Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-08 00:00:00

[PERSON] 01 вересня 2017 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач у своєму позові посилалася на те, що з 30 липня 2010 року по 08 липня 2013 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання [INFO] року в них народилася донька [PERSON], сімейне життя не склалося, шлюбні стосунки припинені, мешкають окремо, після чого дочка залишилася мешкати з матір'ю, яка і займається її вихованням та утриманням. Відповідач участі в вихованні та утриманні дочки не приймає, фактично самоусунувся від цього. Але коли позивач і донька звернулася до батька про дозвіл на виїзд за кордон на час відпочинку та оздоровлення, отримала відмову. Зараз відповідач взагалі перебуває офіційно в розшуку через кримінальне переслідування. В добровільному порядку спір не вирішено, відношення відповідача до позивача та дитини не змінилося, фактично він усунувся від виховання та утримання доньки, вона (позивач) сама займається утриманням та вихованням доньки, тому просила фактично визнати відмову відповідача неправомірною та надати їй право на тимчасовий виїзд за кордон за межі території України малолітньої дитини [PERSON], [INFO], у супроводі матері, позивача або інших осіб, уповноважених нею нотаріально посвідченою згодою, без супроводу та без нотаріально посвідченої згоди батька на певний період часу: період з п'ятнадцятого вересня по п'ятнадцяте листопада, з п'ятнадцятого грудня по тридцять перше січня, з десятого лютого по 01 березня, з п'ятнадцятого квітня по тридцять перше серпня кожного року до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, надати позивачу дозвіл на виготовлення проїзного документу для виїзду за кордон вказаної малолітньої доньки та надати дозвіл позивачу на отримання візи (у випадках, коли це є необхідною умовою) для виїзду за межі України цій дитині без письмової згоди цього батька на той же період часу до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, задовольнивши позов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд вважає, що відповідач цим фактично вимоги визнав, погодився з ними та викладеними в них обставинами і не заперечував проти задоволення позову і розгляду справи за його відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК України. Представник третьої особи сектору з питань опіки та піклування управління-служби у справах дітей виконавчого комітету Соборної районної в місті Дніпрі ради в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. В письмовому зверненні до суду проти позову не заперечували, просили справу розглянути за наявними матеріалами справи по закону, справу розглянути без участі їх представника. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи відповідно до ст. 169 ЦПК України. З'ясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом в судовому засіданні встановлено, що з 30 липня 2010 року по 08 липня 2013 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання [INFO] року в них народилася донька [PERSON], сімейне життя не склалося, шлюбні стосунки припинені, мешкають окремо, після чого дочка залишилася мешкати з матір'ю, яка і займається її вихованням та утриманням. Відповідач участі в вихованні та утриманні дочки не приймає, фактично самоусунувся від цього. Але коли позивач і донька звернулася до батька про дозвіл на виїзд за кордон на час відпочинку та оздоровлення, отримала відмову. Зараз відповідач взагалі перебуває офіційно в розшуку через кримінальне переслідування. В добровільному порядку спір не вирішено, відношення відповідача до позивача та дитини не змінилося, фактично він усунувся від виховання та утримання доньки, вона (позивач) сама займається утриманням та вихованням доньки, тому просила фактично визнати відмову відповідача неправомірною та надати їй право на тимчасовий виїзд за кордон за межі території України малолітньої дитини з оформленням відповідних документів. В іншому порядку вказане питання вирішити неможливо, тому позивачка вимушена була звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ч. 2, 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну. Згідно до ст. ст. 2, 3 цього Закону документами, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами є, зокрема, проїзний документ дитини. Перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред'явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. У відповідності до п. 1 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення паспорта громадянам України, які не досягли 16-річного віку, провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або їх законних представників у разі потреби в самостійному виїзді таких осіб за кордон. Відповідно до п. 2 цієї статті оформлення проїзного документу дитині провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього закону право на виїзд за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку. Згідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичній, духовний та моральний розвиток. У відповідності до ч. 2 ст. 155 Сімейного Кодексу України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральної Асамблею ООН 20 листопада 1989 року, в усіх діях, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції - держави-учасниці зобов'язують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до заснованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Судом встановлено, що у [PERSON] відсутні підстави, що обмежують згідно з законодавством, а саме ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», право виїзду закордон. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Враховуючи фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги спрямовані на захист прав та інтересів неповнолітньої дитини. Ненадання батьком дитини дозволу на виїзд за кордон для навчання є обмеженням у даному випадку прав дитини на всебічний розвиток та якнайкраще забезпечення інтересів дитини. [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], який на підставі рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2013 року було розірвано. Від спільного подружнього життя сторони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Дитина проживає разом з позивачем за адресою: 49000, [ADDRESS]. Відповідач [PERSON], [INFO] зник 29 травня 2012 року та наразі знаходиться у державному розшуку, про що свідчить витяг з розшукового обліку МВС України та лист Управління (карний розшук) кримінальної поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 26 травня 2015 року №2.1/33-4аз. Даний факт вже було встановлено заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2016 року, у зв'язку із чим [PERSON] немає наміру повертатися до країни та допомагати мені у вихованні нашої спільної дитини. Відповідно до заочного рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2013 року шлюб із відповідачем було розірвано. З моменту припинення фактичних шлюбних відносин і до тепер дитина перебуває на особистому утриманні та вихованні позивача. Відповідач не проявляє жодного інтересу до дитини, не займається її вихованням, не приймає участі в її утриманні, матеріально не допомагає, добровільно не сплачує аліменти та не відвідує дитину при цьому обмежуючи її права. Протягом останнього часу позивач мала намір вивезти неповнолітню доньку - [PERSON] на відпочинок за кордон з метою її загального розвитку, розширення кругозору, також з метою відволікти дитину, розширити кругозір останньої та покращити її психологічний стан, оскільки остання потребує всебічного та повного розвитку, який мати може їй забезпечити, але з 2012 року [PERSON] зник і позивач не має можливості отримати від останнього згоду для виготовлення проїзного документа дитини та оформлення візи для виїзду за кордон та надати дозвіл на виїзд дитини за кордон. До подачі позову до суду вона неодноразово намагалася зв'язатись із відповідачем щоб отримати згоду на виготовлення проїзних документів дитині для виїзду за кордон, однак, зв'язку із [PERSON] ніхто немає та не підтримує їх, але виїзд малолітньої доньки за межі України відповідає її інтересам та є доцільним з точки зору її виховання та розвитку, а часом навіть вкрай необхідним з огляду на потребу постійного оздоровлення та психологічного розвантаження. Однак, у зв'язку із неможливістю зв'язатись із відповідачем та отримати даний дозвіл, донька позбавлена права на розвиток, оздоровлення та знайомство зі світом. Відповідно до ч. Зет. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст. 7 СК України). Частинами 1, 2 ст. З Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Отже, досягти забезпечення всіх основних принципів та умов захисту прав та інтересів дитини, задекларованих Конвенцією про права дитини, можливо лише за умови, коли донька сторін буде проживати разом із матір'ю однією цілою сім'єю, в якій вона оточена любов'ю, піклуванням, розумінням та яка може сприяти і забезпечити фізичний, розумовий, моральний, духовний та соціальний розвиток, а тому її тимчасовий виїзд за межі України в повній мірі відповідає її інтересам. Відповідно до ч. З ст. 313 ЦК України, - фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Пунктом 2 ст. З Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" передбачено, що правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. В ч. 1 п. 22 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою КМУ від 27 січня 1995 р. N 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у випадках, визначених цими Правилами, або у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ст. 150 СК України на батьків покладено обов'язок виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до сім'ї, своєї Батьківщини, також покладено обов'язок піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьки зобов'язані поважати дитину, забезпечити здобуття дитиною загальної освіти, готувати дитину до самостійного життя Згідно вимог ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Згідно до ч.2 ст. 154 Сімейного Кодексу України, батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно ч. 1. ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України, зокрема дитини, під час перебування за її межами, є проїзний документ дитини. Оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається органами внутрішніх справ за місцем проживання. У відповідності до п. 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, оформлення паспорта /проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей). За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. З наведених норм витікає, що судове рішення про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди батька є підставою для звернення до відділу у справах громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб для виготовлення проїзного документу та до консульської установи для отримання відповідного дозволу на виїзд за кордон. У зв'язку із вищезазначеним, у позивача виникла необхідність звернутися до суду в інтересах малолітньої доньки [PERSON], [INFO], з позовною заявою про надання дозволу на виготовлення проїздних документів дитині для виїзду за кордон та дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу другого з батьків до досягнення нею повноліття. При цьому позивач гарантує повернення дитини до України до постійного місця проживання. Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даного позову та прийняття відповідного обґрунтованого по ньому запропонованого відповідачем рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача відповідачу було завдано ушкодження здоров'я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями позивача і підлягають відновленню чи повному відшкодуванню за рахунок винної особи. При таких обставинах суд вважає доведеними обставини позову, а тому можливим їх задоволення, відповідач фактично ухиляється від виховання та утримання своєї неповнолітньої дитини. Згідно з ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов'язання з відповідачем стосовно неповнолітньої дочки, а відповідач не довів незаконність дій позивача стосовно себе чи своєї доньки, можливе твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов'язань є припущенням. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі території України малолітньої дитини [PERSON], [INFO], у супроводі матері [PERSON] або інших осіб, уповноважених нею нотаріально посвідченою згодою, без супроводу та без нотаріально посвідченої згоди батька [PERSON], [INFO] на період з п'ятнадцятого вересня по п'ятнадцяте листопада, з п'ятнадцятого грудня по тридцять перше січня, з десятого лютого по 01 березня, з п'ятнадцятого квітня по тридцять перше серпня кожного року до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, надати позивачу дозвіл на виготовлення проїзного документу для виїзду за кордон малолітньої доньки [PERSON], [INFO], без письмової згоди батька дитини [PERSON] на той же період до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку та надати дозвіл позивачу на отримання візи (у випадках, коли це є необхідною умовою) для виїзду за межі України [PERSON], [INFO] без письмової згоди батька [PERSON] на період з п'ятнадцятого вересня по п'ятнадцяте листопада, з п'ятнадцятого грудня по тридцять перше січня, з десятого лютого по 01 березня, з п'ятнадцятого квітня по тридцять перше серпня кожного року до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку. Таким чином позовні вимоги знайшли своє об'єктивне підтвердження в ході судового засідання, вважаються обґрунтованими і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved