Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

26.02.2021 року позивач звернувся до суду із позовом, у якому з урахуванням уточнення до позовних вимог, просить: усунути йому перешкоди у здійсненні користування та розпорядження нежитловим приміщенням [ADDRESS] , шляхом визнання недійсним договору іпотеки №12719 від 14.12.2007 року укладеного між [PERSON] та АТ «УкрСиббанк» в забезпечення кредитного договору №11269341000 від 14.12.2007 року; визнати припиненою іпотеку вказаного нежитлового приміщення та скасувати державну реєстрацію іпотеки. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивачка є власницею 1/3 частини нежитлових приміщень № 1 ІІ поверху (в літ. А) загальною площею 81,90 кв.м. в будинку по [ADDRESS] . [PERSON] народилась [INFO] у шлюбі її батьків [PERSON] та [PERSON] . 21.04.2012 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, прізвище [PERSON] після державної реєстрацію шлюбу змінене на [PERSON] . [INFO] батьки позивачки розлучились. [INFO] батько позивачки помер. 19.08.1999 [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом (від 30.05.1996) успадкувала майно у вигляді нежилого приміщення площею 81,90 кв.м. по [ADDRESS] , розташоване на 2-му поверсі двоповерхової окремо розташованої будівлі, яке належало померлому [PERSON] . 03.09.1999 року за [PERSON] зареєстроване право приватної власності на зазначене нежиле приміщення. 14.12.2007 між [PERSON] (як Позичальником) та АТ «УкрСиббанк» (як Позикодавцем) укладено кредитний договір №11269341000, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати Позичальнику кредит в сумі 155000,00 USD, а позичальник зобов`язався в порядку та на умовах, визначених Кредитним договором, повертати кредит, виплачувати відсотки за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором та додатком №1 до нього - графіком погашення кредиту. Банк свої зобов`язання виконав та надав [PERSON] кредит у розмірі, встановленому договором. У забезпечення виконання основного зобов`язання [PERSON] передала приміщення № 1 ІІ поверху (в літ. А) загальною площею 81,90 кв.м. в будинку по [ADDRESS] в іпотеку АТ «УкрСиббанк» за договором іпотеки №12719 від 14.12.2007 укладеним між [PERSON] та АТ «УкрСиббанк». 11.06.2012 між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено Договір факторингу №4 про передачу прав вимоги за зобов`язаннями [PERSON] 06.07.2015 рішенням Дніпровського районного суду міста Києва у справі №755/4652/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії АВВ 504481, видане 19.08.1999 на ім`я [PERSON] , а саме в частині обов`язкової частки у спадковому майні в розмірі 1/3 частини нежитлового приміщення, яке знаходиться в [ADDRESS] . Рішення суду набрало чинності 17.07.2015. 19.01.2016 рішенням Дніпровського районного суду міста Києва у справі №755/21162/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] визначено додатковий строк терміном один місяць для подання нею заяви про прийняття спадщини після померлого [INFO] [PERSON] з дня набрання судовим рішенням законної сили. Рішення суду набрало законної сили 04.02.2016. 12.04.2017 рішенням Дніпровського районного суду міста Києва у справі №755/16602/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , визнано за [PERSON] , як спадкоємицею першої черги за законом після спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на 1/3 частину нежитлового приміщення №1 площею 81,90 кв.м., яке розташоване на другому поверсі (в літ. А) нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Рішення суду набрало законної сили 17.05.2017. 23.05.2017 на підставі наведеного судового рішення за [PERSON] зареєстроване право власності на 1/3 частину нежитлового приміщення №1 площею 81,90 кв.м., яке розташоване на другому поверсі (в літ. А) нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 29.05.2018 рішенням Деснянського районного суду міста Києва у справі №754/433/15-ц за позовом ТОВ «Кей-Колект» до [PERSON] про стягнення заборгованості, у задоволенні позову повністю відмовлено. Так, за результатом розгляду справи №754/433/15-ц суд дійшов висновку, що, враховуючи той факт, що ТОВ «Кей-Колект» не надано належних доказів переходу до нього права вимоги за кредитним договором, доказів наявності у ТОВ «Кей-Колект» первинних документів, підтверджуючих наявність права вимоги, умов договору факторингу щодо відплатності отриманого права вимоги, доказів наявності у ТОВ «Кей-Колект» прав на отримання грошових коштів (виконання вимоги) в іноземній валюті, не надано документів (виписок з відповідних рахунків, первинних бухгалтерських документів), розрахунку суми заборгованості [PERSON] на дату відступлення права вимоги, та не надано доказів належного повідомлення [PERSON] про дострокове виконання зобов`язання (повернення заборгованості), а також з огляду на те, що зазначений договір факторингу укладено під фінансування клієнта фізичної особи, а не суб`єкта господарювання, враховуючи те, що ТОВ «Кей-Колект» не надав суду доказів на підтвердження наявності у нього права на придбання права відступної вимоги до фізичних осіб, не довів факту укладення договору факторингу №4 від 11.06.2012 між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», що став підставою для звернення до суду з позовом до [PERSON] , позовні вимоги ТОВ «Кей-Колект» про стягнення заборгованості у розмірі 231184,67 USD за кредитним договором від 14.12.2007 №11269341000 не підлягають задоволенню. Рішення суду набрало законної сили 27.08.2018. Наразі чинність договору іпотеки №12719 від 14.12.2007, який був укладений [PERSON] та АТ «УкрСиббанк» всупереч вимог чинного на той час законодавства, та, відповідно наявність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про державну реєстрацію іпотеки та про державну реєстрацію обтяжень майна, що належить позивачці на праві приватної власності, а саме, 1/3 частини нежитлового приміщення №1 площею 81,90 кв.м., яке розташоване на другому поверсі (в літ. А) нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , фактично унеможливлюють здійснення [PERSON] безперешкодного користування та розпорядження належним їй на праві власності нерухомим майном. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві. Як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 578 ЦК України, майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників. За змістом ч. 2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» (в редакція чинній на час укладення спірного договору) майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Положеннями ст. 548 ЦК УРСР (в редакції чинній на час смерті [PERSON] ) було встановлено, що прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Таким чином, право власності на 1/3 частки приміщення №1 ІІ поверху (в літ. А) загальною площею 81,90 кв.м. в будинку по [ADDRESS] , належить позивачці з 23.01.1999 (день відкриття спадщини), на підставі ст. 548 ЦК УРСР (в редакції, що момент смерті [PERSON] ). На час укладення спірного договору іпотеки у [PERSON] не було виділених та зареєстрованих 2/3 частки приміщення №1 ІІ поверху (літ. А) загальною площею 81,90 кв.м. в будинку по [ADDRESS] , як на окремий об`єкт нерухомості. Проте, при укладенні Договору іпотеки №12719 від 14.12.2007 були порушені права позивача, оскільки у забезпечення виконання основного зобов`язання [PERSON] передала приміщення №1 ІІ поверху (літ. А) загальною площею 81,90 кв.м. в будинку по [ADDRESS] в іпотеку АТ «УкрСиббанк» без нотаріально посвідченої згоди усіх співвласників, а саме без нотаріально посвідченої згоди позивача, як власника 1/3 частини приміщення №1 ІІ поверху (літ. А) загальною площею 81,90 кв.м. в будинку по [ADDRESS] . Відповідно до ст. 203 ЦК України (редакції чинній на час укладення спірного договору іпотеки) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 209 ЦК України (в редакції чинній на час укладення спірного договору іпотеки) правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтю 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на час укладення спірного договору іпотеки) взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. Відповідно до ст. 215 ЦК України (в редакції чинній на час укладання спірного договору іпотеки) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 216 ЦК України (в редакції чинній на час укладення спірного договору іпотеки) недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Зважаючи на те, що позивач, як власник 1/3 частини приміщення №1 ІІ поверху (в літ. А) загальною площею 81,90 кв.м. в будинку по [ADDRESS] , не надавала нотаріально посвідченої згоди (та взагалі будь-якої) на передачу вказаного приміщення в іпотеку АТ «УкрСиббанк» та, відповідно, укладення договору іпотеки №12719 від 14.12.2007, - право власності позивача порушено та потребує захисту в судовому порядку. Неодноразово переглядаючи судові рішення, Верховний Суд сформував правові позиції відповідно до яких: 1. Майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників; 2. Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників право оскаржити договір з підстав недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з співвласників, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору; 3. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників виключно за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості; 4. Договір іпотеки, укладений без нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників, підлягає визнанню недійсним в цілому, незалежно від наявності чи відсутності часток в спільному майні. Вказані правові позиції щодо застосування відповідних норм права закріплені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 по справі №372/504/17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.11.2019 по справі №275/663/16-ц, від 16.10.2019 по справі №344/13582/13-а, від 16.01.2019 по справі 646/14831/15-ц. Вищенаведене, з урахування наявних у позовній заяві доказів, у їх сукупності та взаємозв`язку вказує на недійсність договору іпотеки, що свідчить про перешкоджання позивачці вільно користуватися та розпоряджатися належним їй на праві власності нерухомим майном. Для належного захисту та відновлення порушеного права приватної власності позивача необхідно усунути перешкоди позивачу у здійсненні користування та розпорядження належної їй на праві власності нерухомістю шляхом визнання недійсним оспорюваного договору іпотеки, припинення іпотеки та скасування її державної реєстрації. Позивачка також вказує, що дізналась про порушення свого права власності оспорюваним іпотечним договором 12.04.2017, коли було прийнято рішення Дніпровського районного суду міста Києва у справі №755/16602/16-ц, відповідно до якого за позивачкою було визнано право власності на 1/3 частину нежитлового приміщення та на підставі якого за нею було зареєстровано право власності. Таким чином, перебіг строку позовної давності щодо вимоги позивача про визнання недійсним договору іпотеки №12719 від 14.12.2007 розпочався 12.04.2017, тобто, з дня визнання за позивачем права власності на 1/3 частину нежитлового приміщення та повинен був закінчитися 12.04.2020. Однак, у зв`язку з триваючими в державі карантинними заходами та прийнятими у зв`язку із цим змінами у чинне законодавство, строк позовної давності для звернення до суду із наведеними вище позовними вимогами на час подання позову не закінчився, відповідно, позивач звернувся до суду в межах встановленого строку позовної давності. Більше того, варто відзначити, що вказаний позов є негаторним за своєю юридичною природою, натомість, до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне порушення (постанова КЦС ВС від 08.07.2020 у справі №686/16196/15-ц). Тобто, згідно з правовою позицією Верховного Суду, до заявленого позову не може бути застосована позовна давність. Крім того, позивач вважає за необхідне звернути увагу суду на той факт, що з метою захисту своїх порушених прав позивач зверталася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом про визнання договору іпотеки припиненим в частині, усунення перешкод у здійсненні права власності щодо нерухомого майна (судова справа №755/1062/19). Проте, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 29.09.2019, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 06.10.2020 в задоволенні позову було відмовлено, зокрема, через невірно обраний позивачем спосіб захисту. Посилаючись на положення ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» позивач вказує, що у даному випадку ефективним способом захисту прав позивача буде одночасне визнання договору іпотеки недійсним, визнання іпотеки припиненою та скасування державної реєстрації іпотеки. Ухвалою суду від 02.03.2021 року відкрито провадженні у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. 17.05.2021 року до суду надійшли клопотання представника позивача про уточнення позовних вимог та залучення до участі у справі співвідповідача. Ухвалою суду від 31.05.2021 року поновлено позивачу процесуальний строк для подання заяви про уточнення позовних вимог, відповідну заяву прийнято до розгляду та залучено [PERSON] до участі у справі в якості співвідповідача. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі отримали копію ухвали суду про відкриття провадження у справі разом з копіями позовної заяви та доданими до неї документами, однак у встановлений судом термін своїм правом на подання відзивів на позовну заяву не скористались. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що позивач не викладав жодних заперечень проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. За змістом наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про народження, [INFO] народилась [PERSON] , її батьки - [PERSON] та [PERSON] (а.с. 22). Прізвище позивачки « [PERSON] » було змінене на « [PERSON] » у зв`язку з реєстрацією шлюбу, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 23). Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 10.06.1998 року зроблений запис №701 (а.с. 24). Як вбачається з матеріалів справи, [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 25). Згідно копій свідоцтва про право на спадщину за заповітом та дублікату свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.08.1999 року, на підставі заповіту від 30.05.1996 року спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] є [PERSON] .. Спадкове майна, на яке видано це свідоцтво, складається з нежитлового приміщення, яке знаходиться в [ADDRESS] , розташоване на 2-му поверсі, двоповерхової окремо розташованої будівлі, яке належало померлому на підставі договору купівлі-продажу від 25.06.1998 року. Вказане нежиле приміщення складається з: приміщення №1, ІІ-го поверху, загальною площею 81,9 кв.м. (а.с. 26-28). Судом встановлено, що 14.12.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту №11269341000 за яким банк зобов`язався надати позичальнику однією сумою, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 155000,00 доларів США та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтентних платежів в порядку і на умовах, визначених цим договором (а.с. 29-38). У забезпечення виконання зобов`язань позичальника за вказаним договором кредиту 14.12.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки №12719, за яким іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно - нежиле приміщення №1 на другому поверсі, загальною площею 81,9 кв.м., що належить іпотекодавцю на праві власності та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Предмет іпотеки є власністю іпотекодавця на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане сьомою київською нотаріальною конторою 19.08.1999 року за номером №3с3578 та зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна за реєстровим №877-П і немає жодних договірних змін строків позовної давності, щодо правочинів на підставі яких іпотекодавець отримав право власності на предмет іпотеки (а.с. 39-42). За змістом наявної в матеріалах справи копії договору факторингу №4, 11.06.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» був укладений вказаний договір згідно змісту якого, за цим договором клієнт зобов`язується передати у власність фактору, а фактор - прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором. Обсяг (сума) прав вимоги станом на дату укладення цього договору визначений у Додатку №1 до цього договору. Одночасно з відступленням прав вимоги до фактора переходять усі права клієнта за усіма договорами забезпечення (а.с. 43-47). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06.07.2015 року у справі №755/4652/15-ц визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії АВВ 504481 видане 19.08.1999 року на ім`я [PERSON] , а саме: в частині обов`язкової частки у спадковому майні в розмірі 1/3 частини нежитлового приміщення, яке знаходиться в [ADDRESS] (а.с. 73-77). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19.01.2016 року у справі №755/21162/15-ц [PERSON] визначено додатковий строк терміном 1 місяць для подання нею заяви про прийняття спадщини після померлого [INFO] [PERSON] (а.с. 78-81). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12.04.2017 року у справі №755/16602/16-ц визнано за [PERSON] , як спадкоємицею першої черги за законом спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на 1/3 частину нежитлового приміщення №1, площею 81,9 кв.м., яке розташоване на другому поверсі (в літ. А) нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 82-86). Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29.05.2018 року у справі №754/433/15-ц відмовлено у задоволенні позовних вимог ТОВ «Кей-Колект» до [PERSON] про стягнення заборгованості в зв`язку з відсутністю у товариства прав на придбання права відступної вимоги, не доведення здійснення фінансування під відступлення права грошової вимоги, відсутності доказів на підтвердження наявності у товариства ліцензії на здійснення валютних операцій (а.с. 87-98). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.06.2017 року, 23.05.2017 року на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12.04.2017 року у справі №755/16602/16-ц проведено державну реєстрацію права власності позивачки на 1/3 частину нежитлового приміщення №1 ІІ-го поверху (в літ. А) за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - нежитлове приміщення №1 ІІ-го поверху (в літ. А), буд. [ADDRESS] від 23.02.2021 року: Актуальна інформація про право власності: - 23.05.2017 року на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12.04.2017 року у справі №755/16602/16-ц проведено державну реєстрацію права приватної власності [PERSON] на 1/3 частину вказаного нежилого приміщення; - 01.06.2016 року на підставі дублікату свідоцтва про право на спадщину за заповітом №1-665 виданого Сьомою Київською державною нотаріальною конторою 08.04.2016 року проведено державну реєстрацію права приватної власності [PERSON] на 2/3 частини вказаного нежилого приміщення; Актуальна інформація про державну реєстрацію іпотеки: - 01.04.2009 року на підставі договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки №№2459-2460 від 11.06.2012 року посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Саєнко Е.В. проведено державну реєстрацію іпотеки та зазначено: відомості про основне зобов`язання - строк виконання основного зобов`язання 14.12.2027 року, розмір основного зобов`язання 155000,00 доларів США; Іпотекодавець - [PERSON] ; Іпотекодержатель - ТОВ «Кей-Колект»; Актуальна інформація про державну реєстрацію обтяжень: - 04.10.2012 року на підставі постанови ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19.06.2012 у ВП 32880092 проведено держану реєстрацію обтяження - арешт нерухомого майна, особа майно/права якої обтяжуються - [PERSON] ; - 14.12.2007 року на підставі договору іпотеки №6572 від 14.12.2007 року проведено державну реєстрацію обтяження - заборона на нерухоме майно, особа майно/права якої обтяжуються - [PERSON] (а.с. 14-16). Відповідно до положень ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За змістом ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вбачається, що на час смерті свого батька [PERSON] , який помер [INFO] , позивачка була неповнолітньої особою. Статтею 525 ЦК УРСР від 23.11.1966 року визначалось, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Згідно ст. 529 ЦК УРСР від 23.11.1966 року, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. За змістом ст. 535 ЦК УРСР від 23.11.1966 року, неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР від 23.11.1966 року, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Зі змісту встановлених судом обставин вбачається, що позивачка прийняла спадщину після смерті свого батька на 1/3 частини нежитлового приміщення №1 ІІ-го поверху (в літ. А) за адресою: [ADDRESS] , і згідно наведених норм закону ця спадщина належить їй з моменту відкриття спадщину, тобто з дня смерті батька - [INFO] . Відповідно до положень ст.ст. 574, 575, 576 ЦК України, застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. За змістом ст. 583 ЦК України, заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель). Заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. Згідно ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Статтею 578 ЦК України визначено, що майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників. Згідно положень ст.ст. 5, 6 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на дату укладення спірного договору іпотеки), частина об`єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим законом. Майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Зі змісту спірного договору іпотеки вбачається, що іпотекодавець [PERSON] розпорядилась цілою часткою об`єкта нерухомого майна (нежитлового приміщення №1 ІІ-го поверху (в літ. А) за адресою: [ADDRESS] ) передавши її в іпотеку банку, при цьому 1/3 частина цього майна відповідно до вище наведених норм закону належана позивачці від дня відкриття спадщини - 23.01.1999 року. Таким чином, при укладенні спірного договору іпотеки не дотримано вимог законодавства щодо наявності нотаріальної згоди всіх співвласників нерухомого майна на передачу нерухомого майна в іпотеку або виділення частки нерухомого майна належної [PERSON] в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. За таких умов вимоги позивача про визнання недійсним договору іпотеки підлягають до задоволення, оскільки ураховуючи наведені норми та положення ст. 203 ЦК України, зміст цього правочину суперечить нормам ЦК України та положенням Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на час укладення спірного правочину) щодо порядку передачі в іпотеку нерухомого майна, який має статус спільного, і згідно ст. 215 ЦК України такий договір підлягає визнанню недійсним. Відповідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. При прийнятті рішення судом досліджене питання щодо можливості визнання недійсним договору іпотеки в частині права власності позивача, тобто 1/3 частки, і суд дійшов висновку, що в даному випадку визнання правочину частково недійсним не є законодавчо можливим, адже відсутні будь-які дані про виділення в натурі належних [PERSON] 2/3 частин нежитлового приміщення №1 ІІ-го поверху (в літ. А) за адресою: [ADDRESS] , а позивачка вказує, що згоди на передачу майна в іпотеку не надавала та бажання позивача надати таку згоду в подальшому з матеріалів справи не вбачається. Відповідно до положень ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. За змістом ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Наявність спірного договору іпотеки безумовно перешкоджає позивачу в реалізації своїх прав власності, зокрема, правомочностей стосовно можливості співвласника розпоряджатись належною йому у майні часткою, як це передбачено положеннями ст. 361 ЦК України і з урахуванням того, що суд дійшов висновку про порушенням норм законодавства України при укладенні договору іпотеки, вимоги позивача про усунення перешкод у здійснення користування та розпорядження належним позивачу нерухомим майном шляхом визнання оспорюваного договору іпотеки недійсним підлягають до задоволення. Відповідно до положень ст. 17 Закону України «Про іпотеку», Іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Ураховуючи, що суд дійшов висновку про необхідність визнання оспорюваного договору іпотеки недійсним, у відповідності до положень ст. 17 Закону України «Про іпотеку» підлягають до задоволення і вимоги позивача про визнання іпотеки припиненю. Стосовно вимог позивача про скасування державної реєстрації іпотеки, суд дійшов висновку, що такі вимоги також підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Відповідно до частини першої статті 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Установлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина перша статті 216 цього Кодексу). За змістом статті 216 цього Кодексу наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину. Разом з тим частиною третьою цієї статті передбачено, що загальні наслідки недійсності правочину застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Такі особливості встановлено, зокрема, у статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за змістом якої, за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Відповідно до частини другої статті 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Державна судова адміністрація України у день набрання законної сили судовим рішенням, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру прав примірника такого судового рішення. З наведеного вбачається, що Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік рішень суду, на підставі яких здійснюється державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень, у тому числі скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав. Таким чином, з метою реального захисту та відновлення порушених прав та охоронюваних законом інтересів позивача наявні правові підстави для скасування державної реєстрації іпотеки, що була проведена на підставі договору іпотеки, який за цим рішенням суду визнається недійсним. Для реального захисту та відновлення порушених прав позивача необхідно скасувати державну реєстрацію іпотеки, оскільки оскаржуваний договір іпотеки не створив жодних юридичних наслідків і в даному випадку такі вимоги позивача є належним та законним способом судового захисту. У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України підлягають розподілу між сторонами справи судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved