Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-01 00:00:00

1. Описова частина Стислий виклад позицій учасників справи [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідачка) про визнання дійсним укладеного у квітні 2015 року договору купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , та визнання права власності на даний житловий будинок. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 29 квітня 2015 року він придбав у [PERSON] без нотаріального оформлення вказаний житловий будинок за 18 000 грн., які в присутності свідків передав відповідачці. На той час вони домовилися, що оформленням договору купівлі-продажу займуться пізніше, тому [PERSON] протягом місяця мала підготувати всі необхідні документи для нотаріального оформлення договору купівлі-продажу, однак не зробила цього, мотивуючи тим, що їй потрібно було терміново поїхати до Російської Федерації. Про місце перебування останньої йому нічого не відомо. Позивач зазначає, що з моменту передачі грошових коштів та отримання ключів від будинку договір купівлі-продажу де-факто був укладений і він набув право власності на будинок в цілому, хоча даний договір у нотаріальному порядку не укладався та не посвідчувався. Посилаючись на положенням статей 16, 220, 328, 334, 392, 638, 655, 656, 657 ЦК України позивач просить позов задовольнити, визнати вказаний вище договір купівлі-продажу житлового будинку дійсним і визнати за ним право власності на даний будинок. У судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити повністю з підстав, вказаних у позовній заяві, при цьому додатково пояснив, що договір купівлі-продажу житлового будинку був укладений в усній формі, без будь-якого письмового оформлення. З того часу він постійно користується даним будинком. Будь-яких клопотань щодо витребування і дослідження інших доказів не заявляв. Також позивач не заперечував проти розгляду справи без участі відповідачки та постановлення заочного рішення. Відповідачка викликалася у судове засідання шляхом надіслання повісти про виклик за адресою її проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку та шляхом опублікування повідомлення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України, тому згідно статей 128-130 ЦПК України вона вважається належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи. При цьому відповідачка у судове засідання не з`явилася, заяви про розгляд справи без її участі та заяв по суті справи до суду не подала. Представник третьої особи у судовому засіданні у вирішенні справи поклався на розсуд суду. Заяви та клопотання учасників справи Інших заяв та клопотань від позивача, відповідача та третьої особи не надходило. Процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 01 червня 2021 року відкрито провадження у справі, визначено здійснювати її розгляд у порядку загального позовного провадження призначено підготовче судове засідання, визначено відповідачці строк для подання відзиву на позов та зустрічної позовної заяви. Ухвалою суду від 02 липня 2021 року закрито підготовче провадження, здійснено заміну третьої особи її правонаступником, якому визначено строк для подання письмових пояснень щодо позову та призначено судовий розгляд справи по суті. Враховуючи, те, що відповідачка, будучи відповідно до статей 128-130 ЦПК України повідомленою належним чином про розгляд справи, у судове засідання не з`явилася, відзиву на позов та заяви про розгляд справи без її участі не подала, беручи до уваги позицію позивача, суд ухвалив здійснити розгляд справи за наявними у матеріалах справи доказами з постановленням заочного рішення. 2. Мотивувальна частина Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин та оцінка аргументів і доказів учасників справи Заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши матеріали справи і наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків. Згідно пояснень позивача останній 29 квітня 2015 року уклав з відповідачкою усний договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який був придбаний ним за 18 000 грн. На підтвердження вказаного факту позивачем надано копію довідки Виконавчого комітету Грем`яцької сільської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області від 29 квітня 2015 року №923 про те, що позивач дійсно купив без нотаріального оформлення житловий будинок [PERSON] в [ADDRESS] . Дана довідка видана в Новгород-Сіверський РЕМ (а.с.4). 28 грудня 2015 року між позивачем та ПАТ «Чернігівобленерго» було укладено договір про користування електричною енергією за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6-8). Будь-яких інших доказів на обґрунтування позовних вимог позивачем суду не надано. Оцінюючи обґрунтованість вимог позивача суд зазначає, що згідно частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власникові. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України). Згідно частини першої статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Стаття 209 ЦК України визначає, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Частина третя статті 640 ЦК України визначає, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. У відповідності до частини першої статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Частиною другою статті 220 ЦК України, на яку посилається позивач, визначено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам роз`яснено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно врахувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статті 210 та статті 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є вчиненими і не створюють прав і обов`язків для сторін. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України. У пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз`яснено судам, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). У відповідності до частини першої статті 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон №1952-IV) врегульовано відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і він спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону №1952-IV визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Статтями 4, 27 вказаного Закону визначено, що державній реєстрації прав підлягають: право власності; державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Таким чином, на об`єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, право власності у набувача за договором відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України виникає в момент державної реєстрації, порядок здійснення якої визначений статтею 182 ЦК України, а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін. У ході судового розгляду позивачем не надано належних письмових доказів на підтвердження факту укладення між ним та відповідачкою договору купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , а також доказів на підтвердження факту належності вказаного будинку відповідачці. При цьому відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України саме на позивача покладається обов`язок довести вказані обставини, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог. Суд при цьому зазначає, що сам по собі факт досягнення усної згоди на укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна та передачі відповідачці грошових коштів за житловий будинок, якщо такий навіть і мав місце, не може свідчити, що відповідний договір купівлі - продажу був укладений, а також не свідчить про набуття позивачем права власності на відповідне нерухоме майно за відсутності нотаріально посвідченого договору та державної реєстрації права власності на таке майно за позивачем. За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання дійсним усного договору купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] ,і відповідно як наслідок для визнання за позивачем права власності на цей житловий будинок, тому в задоволенні позову необхідно відмовити повністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed