Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

[PERSON] (надалі - «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом [PERSON] (надалі - «Відповідач 1»), [PERSON] (надалі - «Відповідач 2»), [PERSON] (надалі - «Відповідач 3»), [PERSON] (надалі - «Відповідач 4»), [PERSON] (надалі - «Відповідач 5»), [PERSON] (надалі - «Відповідач 6»), [PERSON] (надалі - «Відповідач 7»), [PERSON] (надалі - «Відповідач 8»), Івано-Франківської міської ради(надалі - «Відповідач9»), про визнання недійсним п.2.12 рішення Івано-Франківської міської ради 42 сесії міської ради 5-го демократичного скликання від 18.06.2009 року щодо передачі земельних ділянок у власність та виготовлення технічної документації із земель землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки під будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства в частині передачі у приватну власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та скасувати рішення в цій частині; визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку ЯК №804950, виданого 06.08.2010 року на ім`я [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0607 га, кадастровий номер: 2610100000:06:002:0279, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: [ADDRESS] та зареєстрованого в Книзі записів Державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №011029400482. Позовні вимоги мотивовано тим, що Івано-Франківською міською радою в порушення вимог Земельного кодексу України та інших актів земельного законодавства прийнято пункт 2.12 рішення від 18.06.2009 року (зі змінами, внесеними рішенням Відповідача 9 від 23.02.2010 року) щодо передачі у приватну власність земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , на підставі якого був виданий Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0607 га, кадастровий номер: 2610100000:06:002:0279, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. В якості правових підстав позовних вимог Позивачем наведено положення ст. 42 Земельного кодексу України, відповідно до якого у разі приватизації громадянами багатоквартирного житлового будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватися в користування об`єднанню співвласників будинку, створеному відповідно до Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» у порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 11.10.2002 року №1521 «Про реалізацію Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку». Суть порушеного права Позивача, як зазначено в позовній заяві, полягає в тому, що при переході до неї у власність частини об`єкту нерухомого майна (Договір дарування квартири від 06.11.2018 року), їй належить також і право на земельну ділянку в межах, визначених для попереднього власника, проте на даний час Позивач є обмеженою у праві власності на земельну ділянку, на якій знаходиться її квартира в силу незаконної, на її думку, приватизації земельної ділянки відповідачами 1-8. Представником Позивача подано заяву про розгляд справи без йогор участі, в якій він позовні вимоги підтримав та просивїх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в ході розгляду справи подано заяви про розгляд справи без їх участі. На адресу суду вказаними відповідачами направлено Відзив на позов, в якому відповідачі 1-8 заперечили проти позовних вимог та просили відмовити в їх задоволенні. Зокрема, заперечуючи проти позову, відповідачі у відзиві на позов покликаються на те, що приватизація земельної ділянки площею 0,0607 га, кадастровий номер: 2610100000:06:002:0279, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: [ADDRESS] - було дотримано вимог чинного законодавства, а попередній власник квартири [NUMBER] (яка на даний час належить на праві власності Позивачу) [PERSON] не виявила бажання стати співвласником земельної ділянки. На час приватизації земельної ділянки у 2009 році [PERSON] не мала відношення до спірної земельної ділянки, а тому оскаржуване рішення та державний акт її прав не порушують. Крім того, у відзиві на позов відповідачами заявлено про застосування строків позовної давності в даних спірних правовідносинах. Відповідачем 9 - Івано-Франківською міською радою, - на адресу суду направлено Відзив на позов, у якому представник Відповідача 9 проти позовних вимог заперечила та просила відмовити в їх задоволенні. Як зазначено у Відзиві Відповідача 9, рішення міської ради від 19.06.2009 року «Про передачу громадянам у власність та надання в користування земельних ділянок» (п. 2.12), яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та передано у спільну сумісну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд відповідачам 1-8 площею 0,0607 га по [ADDRESS] є законним, оскільки прийняте в межах повноважень органу місцевого самоврядування в сфері земельних відносин, у спосіб, передбачений Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Земельним кодексом України, на підставі землевпорядної документації, погодженої у встановленому чинним законодавством України порядку. Крім того, представником Відповідача 9 подано до суду заяву про застосування строків позовної давності. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19.02.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення позивачів, викладені у відзиві пояснення Відповідача 1, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. На підставі Договору дарування квартири від 06.11.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дузінкевич Л.Б. (том 1, а.с.8) та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.11.2018 року (а.с.9) [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Житловий будинок по [ADDRESS] складається з чотирьох квартир, співвласниками трьох інших з яких є відповідачі 1-8. Зі змісту наявних в матеріалах справи документів (том 1, а.с.31-49) вбачається, що всі три інші квартири,які на даний час належать відповідачам 1-8, було приватизовано їхніми власниками у 2001 (сім`я [PERSON] ), 1996 році (громадянкою [PERSON] , яка в подальшому обміняла цю квартиру на користь сім`ї [PERSON]), та до 2003 року (громадянкою [PERSON] , яка продала квартиру [PERSON] ). Рішенням Івано-Франківської міської ради від 19.06.2009 року «Про передачу громадянам у власність та надання в користування земельних ділянок» (п. 2.12), з урахуванням Рішення Івано-Франківської міської ради від 23.02.2010 року «Про передачу громадянам у власність та надання в користування земельних ділянок» затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та передано у спільну сумісну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , площею 0,0607 га по [ADDRESS] . На підставі вказаного рішення на ім`я [PERSON] було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку ЯК №804950, виданий 06.08.2010 року на земельну ділянку площею 0,0607 га, кадастровий номер: 2610100000:06:002:0279, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: [ADDRESS] та зареєстрованого в Книзі записів Державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №011029400482. Вказане рішення Івано-Франківської міської ради від 19.06.2009 року та виданий на його підставі державний акт на право власності на землю Позивач вважає таким, що підлягають визнанню недійсним та скасуванню, у зв`язку з чим звернулась до суду з даним цивільним позовом. Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або його оспорювання. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» визначено, що житловий комплекс - єдиний комплекс нерухомого майна, що утворений земельною ділянкою в установлених межах, розміщеним на ній жилим багатоквартирним будинком або його частиною разом із спорудами та інженерними мережами, які утворюють цілісний майновий комплекс. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у абз. 4 п. 19 постанови від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" при приватизації громадянами одно- або багатоквартирного будинку державного житлового фонду порядок користування закріпленою за ним прибудинковою територією згідно з п. 5 ст. 10 Закону від 19 червня 1992 р. N 2482-XII "Про приватизацію державного житлового фонду" здійснюється в порядку та на умовах, передбачених ч. 3 ст. 42 Земельного кодексу України. Прибудинкова територія являє собою територію навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, призначена для обслуговування багатоквартирного будинку. Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про порядок встановлення та закріплення меж прибудинкових територій існуючого житлового фонду та надання у спільне користування або спільну сумісну власність земельних ділянок для спорудження житлових будинків, затвердженого наказом Держкомзему України, Держкоммістобудування України, Держжитлокомунгоспу України та Фонду державного майна України від 05 квітня 1996 року № 31/30/53/396 (далі - Положення), в редакції, чинній на час приватизації мешканцями квартир у вказаному багатоквартирному будинку, прибудинкова територія - це встановлена за проектом поділу території мікрорайону (кварталу) та проектом забудови земельна ділянка багатоквартирної несадибної житлової забудови, яка необхідна для розміщення та обслуговування житлового будинку (будинків) і пов`язаних з ним господарських та технічних будівель і споруд. Прибудинкова територія встановлюється для будинку (будинків) і не може виділятися для частини будинку (блоку, поверху, секцій квартир тощо). При переході права власності на житловий будинок (його приміщення) або на частину будинку разом з цим об`єктом переходить і право спільної власності (користування) земельною ділянкою у відповідності з чиним законодавством. Частка власності (користування) земельної ділянки кожного власника квартири (квартир) чи нежитлового приміщення успільній частковій власності визначається відношенням загальної площі квартири (квартир) чи нежитлових приміщень, що перебувають у його власності, до спільної площі всіх квартир і нежитлових приміщень будинку. Виділення частки земельної ділянки власникам квартир і нежитлових приміщень в натурі та їх окреме відчуження не допускається (підпункти 4.3., 4.4. пункту 4 Положення). Правовий режим спірної земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний житловий будинок, та прибудинкової території визначається земельним законодавством, зокрема Земельним кодексом України. Згідно статті 42 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на момент приватизації спірної земельної ділянки) земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об`єднанню власників. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі проектів розподілу території кварталу, мікрорайону та відповідної землевпорядної документації. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що у будинку по [ADDRESS] створено об`єднання співвласників квартир, або здійснення управління цим будинком будь-якою установою після приватизації квартир. Сторони вказані обставини не заперечили. Виходячи з аналізу цільового призначення земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, суд вважає, що в разі приватизації громадянами квартир у такому будинку, земельна ділянка, як така, що входить у житловий комплекс, може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування лише зі згоди всіх співвласників (квартиронаймачів) будинку, так як належить їм на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном і неподільною часткою житлового комплексу (допоміжні приміщення, конструктивні елементи будинку, його технічне обладнання) є майном співвласників, які визначають порядок його використання. Нормами земельного законодавства не передбачена можливість передачі у власність чи користування окремих співвласників багатоквартирних будинків земельної ділянки (на якій розташований багатоквартирний жилий будинок) або її частини, беручи до уваги ту обставину, що прибудинкова територія, яку законодавець відносить до житлової та громадської забудови, є особливим об`єктом права власності на землю через те, що вона має задовольняти інтереси великої кількості осіб та призначена для розміщення й обслуговування житлового будинку. Її використання здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови. Законодавець при цьому не відносить до числа суб`єктів права власності прибудинкової території багатоквартирного будинку окремих фізичних осіб. Зміна цільового призначення земельних ділянок прибудинкової території допускається у випадку реконструкції, зміни функціонального призначення споруд, наявності інших обґрунтованих причин у відповідності з діючими нормами за дозволом відповідних органів місцевого самоврядування. Згідно ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянськогогосподарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальнихгаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотаннядо відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. Доклопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташуванняземельної ділянки,погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Як роз`яснено у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», при приватизації громадянами одно- або багатоквартирного будинку державного житлового фонду порядок користування закріпленою за ним прибудинковою територією згідно з пунктом 5 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» здійснюється в порядку та на умовах, передбачених частиною третьою статті 42 ЗК України, якою встановлено, що порядок використання земельних ділянок, де розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Тобто у разі приватизації громадянами квартир, земельна ділянка як така, що входить у житловий комплекс, може передаватися безоплатно у власність або надаватися у користування лише об`єднанню співвласників будинку, створеному відповідно до Закону України«Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» в порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 11 жовтня 2002 року № 1521 «Про реалізацію Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку». В такому разі земельна ділянка належить співвласникам житлового будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном і неподільною часткою житлового комплексу (допоміжні приміщення, конструктивні елементи будинку, його технічне обладнання) є майном співвласників, які визначають порядок його використання. Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 08 квітня 2019 року у справі № 368/513/16-ц (провадження № 61-1273св18), від 13.11.2019 року у справі №368/730/16-ц (провадження №61-25232св18). Відповідно до частини другої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 Земельного кодексу України ). Відповідно до ч.1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Рішенням Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) надано офіційне тлумачення положень статей 1, 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». У цьому рішенні зазначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Таким чином, Суд дійшов висновку про те, що спірна земельна ділянка є прибудинковою територією, згоди на приватизацію якої власник квартир [ADDRESS] не надавала (докази, які б спрсотвоували дану обставину, в матеріалах справи відсутні). Яка частина прибудинкової земельної ділянки передана у власність відповідачам 1-8, чи було при цьому врахування часток у праві спільної сумісної власності у нерухомому майні, порядку користування будинком та розташування інших будівель, відповідачі доказів не надали. Крім того, з матеріалів справи Судом встановлено, що у 2000 році землекористувачами по [ADDRESS] складався План земельної ділянки (том 2, а.с.20), в якому площу земельної ділянки визначено у 627,31 кв.м. та визначено її конфігурацію та межі. При цьому, землекористувачем в даному плані зазначено [PERSON] (попередній власаник кваритри [NUMBER] ), і у відповідній графі данного документу міститься її підпис. В матеріалах ж документів із землеустрою, які виготовлялися відповідачами 1-8, що передували прийняттю оскаржуваного рішення, міститься План земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] (том 1, а.с.28-29), зі змісту якого вбачається, що площу земельної ділянки зазначено у 0,0607 га, а її конфігурація відрізняється від тієї конфігурації, яка була затверджена у 2000 році. При цьому, зі змісту обох цих графічних документів вбачається, що площу під самим житловим будинком повністю включено до площі присадибної ділянки. У зв`язку з цим, Суд звертає увагу на те, що посилання представника відповідачів в судовому засіданні та у відзиві на позов на ту обставину, що оскаржуваним в частині рішенням було передано у власність відповідачів 1-8 не всю площу присадибної ділянки, а лише її частину, Суд не бере до уваги, оскільки зі змісту Плану земельної ділянки за 2000 рік (том 2, а.с.20) вбачається, що не передана у власність відповідачів частина земельної ділянки (яка протягається по межі від В до Г (11.10 м2), а також частина трикутної форми по межі від Б до А (11.0 м2) не знаходиться під житловим будинком, в якому розміщена квартира Позивача, і є лише крайніми повздовжніми відрізками присадибної ділянки будинку по [ADDRESS] . А тому зазначені посилання відповідачів 1-8 Суд не може вважати такими, що спростовують факт порушення права Позивача оскаржуваним в частині рішенням Відповідача 9. Тому оспорюване рішення Івано-Франківської міської ради та виданий на його підставі Державний акт на право власності на землю повинніе бути визнані недійсними, оскільки ними порушуються права Позивача щодо володіння, користування і розпорядження прибудинковою земельною ділянкою. Той факт, що Позивач на час прийняття оскаржуваного рішення міської ради не була співвласником будинку, не впливає на суть спірних правовідносин, оскільки спірна земельна була приватизована незаконно, у зв`язку з чим один із співвласників багатоквартирного будинку (квартири [NUMBER] ) була позбавлена права спільної сумісної власності на частину прибудинкової території, яка без її згоди та урахування порядку користування прибудинковою територією була виділена у приватну власність відповідачам 1-8. Стосовно заяв відповідачів про застосоування строків позовної давності. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі Договору дарування квартири від 06.11.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дузінкевич Л.Б. (том 1, а.с.8) та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.11.2018 року (а.с.9). Враховуючи викладене, зазначені вище обставини дають підстави стверджувати, що Позивач не пропустила строк на захист свого порушеного права, оскільки про його порушення довідалася з набуттям у власність квартири у 2018 році. Докази на підтвердження того, що Позивач була або в силу певних правомочностей могла бути обізнана про факт приватизації відповідачами 1-8 прибудинкової території раніше в матеріалах справи відсутні. Отже, Позивачем не пропущено строку звернення до суду з даним цивільним позовом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст.ст.15, 16, 203, 204, 215, 638 ЦК УКрани,

Outcome: approved