Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до Державної бюджетної установи «Закарпатський регіональний центр з інвестицій та розвитку» про стягнення компенсації за невикористану відпустку, суми вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та морального відшкодування. Мотивуючи свої позовні вимоги вказує на те, що вона працювала на посаді головного бухгалтера в Державній бюджетній установі «Закарпатський регіональний центр з інвестицій та розвитку» у період з 01.12.2008 року по 27.10.2014 рік. Наказом відповідача звільнена з роботи на підставі п.6 ст.36 КЗпП України, у зв'язку зі зміною істотних умов праці. В порушення вимог Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст. 116 КЗпП України з нею при звільненні не проведено повного розрахунку всіх сум, що належать їй від установи. Зазначає, що на день її звільнення сума заборгованості відповідача перед нею склала 15 343, 71 гривень, з яких: вихідна допомога - 2137,78 гривень, компенсація за невикористану відпустку - 13205,83 гривень. Крім того, вказує на те, що діями відповідача їй була завдана і моральна шкода, так як невиплата належної їй вихідної допомоги у встановлені строки позбавила її доходу протягом листопада місяця, тривала невиплата відповідачем належних їй сум при звільненні призвело до моральних страждань, що виразилось у негативних емоціях та переживаннях з приводу неотримання грошової компенсації та неможливості розпорядитися коштами на власний розсуд, зокрема в умовах щоденного знецінення національної грошової одиниці, порушення звичного способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для його нормалізації ,а тому просить суд стягнути з відповідача на її користь завдану їй моральну шкоду в сумі 10 000 гривень. Оскільки при звільненні повного розрахунку з нею проведено не було , з посиланням на норми ст.ст. 44,47,83,116,117 КЗпП України, ст.ст. 23, 1167 ЦК України, просить суд винести рішення, яким стягнути з відповідача на її користь компенсацію за дні невикористаної відпустки у сумі 13205,83 грн. ; вихідну допомогу у сумі 2137,78 грн. ; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку при звільненні; завдану моральну шкоду у сумі 10 000,00 грн. та судові витрати. В судовому засіданні позивач, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові, надала суду пояснення аналогічні викладеним у позові. Зокрема пояснила, що за період роботи в установі «Закарпатський регіональний центр з інвестицій та розвитку» їй в порушення норм чинного законодавства не було надано відпустку повної тривалості. Відповідач не визнавав грошові зобов'язання, на усні заяви її не виплачували кошти і не проводили розрахунки, відповідач у звітах про заборгованість за жовтень -листопад 2014 року не відображав заборгованість з нею, відповідач продовжував здійснювати касові видатки по виплаті поточної заробітної плати не зважаючи на заборгованість перед нею. На день її звільнення компенсація за усі дні невикористаної відпустки складає 13205,83 грн., а 2137,78 грн. - вихідна допомога, яка передбачена приписами КЗпП України. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав частково. Пояснив, що було зменшено фінансування і не було кошторисних призначень. З цих причин не було проведено розрахунок всіх сум при звільненні позивача. Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми вихідної допомоги - 2137,78 гривень; компенсації за невикористану відпустку - 13205,83 гривень визнав. Що стосується позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування завданої моральної шкоди у сумі 10000,00 грн. не визнав з підстав відсутності коштів на виплату належних позивачу сум при звільненні . Заслухавши пояснення сторін, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Згідно ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Як встановлено по справі, позивач [PERSON] з ДБУ «Закарпатський регіональний центр з інвестицій та розвитку» перебувала у трудових відносинах на посаді головного бухгалтера. Судом встановлено, що наказом ДБУ «Закарпатський регіональний центр з інвестицій та розвитку» № 04 від 27.10.2014 року звільнено [PERSON] 27.10.2014 року з посади головного бухгалтера у зв'язку із зміною істотних умов праці, відповідно до п.6 ст. 36 КЗпП України. /а.с.9/ Підставою видачі наказу ДБУ «Закарпатський регіональний центр з інвестицій та розвитку» №04 від 27.10.2014 року була заява [PERSON] та доповідна записка від 10.10.2014 року. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Однак , як встановлено судом в день звільнення ДБУ «Закарпатський регіональний центр з інвестицій та розвитку» не провів розрахунок із позивачем [PERSON] у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу , а саме не виплачена вихідна допомога в сумі 2137,78 гривень та компенсація за дні невикористаної відпустки в сумі 13 205,83 гривень. Особи, винні в порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством (ст. 265 КЗпП України). Відповідно до положення ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищаеться законом. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом встановлено, що представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги в частині стягнення на користь позивача не виплаченої вихідної допомоги в сумі 2137,78 гривень та компенсації за дні невикористаної відпустки в сумі 13 205,83 гривень визнав у повному обсязі. Разом з тим, статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Результат аналізу наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України , при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних пацівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Саме до цього зводяться правові висновки, що викладені в постанові Верховного Суду України від 27.03.2013 року у справі № 6-15 цс 13 за позовом до Сумського національного аграрного університету про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. Крім того, аналіз зазначених вище норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Таким чином, факт наявної заборгованості відповідача перед позивачем [PERSON] при звільненні підтверджено. Представник відповідача в судовому засіданні, не довів відсутність вини власника або уповноваженого ним органу у невиплаті належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Як встановлено судом, [PERSON] звільнено з роботи 27.10.2014 року, що стверджується записом у трудовій книжки позивача оглянутої в судовому засіданні./а.с. 7/ Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100 з відповідними змінами та доповненнями. Згідно довідки про середню заробітну плату № 7 від 11.02.2015 року ,що нараховувалась [PERSON] до моменту звільнення: за серпень 2014 року складає 4981,64 гривень 55 коп., за вересень 2014 року - 2146,91 гривень. Як стверджено поясненням представника відповідача в судовому засіданні в довідку за серпень 2014 року включена крім заробітної плати і матеріальна допомога, а розмір заробітної плати складає 2128,64 гривень. Заробітна плата [PERSON] за повні два місяці роботи, що передували її звільненню за серпень 2014 року складає 2128,64 гривень та за вересень 2014 року складає 2146,91 гривень. В серпні 20 робочих днів, в вересні 22 робочих дня. Тому середня заробітна плата позивача за один день складає: (2128,64 грн.+ 2146,91 грн.) : ( 20 р.д. +22 р.д. ) = 101 грн. 80 коп. Кількість днів за час затримки розрахунку при звільненні позивача [PERSON] за період з 28.10.2014 року по 13.02.2015 року (день ухвалення рішення) складає: жовтень 2014 року - 4 дні, листопад 2014 року - 20 днів, грудень 2014 року - 23 дня, січень 2015 року - 20 днів, лютий 2015 року - 10 днів, тобто всього 77 робочих днів. Таким чином середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні складає : 101 грн. 80 коп. х 77 р.д. = 7838 гривень 60 копійок. У даному випадку позивачем неправильно вираховано середню заробітну плату за один день . Таким чином, ст. 117 КЗпП України передбачається відповідальність власника або уповноваженого ним органу за невиплату належних звільненому працівникові сум у строки, встановлені ст. 116 КЗпП України шляхом виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 10 000 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371 КЗпП України. Стаття 2371 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Слід зазначити, те що Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 2371 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховаує конкретні обставини справи: характер порушення прав позивача, тяжкість і істотність вимушених змін у житті після невиплати належних позивачу грошових сум та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав та виходячи з принципу розумності, виваженості і справедливості, суд приходить до висновку, що вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають до часткового задоволення, а саме у розмірі 2000 гривень. Таким чином, враховуючи вимоги ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial