Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

23 листопада 2015 року року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ КБ «Приватбанк», в якому просить визнати недійсним договір іпотеки, укладений 13.06.2008 року між сторонами, посилаючись на наступне. 13 червня 2008 року між відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» та громадянином [PERSON] був укладений кредитний договір № ODTOGA0000000047 щодо отримання кредиту в розмірі 29722,50 доларів США. По вказаному кредитному договору в забезпечення виконання зобов'язання цієї ж дати - 13.06.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та позивачем [PERSON] був укладений договір іпотеки дому, згідно п.35.3 якого, предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: будинок [ADDRESS]. Іпотечне майно належить позивачу на праві приватної власності згідно договору купівлі-продажу (2638) від 09.08.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Татарбунарського районного нотаріального округу Гайдаржи А.А. та зареєстрованого в комунальному підприємстві «Татарбунарське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» в електронному реєстрі від 10.08.2006 року, у книзі 8, номер запису 73, реєстраційний номер 13703410. Пунктом 30 вказаного договору іпотеки передбачено термін дії договору, а саме до повного виконання Позичальником зобов'язань за кредитним договором. Однак, рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 26 березня 2015 року, яке набрало чинності, з урахуванням ухвали апеляційного суду Одеської області від 16.06.2015 року, кредитний договір № ODTOGA0000000047 від 13.06.2008 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] в іноземній валюті на суму 29722,60 доларів США був визнаний недійним. У зв'язку з визнанням кредитного договору недійним, позивач вважає, що у нього відпали обов'язки щодо забезпечення умов вищезазначеного кредитного договору, що є підставою визнання договору іпотеки дому недійсним, оскільки на теперішній час порушуються його права та законні інтереси щодо свого іпотечного майна, що не дає йому можливості розпоряджатися ним на власний розсуд відповідно до ст.ст.317,319 ЦК України. До судового засідання представником позивача адвокатом Дукіним С.В. була подана заява про розгляд справи у його відсутність з підтриманням вимог позову в повному обсязі, та, в разі неявки представника відповідача, проханням винести рішення при заочному розгляді справи. Представник відповідача в судові засідання неодноразово не з'явився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце слухання справи (а.с.23,26,28,30,32,38,40,45), заяв про розгляд справи у його відсутність чи заперечень проти вимог позову суду не надав. На лист суду від 11.01.2016 року (а.с.36) з викликом в чергове судове засідання, призначене на 26.01.2016 року, пропозицією визначитись з приводу заявлених позовних вимог та надати суду свої заперечення, заяву про розгляд справи у відсутність представника, до суду надійшла заява від представника банку за довіреністю Беженар Ю.І. (а.с.41), в якій останній просить перенести розгляд справи у зв'язку з тим, що не призначено представника від ПАТ КБ «ПриватБанк» по цій справі. Оскільки не має відомостей про причину неявки відповідача, на підставі ч.4 ст.169 та ст.224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутність та ухвалити по справі заочне рішення згідно наявних доказів, на що представник позивача згоден. Дослідивши матеріали справи, суд вбачає правові підстави для задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка в силу ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. З досліджених судом доказів встановлено, що 13.06.2008 року між публічним акціонерним товариством комерційни банк «ПриватБанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № ODTOGA0000000047 (а.с.15-16). В забезпечення виконання зобов'язань за вищезазначеним кредитним договором № ODTOGA0000000047 від 13.06.2008 року, між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір іпотеки дому, посвідчений 13.06.2008 року державним нотаріусом Татарбунарської державної нотаріальної контори Одеської області (а.с.5-9). Відповідно до умов вказаного договору іпотеки, позивач передав банку в іпотеку нерухоме майно - житловий будинок за адресою: [ADDRESS], належний йому на праві приватної власності, що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №11498949 від 10.08.2006 року (а.с.10). За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Згідно до ч.1ст. 548 ЦК України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Враховуючи зазначене, договір про задоволення вимог іпотекодержателя має похідний характер від основного зобов'язання оформленого у вигляді договору кредиту і був укладений у забезпечення його виконання. Судом також встановлено, що рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 26.03.2015 р. у справі № 515\\11\\15-ц за позовом [PERSON] до публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним, визнано недійсним кредитний договір № ODTOGA0000000047 від 13.06.2008 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] в іноземній валюті в розмірі 29722,50 доларів США (а.с.11-14). Вказане рішення суду, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16.06.2015 року залишено без змін, і на даний час є чинним (а.с.13-14). Таким чином, основне зобов'язання за кредитним договором № ODTOGA0000000047 від 13.06.2008 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] визнано судом недійсним, тому воно не підлягає забезпеченню, що випливає з наступного. Згідно вимог ст.548 ч.2 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню; недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Статтею 3 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності; іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Частиною 3 ст.215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язуються з його недійсністю. Згідно з ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ст.17 Закону України «Про іпотеку» - іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк» заперечень щодо вимог позову та доказів на спростування доводів позивача суду не надав. Разом з тим, як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та досліджених судом належних та допустимих доказів, наявних в матеріалах справи, за відсутності заперечень відповідача, суд дійшов висновку щодо законності вимог позивача. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають відшкодуванню на користь позивача понесені ним судові витрати по оплаті судового збору в сумі 487,20 гривень (а.с.1).

Outcome: approved