Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаною позовною заявою, у якій просить визнати такими, що втратили право користування приміщеннями домоволодіння та виселити [PERSON] та [PERSON] із приміщень домоволодіння, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач зазначив, що 27.11.2017 року відбулись електронні торги, які проводило ДП «СЕТАМ» Міністерства юстиції України за якими було реалізовано 13/50 частин домоволодіння загальною площею 61,4 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , що належали відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності, виданого 10 листопада 1994 року Виконавчим комітетом Приморської районної ради народних депутатів на підставі рішення виконкому Приморської районної ради народних депутатів № 1708 від 06.11.92. 13.04.2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К., відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» видано позивачу свідоцтво про придбання нерухомого майна 13/50 частин домоволодіння під [ADDRESS] та зареєстровано його право власності. Однак реалізувати своє право користування зазначеними житловими приміщенням домоволодіння позивач не змозі з огляду на наявність створюваних відповідачами перешкод в його користування приміщеннями, в зв`язку з чим позивач і звернувся до суду з позовом. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2019 року у справі відкрито провадження, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження з викликом сторін, визначено сторонам строки для подання письмових доказів, відзиву та відповіді на відзив, призначено підготовче судове засідання на 10.04.2019 року на 12.00 год. У підготовче судове засідання, призначене на 10 квітня 2019 року з`явився позивач, відповідачі не з`явились, відповідач [PERSON] подала адресовану суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із необхідністю підготовки до участі по справі. Судом було задоволено клопотання відповідача [PERSON] та відкладено розгляд справи на 28 травня 2019 року. У підготовче судове засідання, призначене на 28 травня 2019 року з`явився позивач, відповідачі не з`явились, відповідач [PERSON] подала адресовану суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із хворобою. Розгляд справи було відкладено на 05 вересня 2019 року. У підготовче судове засідання, призначене на 05 вересня 2019 року з`явився позивач, відповідачі повторно не з`явились, відповідачем [PERSON] подано письмові заперечення від 07.08.2019 року на позов [PERSON] , згідно яких відповідач заперечувала проти задоволення позову, з огляду на неправомірність набуття права власності на домоволодіння та просила суд не розглядати позов. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2019 року закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до судового розгляду по суті на 06 листопада 2019 року на 15.15 год. У судове засідання, призначене на 06 листопада 2019 року з`явився позивач, відповідачі не з`явились, відповідач [PERSON] подала адресовану суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із хворобою. Судом було задоволено клопотання відповідача [PERSON] та відкладено розгляд справи на 12 грудня 2019 року на 16.00 год. У судове засідання, призначене на 12 грудня 2019 року з`явився позивач, відповідачі повторно не з`явились, відповідач [PERSON] подала адресовану суду заяву від 12.12.2019 року про відкладення розгляду справи у зв`язку із необхідністю забезпечення правової допомоги. Відповідачі про дату та час слухання справи були повідомлені належним чином. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, з огляду на обмежені процесуальні строки розгляду справи та враховуючи неповажну процесуальну поведінку відповідачів, ухвалив слухати справу у відсутності відповідачів по справі. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено,\~що 27\~листопада 2017\~року відбувся\~аукціон ДП\~«СЕТАМ» з\~реалізації арештованого\~виконавчою службою\~майна 13/50\~частин домоволодіння\~загальною площею\~61,4\~кв.м., за адресою: [ADDRESS] . 15 грудня 2017 року старшим державним виконавцем Першого Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Біликом Ростиславом Валерійовичем складено відповідний акт про реалізацію арештованого майна, а саме 13/50 частин домоволодіння, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . 23 лютого 2018 року постановою Першого Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області до акту від 15 грудня 2017 року внесено зміни. 13 квітня 2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К., на підставі акту про проведені електронні торги від 15 грудня 2017 року та відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» видано [PERSON] свідоцтво про придбання нерухомого майна 13/50 частин домоволодіння під [ADDRESS] , зареєстроване в реєстрі за № 557 та в той же день проведена державна реєстрація права власності на спірне майно. Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 346 ЦК України, право власності на майно припиняється у разі звернення стягнення на нього за зобов`язаннями власника. Таким чином право власності відповідача [PERSON] на домоволодіння під [ADDRESS] припинялось, у зв`язку із звернення стягнення на нього за її зобов`язаннями. Позивачем направлялись на адресу відповідачів повідомлення та вимоги від 14.05.2018, 03.07.2018 та 10.07.2018 року про звільнення приміщень домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Також судом було досліджено копії звернень позивача до правоохоронних органів та матеріалів кримінального провадження № 12018161500002522, внесених до ЄРДР 04.09.2018 року. Щодо доводів\~відповідача [PERSON] ,\~які містяться\~у запереченнях\~на позов,\~стосовно неправомірності\~набуття позивачем\~ [PERSON] права\~власності на\~домоволодіння,\~то вказані\~доводи не\~знайшли свого\~підтвердження та\~матеріали справи\~не містять\~належних та\~допустимих доказів\~протиправності набуття\~права власності.\~Натомість судом\~враховуються обставини\~встановлені рішенням\~Приморського районного\~суду м.\~Одеси від\~22\~липня 2019\~року по\~справі №\~522/12057/18,\~яким у\~позові [PERSON] \~до старшого\~державного виконавця\~Першого Приморського\~відділу державної\~виконавчої служби\~міста Головного\~територіального управління\~юстиції в\~Одеській області\~Білик Ростислава\~Валерійовича,\~Державного підприємства\~«СЕТАМ»,\~ [PERSON] ,\~за участі\~третьої особи,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмету спору\~ [PERSON] про\~визнання недійсними\~електронних торгів\~було відмовлено,\~з огляду\~на відсутність\~факту порушення\~порядку проведення\~електронних торгів\~з реалізації\~13/50\~частин домоволодіння\~загальною площею\~61,4\~кв.м., за адресою: [ADDRESS] , які відбулися 27.11.2017 року. Судом також досліджено витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 137641574 від 13.09.2018 року, який підтверджує реєстрацію права власності за позивачем [PERSON] . Частиною 2 статті 328 ЦК України визначено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.ч.1, 2\~ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Конституцією України та ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені в статті 383 Цивільного кодексу України та\~статті 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до правових позицій Верховного Суду, викладених в Постанові від 27 лютого 2019 року по справі № 357/7940/16-ц та Постанові від 29 січня 2018 року по справі № 766/1955/16-ц; Верховного Суду України, викладених в Постанові від 16 листопада 2016 року по справі № 6-709цс16 та Постанові від 05 листопада 2014 року по справі № 6-158цс14: «Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї». Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду, зокрема про позбавлення права власності на житлове приміщення або користування житловим приміщення, визнання особи безвісно відсутньою або померлою тощо. Відповідно до змісту зазначеної норми права, поняття "зняття з реєстрації" нерозривно пов`язане з поняттям "житлові права" (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення із займаного приміщення та інше). Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності га інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства: статті\~71,\~72,\~116,\~156 ЖК УРСР,\~стаття 405 ЦК України, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку, щодо необхідності задоволення позовних вимог, вважає їх обґрунтованими і доведеними. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до змісту ч. 2 ст. 141 ЦПК України\~судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір в розмірі 768,40 гривень, що підтверджується наявним у матеріалах справи квитанціями про сплату № 26009 від 07.08.2018 року та № 73318 від 06.02.2019 року, на зазначену суму. У зв`язку із наведеним, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідачів в рівних частинах по 384,20 гривень з кожного.

Outcome: approved