Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

12 грудня 2013 року до Слов'янського міськрайонного суду звернувся [PERSON] з позовною заявою до [PERSON], відділу Держземагенства у м. Слов'янську, відділу державної реєстрації прав на нерухоме майно у м. Слов'янську, за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» про скасування державних актів на земельну ділянку та визнання права власності на земельні ділянки. В обґрунтування вимог зазначив, що йому на підставі державних актів ДН 105488 та ДН 105489, виданих Слов'янською міською радою 12 листопада 2004 року належали земельні ділянки площею 0, 1000 га та 0, 0246 га відповідно, розташовані за адресою [ADDRESS]. У відповідності до рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 26 травня 2008 року по справі 2-2787/2008, право власності на вказані земельні ділянки було визнано за [PERSON] 02 липня 2008 року Слов'янською міською радою [PERSON] були видані державні акти на право власності на вказані земельні ділянки ЯЕ № 72 3024 и ЯЕ № 723025. 26 травня 2008 року було скасоване рішення Слов'янського міськрайонного суду від 26 травня 2008 року ухвалою Слов'янського міськрайонного суду від 26 квітня 2011 року по справі 8-13/2011, а ухвалою Слов'янського міськрайонного суду донецької області від 18 травня 2011 року позов [PERSON] був залишений без розгляду. Також вказав, що на сьогодні у нього відсутні державні акти про право власності на земельні ділянки, розташовані по [ADDRESS], на підставі яких він є власником спірних земельних ділянок. Відділом Держземагенства 03 грудня 2013 року позивачеві було відмовлено у видачі дублікатів спірних державних актів, крім того повідомлено, що власником спірних земельних ділянок є [PERSON]. Вважає, що державні акти на спірні земельні ділянки, за якими власником значиться [PERSON] слід скасувати, у зв'язку з тим, що на сьогодні підстава, за якою відповідач набув право власності на земельні ділянки відсутня, а його визнати власником даних спірних земельних ділянок, у зв'язку із втратою ним правовстановлюючих документів та оскільки іншим чином він не може відновити своє порушене право на спірні земельні ділянки. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов свого довірителя підтримав, з підстав наведених в позовній заяві. Представник відділу Держземагенства у м. Слов'янську Фальченко Г.О. позов визнала та зокрема пояснила, що дійсно у відповідності до чинного законодавства на сьогодні державні акти на земельні ділянки не видаються, при цьому всі державні акти, які були видані на момент набрання чинності ЗУ «Про державний земельний кадастр» є чинними. Також зазначила, що Держземагенство не має можливості видати дублікат державного акта на земельну ділянку, оскільки на сьогодні Наказ Держкомітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43 скасований. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про слухання справи у його відсутності, позов визнав в повному обсязі. Представник відділу державної реєстрації прав на нерухоме майно у м. Слов'янську в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про слухання справи у його відсутності, у розгляді справи поклався на розсуд суду Представник третьої особи: ПАТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про слухання справи у його відсутності, проти задоволення позову заперечив з тих підстав, що відповідач [PERSON] має борг перед ним, внаслідок чого накладений на його майно арешт, а тому вважає, що в позові слід відмовити. Суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника третьої особи, що відповідає положенням ст. 169 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, які з'явилися до суду, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. З копії державного акту, виданого 12 листопада 2004 року відділом земельних ресурсів вбачається, що [PERSON] на праві власності належала земельна ділянка площею 0,0246 га, розміщена на території [ADDRESS], призначена для ведення особистого селянського господарства (а.с. 6). З копії державного акту, також виданого 12 листопада 2004 року відділом земельних ресурсів вбачається, що [PERSON] на праві власності належала земельна ділянка площею 0,1000 га, розміщена на території [ADDRESS], призначена для обслуговування житлового будинку і господарських будівель (а.с. 7). Рішенням Слов'янського міськрайонного суду від 26 травня 2008 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], про визнання угоди дійсною та визнання права власності, визнано дійсним договір купівлі-продажу домобудівлі [ADDRESS], укладений між сторонами по справі 17 листопада 2007 року, а також визнано за [PERSON] 75. право власності на земельні ділянки площею 0,1246 по [ADDRESS] (а.с. 8). З копії державного акту на право приватної власності на землю серії ЯЕ № 723025 зареєстрований 02.липня 2008р. за № 010816700562 вбачається, що [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0246 га, розміщена на території [ADDRESS], призначена для ведення особистого селянського господарства (а.с. 9). З копії державного акту на право приватної власності на землю серії ЯЕ № 723024 зареєстрований 02.07.2008р. за № 010816700561 вбачається, що [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 0,1000 га, розміщена на території [ADDRESS], призначена для обслуговування житлового будинку і господарських будівель (а.с. 10). Таким чином, в ході судового розгляду було встановлено, що на підставі зазначеного вище рішення Слов'янського міськрайонного суду від 26 травня 2008 року відповдіач [PERSON] набув право власності на житловий будинок [ADDRESS] та земельні ділянки за тією ж адресою, яке зареєстрував належним чином, отримавши у встановленому законом порядку відповідне свідоцтво та акти. Однак, ухвалою Слов'янського міськрайонного суду від 26 квітня 2011 року у цивільній справі за заявою [PERSON], про перегляд рішення Словянського міськрайонного суду від 26 травня 2008 року, останнє було скасоване, а справа була призначена до розгляду у загальному порядку (а.с. 11). Ухвалою Словянського міськрайонного суду від 18 травня 2011 року позовну заяву [PERSON] у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], про визнання угоди дійсною та визнання права власності визнано дійсним було залишено без розгляду (а.с. 12). Згідно повідомлення відділу Держземагентства у м. Словянську Донецької області №01-19/39 від 16липня 2013 року станом на 01 січня 2013 року за даними Державного земельного кадастру право власності на земельні ділянки за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (державний акт на право приватної власності на землю серії ЯЕ № 723025 зареєстрований 02 липня 2008р. за № 010816700562; державний акт на право приватної власності на землю серії ЯЕ № 723024 зареєстрований 02 липня 2008 року за № 010816700561) (а.с. 15). У відповідності до відповіді № 01-19/75 від 11 грудня 2013 року відділом Держземагенства позивачеві відмовлено у видачі державних актів про право власності на спірні земельні ділянки та їх дублікатів, у зв'язку з тим, що у Держземагенства на момент звернення такі повноваження відсутні(а.с.14) Відповідно до ст. 126 ЗК України Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". За змістом ст. 126 ЗК України, яка діяла на момент отримання державних актів як позивачем так і відповідачем, Право власності на земельну ділянку посвідчувалось державним актом. Згідно із ст.4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: 1) право власності на нерухоме майно; Стаття 3 згаданого Законодавчого Акту передбачає, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: Абзац перший частини четвертої статті 3 із змінами, внесеними згідно із Законом N 5037-VI ( 5037-17 ) від 04.07.2012 , якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Частина четверта статті 3 із змінами, внесеними згідно із Законом N 5037-VI ( 5037-17 ) від 04.07.2012 У відповідності до норм ЗУ «Державний земельний кадастр» посвідчення прав на землю шляхом видачі державних актів припинено, раніше видані правовстановлюючі документи на земельні ділянки залишаються чинними. Таким чином, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Аналізуючи наведені норми чинного законодавства, суд приходить до наступного висновку. Як достовірно встановлено у судовому засіданні, підставою видачі державного акту [PERSON] було рішення суду за яким його визнано власником спірних земельних ділянок. Разом з тим, станом на час звернення до суду - наведена підстава перестала існувати. З огляду на викладене, суд вважає, що позов в частині скасування державних актів на спірні земельні ділянки, якими встановлено право власності [PERSON] підлягають задоволенню. Статтею 153 ЗК України передбачені гарантії права власності на земельну ділянку, у відповідності до яких власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплена і у вітчизняному законодавстві України. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 2 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України (далі ЦК)). Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч. 2 ст. 5 Господарського кодексу України (далі ГК)). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК). Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності на майно, витребування його із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача у передбачених законом випадках, про визнання правочину недійсним, про визнання незаконним правового акта, що порушує право власності, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, про заборону вчинення дій, які можуть порушити право власності, або про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, про визначення порядку володіння та користування спільним майном, про поділ спільного майна або виділ з нього частки, про виключення майна з опису, про відшкодування шкоди, заподіяної майну, або збитків, завданих порушенням права власності тощо. В судовому засіданні доведено відсутність правових підстав вважати, що відповідач [PERSON] є власником спірних земельних ділянок, оскільки рішення суду, на підставі якого йому були видані правовстановлюючі документи на сьогодні втратило свою чинність. Разом з тим, позивач отримав право власності на спірні земельні ділянки у встановленому законом порядку, і у зв'язку з тим, що [PERSON] не є власником спірних земельних ділянок, позивач виступає їх єдиним законним власником. У зв'язку із викладеним суд відхиляє доводи третьої особи як неприйнятні. Згідно з вимогами статті 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними. Саме до цього зводиться правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові Верховного Суду України від 04 квітня 2011 року (у справі 3-18гс11), що згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність до судового рішення Верховного Суду України. Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпоряджання таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин. Як встановлено у судовому засіданні у позивача відсутні державні акти про право власності на земельні ділянки, оскільки в даний час вони втрачені, у видачі дублікатів державних актів йому відмовлено, з огляду на викладене, суд приходить до висновку про можливість визнання за позивачем права власності на спірні земельні ділянки, оскільки втрата правовстановлюючого документу є підставою для визнання за позивачем права власності на земельні ділянки. . На підставі викладеного,

Outcome: approved