERSON] про виклик свідків (т. 3 а.с. 23, 24). В судовому засіданні позивач та представник позивача [PERSON] підтримали позов з викладених у ньому підстав. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні просив задовольнити позов, пояснив, що відповідач спірний будинок не будувала, право власності на [PERSON] оформлювалось по підробленим документам, будинок будувався з 2007 року і вони весь час жили в ньому, будівництво фундаменту було з 2006 року. Представники відповідача [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні просили відмовити в позові, посилаючись на його недоведеність та безпідставність, надали пояснення, викладені у запереченнях. Представник відповідача Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Бондар О.Г. в судовому засіданні пояснила, що Департамент не є правонаступником Головного територіального управління юстиції в м. Києві, тому не можуть надати пояснення щодо правомірності дій державного реєстратора, не зрозуміло які вимоги ставляться до Департаменту у цьому спорі, тому Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради не має бути відповідачем у справі. Після поновлення провадження у справі представники відповідачів Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Головного територіального управління юстиції в м. Києві в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи вказані відповідачі були повідомлені належним чином, про причини неявки представників суд не повідомлено. Суд, вислухавши позивача, представника позивача, третю особу, представників відповідача [PERSON] , представника відповідача Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що за договором купівлі-продажу від 25.05.2006 року відповідач [PERSON] придбала у третьої особи по справі [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] за 124 000 доларів США. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 07.04.2010 року даний договір купівлі-продажу квартири в частині Ѕ визнано недійсним та визнано за [PERSON] (колишньою дружиною третьої особи) право власності на Ѕ частину вказаної квартири, оскільки квартира була придбана [PERSON] (третьою особою) під час шлюбу з [PERSON] та відчужена без її згоди. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22.12.2011 року по справі № 2-6346/2011 з [PERSON] (третьої особи) на користь [PERSON] (відповідача) стягнуто завдані збитки в розмірі 1 297628,00 грн., моральну шкоду у розмірі 1700,00 грн. та 1837,00 грн. у відшкодування судових витрат (т. 1 а.с. 121, 122). 12.01.2012 року на виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22.12.2011 року було видано виконавчий лист № 2-6346. В процесі виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22.12.2011 року Головне управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської Ради (Київської міської державної адміністрації) за № 07-387/16145 від 14.06.2012 року повідомило старшого державного виконавця ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві Панченка І.І. про те, що згідно з даними автоматизованої системи ПК «Кадастр» за [PERSON] на підставі документів, що посвідчують право власності на землю, зареєстрована земельна ділянка площею 0,0611 га, яка розташована по [ADDRESS] (кадастровий номер 8000000000:66:662:0003). На підставі такої інформації старшим державним виконавцем ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 14.06.2012 року стосовно вказаної земельної ділянки. З 16.07.2012 року вищезазначений виконавчий лист № 2-6346 Деснянського районного суду м. Києва перебував на примусовому виконанні у Відділі державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві. Згідно акту опису й арешту майна від 01 серпня 2012 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві описана земельна ділянка загальною площею 0,0611 га, яка розташована по [ADDRESS] (кадастровий номер 8000000000:66:662:0003) та зазначено, що вона належить [PERSON] (третій особі). Відповідно до розділу 7 Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна та в порядку, передбаченому ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження», 17 липня 2013 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві складено Акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, а саме земельної ділянки загальною площею 0,0611 га, яка розташована по [ADDRESS] (кадастровий номер 8000000000:66:662:0003) із наявними поліпшеннями у вигляді незавершеного будівництва садового будинку та господарських споруд, що належить [PERSON] , у власність [PERSON] (відповідача), оскільки прилюдні торги оголошені такими, що не відбулися (т. 1 а.с. 127, 128). 13.08.2013 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвінчук І.А., відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі Акту державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 17.07.2013 р., видано [PERSON] (відповідачу) свідоцтво про право власності на майно, що складається із земельної ділянки загальною площею 0,0611 га, яка розташована на [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:66:662:0003, цільове призначення земельної ділянки: ведення садівництва, з наявними поліпшеннями у вигляді незавершеного будівництва садового будинку та господарських споруд, що раніше належало [PERSON] (третій особі) (т. 2 а.с. 24). Згідно декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівельні роботи на якому виконувалися на підставі повідомлення про початок їх виконання, зареєстрованої 25 грудня 2014 року, закінчений будівництвом об`єкт, а саме садовий будинок загальною площею 221,6 м. кв. та нежитлові будівлі, загальною площею 147,1 м. кв. (в т.ч. госп. блок літ. «Б» - 37,3 м. кв., навіс літ. «В» - 61,6 м кв., сарай літ «Г» - 5,9 м. кв., навіс літ. «Д» - 23,8 м. кв., сарай літ. «Е» - 9,1 м. кв., навіс літ. «Ж» - 9,4 м. кв.) по [ADDRESS] був готовий до експлуатації (т. 2 а.с. 8-10). 01 квітня 2015 року відповідачу [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - садовий будинок загальною площею 221,6 м. за адресою: [ADDRESS] (т. 2 а.с. 27). Відповідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 01.04.2015 р. за індексним номером 35766465 право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за відповідачем [PERSON] державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Приваловою Є.Є. на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер 35765994 виданого 01.04.2015 р., номер запису про право власності 9250824, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 610914580000 (т. 2 а.с. 30, 31). Згідно рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів №13 (2010) «Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень» Консультативна рада Європейський суддів вважає, що в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх "ex-officio". Сама думка, що державний орган може відмовитися від виконання рішення суду, підриває концепцію примата права. Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Аналізуючи рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), можна зробити висновок, що невід`ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення. В рішенні від 26.07.2012 р. у справі «Савіцький проти України» суд зазначив, що право, захищене п. 1 ст. 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19.03.1997 р. у справі «Горнсбі проти Греції»). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «ImmobiliareSaffi проти Італії»). У справі «Янголенко проти України» від 10.12.2009 р., Суд зазначає, що провадження у суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадією загального провадження (рішення у справі «Скордіно проти Італії»). Таким чином, виконавче провадження не має бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження мають розглядатись як цілісний процес (рішення у справі «Естіма Хорхе проти Португалії» від 21.04.98 р. та рішення у справі «Сіка проти Словакії» від 13.06.06 р.). Зі змісту рішень у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України», якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, випливає однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України. Як зауважує ЄСПЛ у рішенні у справі «Матківська проти України» від 12.03.09 р., реалізоване право знаходить свою ефективну реалізацію саме у момент виконання. Неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого ст. 1 Протоколу № 1 (рішення ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року). В даній справі реєстрація відповідачами права власності на спірне майно - об`єкт нерухомості садовий будинок загальною площею 221,6 м. за адресою: [ADDRESS] , є наслідком виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22.12.2011 року про стягнення з [PERSON] (третьої особи) на користь [PERSON] (відповідача) збитків в розмірі 1 297 628,00 грн., моральної шкоди у розмірі 1 700,00 грн. та 1 837,00 грн. судових витрат, яке не могло бути виконане іншим чином, а отже є правомірним. Посилання позивача та те, що відповідача [PERSON] слід позбавити права власності на спірне майно, яке останньою отримане в результаті виконання рішення суду, оскільки земельна ділянка з спірним майном належить позивачу з 2007 року, що підтверджується договором дарування, не приймається судом до уваги з огляду на наступне. 26 жовтня 2007 року між третьою особою та позивачем було укладено договір дарування земельної ділянки загальною площею 0,0611 га, яка розташована по [ADDRESS] (кадастровий номер 8000000000:66:662:0003) з цільовим призначенням для ведення садівництва (т. 1 а.с. 8). Відповідно до частини 1 статті 722 Цивільного кодексу України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Згідно ст. 131 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу. Відповідно норми ст. 125 Земельного кодексу України (в редакції, яка діяла станом на момент укладання договору дарування - станом на 26.10.2007 року), право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. За правилами ст. 126 Земельного кодексу України (в редакції, яка діяла станом на момент укладання договору дарування - станом на 26.10.2007 року), право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. До 02.05.2009 року документом, що посвідчував право власності на земельну ділянку незалежно від способу набуття власником такого права, виступав виключно державний акт. Оскільки право володіння земельною ділянкою на момент укладання договору дарування пов`язувалося із відповідними діями щодо її реєстрації та отримання державного акту на земельну ділянку, вважати, що позивач прийняла дарунок (земельну ділянку) від третьої особи з моменту укладання договору дарування є невірним. Таким чином, наявність договору дарування земельної ділянки позивачу не має правового значення і не може бути підставою для позбавлення відповідача [PERSON] права власності на нерухоме майно, що є предметом даного позову. Відповідно до частини 1 ст. 210 Цивільного кодексу України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Також ч. 3 ст. 640 Цивільного кодексу України у редакції чинній на момент укладення договору дарування земельної ділянки від 26.10.2007 року, було визначено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Таким чином, оскільки позивач не отримала документ, що посвідчує її право власності на земельну ділянку та не здійснила державної реєстрації цього права, посилання позивача на п. 1.4 договору дарування земельної ділянки, відповідно до якого право власності на дарунок виникає з моменту його прийняття обдарованою є нікчемним, оскільки законом встановлено спеціальну процедуру виникнення права власності на земельну ділянку. Крім того, позивач не довела, що вона була власником самочинного будівництва на земельній ділянці, як вона заявляє про це у позові, та відсоток його готовності до експлуатації на момент опису та арешту майна або що вона здійснювала кроки щодо реєстрації у встановлений спосіб самочинного будівництва з моменту укладання договору дарування земельної ділянки - з 26.10.2007 р. і до моменту опису та арешту цього майна державним виконавцем та реєстрації обтяжень - до 14.06.2012 р. Так само позивач не довела, що з 2012 року вона продовжувала здійснювати поліпшення на земельній ділянці. Натомість відповідач [PERSON] надала докази, що саме вона у 2015 році набула у власність спірне нерухоме майно у передбачений законом спосіб. Крім того, позивач є законною дружиною третьої особи [PERSON] , який був боржником у виконавчому провадженні в процесі виконання якого у відповідача [PERSON] виникло право власності на поліпшення, розміщенні на описаній державним виконавцем земельній ділянці. Ні [PERSON] , ні позивач з моменту відкриття виконавчого провадження - з початку 2012 року не оскаржували дії державного виконавця щодо незаконного опису або арешту майна - земельної ділянки з поліпшеннями, а боржник [PERSON] не заявляв про те, що вказана земельна ділянка з поліпшеннями йому не належить. Крім того, позивач, знаючи про наявність відкритого виконавчого провадження, де її чоловік був боржником, а [PERSON] стягувачем, і вважаючи себе власником майна, яке було передане Відділом ДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві на реалізацію в процесі примусового виконання рішення Деснянського райсуду м. Києва від 22 грудня 2011 року, вправі була звернутися із позовом про виключення майна з акту опису та арешту, проте не зробила цього, оскільки подавши позовну заяву, звернулася із заявою до суду про залишення її без розгляду (т. 1 а.с. 89, 95). Вищезазначене нерухоме майно у виконавчому провадженні після його опису та арешту 01.08.2012 р. було передано на відповідальне зберігання позивачу [PERSON] , яку попереджено про кримінальну або матеріальну відповідальність за відчуження, приховування, підміну описаного майна тощо, про що зберігач розписалася особисто в акті опису й арешту (т. 1 а.с. 93). Тобто, позивач мала можливість захистити своє порушене право власника у передбачений законом спосіб, зокрема заявою до суду про те, що дане майно належить їй, але не реалізувала такого права з власної ініціативи. Крім того, належність спірної земельної ділянки із поліпшеннями боржнику [PERSON] , на які у виконавчому провадженні був накладений арешт, і які були передані для реалізації на прилюдні торги, було встановлено державним виконавцем на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку та відомостей, викладених у відповіді Головного управління земельних ресурсів КМДА від 11.06.2012 р. з посиланням на дані автоматизованої системи ПК «Кадастр». Також станом на час підписання Акту передачі майна 17 липня 2013 року стягувачу і видачі [PERSON] 13 серпня 2013 року Свідоцтва про право власності на земельну ділянку, виставлена на продаж земельна ділянка належала боржнику [PERSON] , згідно даних у Державної реєстраційної служби Головного управління юстиції в м. Києві. Наявність же договору дарування земельної ділянки, на якій знаходиться садовий будинок відповідача [PERSON] , відповідно до якого третя особа передала її позивачу, з`ясувалося лише після реєстрації обтяження усього нерухомого майна, належного [PERSON] Реєстрація за позивачем права власності на земельну ділянку була здійснена 29.04.2013 року, тобто вже при наявності обтяження цього майна, зокрема встановлення заборони на його відчуження та накладення арешту державними виконавцями 14.06.2012 року та 01.08.2012 року. Посилання позивача на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03.08.2018 року, що залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 13.03.2019 року, відповідно яких визнано недійсним свідоцтво про право власності від 13.08.2013 року на земельну ділянку по [ADDRESS] , видане [PERSON] , та скасоване рішення приватного нотаріуса Літвінчука І.А. про державну реєстрацію права власності на зазначену земельну ділянку за [PERSON] (т. 2 а.с. 218-226), не мають правового значення для правильного вирішення даного спору, оскільки наявність права власності на земельну ділянку позивач пов`язує з фактом укладення договору дарування земельної ділянки 26.10.2007 року, разом з тим, позов грунтується на вимогах про визнання права власності на самочинне будівництво, як таке, що створене за кошти позивача, чим з боку відповідача [PERSON] чиняться позивачу перешкоди у розпорядженні належним [PERSON] садовим будинком. У вказаній частині позовних вимог суд керується правовими висновками викладеними у постановах Верховного Суду України від 19.09.2011 року у справі № 3-82гс11, від 27.05.2015 р. у справі № 6-159цс15, у постанові Верховного Суду від 03.10.2018 р. у справі № 200/8714/13-ц, відповідно яких визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено. Також суду не доведено обставин будівництва спірного садового будинку за особисті кошти позивача, виходячи з наступного. Допитаний судом свідок зі сторони позивача [PERSON] засвідчив, що він є чоловіком сестри [PERSON] . Будівництво будинку по [ADDRESS] почалось з 2007 р. та продовжується. Він з 2010 року власник ділянки навпроти, з 2012 р. живе у своєму садовому будинку. Сім`я Воронових живе з 2010 року у спірному будинку, здійснювала його утримання, проводила оплату за електроенергію, підключено кабель-інтернет. Домоволодіння позивача під охороною та відеоспостереженням, у 2015 р. на територію будинку намагались проникнути група озброєних людей, тоді особа з документами назвалась представником виконавчої служби. Свідок зі сторони позивача [PERSON] засвідчив, що він сусід позивача, з 2007 р. є власником ділянки по [ADDRESS] почав будуватись з 2007 року, комунікації проводились у 2007-2008 роках, роботи виконував [PERSON] , там була [PERSON] , яка коли завозили будівельний матеріал просила його (свідка) допомоги. Спірний будинок весь час доглядали [PERSON] , які там постійно проживають з кінця 2007 р. - початку 2008 року. У вересні-жовтні 2015 р. він бачив захват будинку Воронових, тоді приїжджала поліція. Отже показами вказаних свідків не підтверджено факт особистого фінансування позивачем будівництва спірного майна. До того ж, пояснення свідків про початок будівництва будинку по [ADDRESS] з 2007 р. спростовуються поясненнями третьої особи [PERSON] , яким було повідомлено суд, що фундамент будинку був зроблений у 2006 році. Суд критично відноситься до наданої позивачем копії договору № 23/ПБ на виконання ремонтно-будівельних робіт від 01.11.2007 року, укладеного між позивачем та ТОВ «БК «Лідер-Н» (т. 1 а.с. 180-183), оскільки зі змісту цього договору неможливо з`ясувати які саме роботи були замовлені у підрядника, крім того, як вбачається з відомостей з державного Реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, ТОВ «Будівельна компанія Лідер-Н» має інший ідентифікаційний код юридичної особи, ніж код ЄДРПОУ, який зазначений у договорі (т. 2 а.с. 33-36). Свідок зі сторони відповідача [PERSON] [PERSON] засвідчила, що з серпня 2012 року вона була головою правління СТК «Київський ЕВРЗ», на даний час є членом правління. На дачі в цьому кооперативі вона постійно жила з 2005 р. до 2016 р. [PERSON] вона надавала довідку про земельну ділянку на підставі наявних документів за дорученням на запит. Будинок по [ADDRESS] був побудований у 2006 році. В члени кооперативу КЕВРЗ позивач не вступала. Довідка КЕВРЗ від 01.07.2013 р. № 01/213 видана на ім`я позивача є підробленою, оскільки відповідно журналу реєстрації така довідка кооперативом не видавалась та у липні 2012 року були змінені кутові штампи, підписи на довідці підроблені. Суд приймає до уваги покази цього свідка щодо побудови спірного садового будинку до 2007 року, оскільки вони також підтверджуються наступними письмовими доказами. Так, відповідно довідки СТ «Київський ЕВРЗ» виданої в серпні 2012 р. за № 1-12, [PERSON] має у власності земельну ділянку по [ADDRESS] та незаконно встановлений житловий будинок, гараж, сарай 2005 року забудови (т. 1 а.с. 219). Відповідно інформації СТ «Київський ЕВРЗ» № 39-15 від 18.10.2015 р., станом на 2007 рік ділянка по [ADDRESS] була забудована та електрифікована від кооперативу «КЕВРЗ» (т. 1 а.с. 193). Як зазначено у технічних умовах № 20654/61 на приєднання об`єкта до електричних мереж АЕК «Київенерго» від 20.09.2005 року, термін початку будівництва садового будинку [ADDRESS] - 2005 р. (т. 1 а.с. 28). До того ж, надані позивачем суду рахунки-фактури, накладні, видаткові накладні на будівельні матеріали, включаючи покрівлю, мансардне вікно, видавалися на ім`я третьої особи [PERSON] у 2005 році (т. 1 а.с. 13-14, 15 зв., 20 зв., 21, 21 зв.), побутова техніка купувалась 13.07.2006 р. (т. 1 а.с. 14 зв.), корпусні меблі кухні та корпусні меблі прихожої були виготовлені відповідно в липні 2006 року та в жовтні 2006 року на замовлення третьої особи (т. 1 а.с. 16, 18 зв., 22 зв., 23 зв.), кошторис на проектні роботи електропостачання за замовленням [PERSON] склався у 2005 р. (т. 1 а.с. 18), захисні ролети замовлялись [PERSON] у вересні 2005 року (т. 1 а.с. 20), договір на виготовлення корпусних дитячих меблів та меблів для ванної був укладений третьою особою 05.05.2007 року (т. 1 а.с. 25). Всі ці документи, які датовані до відчуження третьою особою земельної ділянки позивачу за договором дарування від 26.10.2007 року, свідчать про придбання будівельних матеріалів та здійснення будівництва саме [PERSON] , а не позивачем. З пояснень третьої особи, шлюб між позивачем та [PERSON] був укладений 31.03.2007 року, тобто з урахуванням наявних доказів, після побудови спірного будинку. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням вищевикладеного, позов не знайшов свого підтвердження в ході розгляду справи, є безпідставним, тому задоволенню не підлягає. Згідно положень ч. 9 ст.158 ЦПК України, у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволені позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Отже, підлягають скасуванню заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07.09.2016 року, відповідно якої накладено арешт на спірний садовий будинок з господарськими будівлями. В порядку ч. 1 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed