Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з даною позовною заявою, яку мотивує тим, що 16.05.2016 року він був прийнятий на посаду відповідального чергового регіональної оперативно-чергової служби централізованого оповіщення управління цивільного захисту Закарпатської ОДА. 03.04.2017 року був звільнений із зазначеної посади за згодою сторін. Зазначає, що 07.04.2017 року він звернувся до Управління цивільного захисту Закарпатської ОДА з метою отримання надбавки до посадового окладу, однак у виплаті йому було відмовлено з тих мотивів, що КЗпП України, постановою КМУ від 30.08.2002 року №1298 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери», іншими нормативно-правовими актами, не передбачено нарахування та здійснення йому виплат за вислугу років. Стверджує, що займана посада відповідального чергового передбачена схемою посадових окладів згідно постанови КМУ від 06.04.2016 року №268 та постанови КМУ від 18.01.2017 року №15 «Питання оплати праці працівників державних органів» і на момент прийняття закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року відносилася до категорії державних службовців, а отже повинна бути віднесена до переліку посад працівників державних органів, які виконують функції з обслуговування. Вважає, що посада відповідального чергового, згідно функціональних обов`язків, відноситься до державних службовців, яким відповідно до постанови КМУ від 18.01.2017 року №15 «Питання оплати праці працівників державних органів», передбачено надбавки у відсотках до посадового окладу за стаж роботи в державних органах. З огляду на викладене, позивач [PERSON] просить зобов`язати Управління цивільного захисту Закарпатської ОДА виплатити йому надбавки до посадового окладу за період з травня 2016 р. по квітень 2017 р. та стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки видачі розрахунку при звільненні з 03.04.2017 року по день постановлення судового рішення. [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав повністю з викладеними в ньому моти-вами та просив такий задоволити. Представник Управління цивільного захисту Закарпатської ОДА Буришин В.В. у судовому засіданні позовні вимоги заперечив, оскільки вони є безпідставними, незаконними та необґрунтованими. Підтримав поданий ним відзив на позовну заяву, зазначивши при цьому, що посада, яку займав [PERSON] не віднесена до категорії державних службовців. Зазначає, що начальником управління цивільного захисту не вводилося жодної посади працівників державних органів, які виконують функції з обслуговування та не подавалось до Національного агентства України з питань державної служби сформованого переліку посад, для віднесення їх до категорії посад працівників державних органів, які виконують функції з обслуговування. Просив відмовити у задоволені позову у повному обсязі, оскільки заявлені позивачем вимоги є необґрунтованими і такі суперечать чинному законодавству України. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу законів про працю України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Зі змісту статті 24 КЗпП України слідує, що укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Судом встановлено, що 16.05.2016 року, [PERSON] був прийнятий на посаду відповідального чергового регіональної оперативно-чергової служби централізованого оповіщення управління цивільного захисту Закарпатської ОДА, що стверджується копією трудової книжки. (а.с. 8). 31.03.2017 року, наказом начальника управління цивільного захисту Закарпатської ОДА Буришин В ., постановлено звільнити [PERSON] з посади, за угодою сторін відповідно до п.1ст.36 КЗпП України. (а.с. 27). Статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України встановлено право на звернення до суду за захистом, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Зі змісту статті 13 Цивільного процесуального кодексу України слідує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтею 43 Конституції України, за кожним громадянином закріплено гарантоване право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку вiн вiльно обирає або на яку вiльно погоджується. Громадянин, як правило, реалiзує своє право на працю, укладаючи трудовий договiр з власником або уповноваженим ним органом підприємства, установи, організації чи фізичною особою, за яким працiвник зобов`язується виконувати роботу, визначену цiєю угодою, з пiдляганням внутрiшньому трудовому розпорядкові, а власник пiдприємства, установи, органiзацiї або уповноважений ним орган чи фiзична особа зобов`язується виплачувати працiвниковi заробiтну плату i забезпечувати умови працi, потрiбнi для виконання роботи, передбаченi законодавством про працю, колективним договором й угодою сторiн. Частина 2 статті 233 КЗпП України, передбачає право працівника у разі порушення законодавства про оплату праці на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Як слідує зі змісту поданого позову, [PERSON] у такому зазначає, що відповідачем, Управлінням цивільного захисту Закарпатської ОДА, протягом 2016 - 2017 років порушувалось його законне право на оплату праці, зокрема не виплачувались надбавки до посадового окладу, оскільки стверджує, що займана ним посада відноситься до працівників державних органів, які виконують функції з обслуговування та передбачена схемою посадових окладів, відповідно до постанови КМУ від 06.04.2016 року №268 та постанови КМУ від 18.01.2017 року №15 «Питання оплати праці працівників державних органів». Листом начальника управління цивільного захисту Закарпатської обласної державної адміністрації Буришин В. від 28.04.2017 року №129/01-10 та листом Міжрегіонального управління Національного агентства України з питань державної служби у Львівській та Закарпатській області від 05.07.2017 року №262 [PERSON] відмовлено у отриманні та нарахуванні надбавки за вислугу років у зв`язку з тим, що державні службовці, які виконують функції з обслуговування, в управлінні відсутні. (а.с. 10,11). Згідно зі статтею 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами. Стаття 2 ЗУ "Про оплату праці" передбачає структуру заробітної плати. Зокрема, основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Пунктом 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 року №15 «Питання оплати праці працівників державних органів» відповідно до умов оплати праці працівників державних органів, які виконують функції з обслуговування, і працівників Управління адміністративних будинків Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України, Управління адміністративними будинками Державного управління справами, Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України передбачено, що працівникам виплачується надбавка у відсотках до посадового окладу за вислугу років в державних органах, управліннях у таких розмірах: понад 3 роки - 10, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 відсотків посадового окладу. Статтею 46 ЗУ «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII, визначено, що надбавка за вислугу років надається державному службовцю за стаж роботи на державній службі. Згідно з частиною 1 ст.52 Закону надбавка за вислугу років на державній службі встановлюються на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу. Відповідно до п.2 ст.1 Закону «Про державну службу» державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби. Судом встановлено, що Управління цивільного захисту Закарпатської ОДА є самостійним структурним підрозділом обладміністрації, що утворюється, реорганізовується та ліквідовується розпорядженням голови обладміністрації. Управління безпосередньо підпорядковується голові обладміністрації, а також підзвітне і підконтрольне центральному органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №12 від 24 грудня 1999 року роз`яснено, що при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. Згідно з пунктом 3.23 «Положення про управління цивільного захисту Закарпатської обласної державної адміністрації», для виконання окремих функцій, що виходять із завдань Управління, при ньому функціонують підрозділи без надання їм статусу юридичної особи публічного права, одним з яких є регіональна оперативно-чергова служба централізованого оповіщення. Регіональна оперативно-чергова служба централізованого оповіщення фінансується за рахунок коштів обласного бюджету у рамках дії «Програми розвитку системи зв`язку, оповіщення та інформатизації цивільного захисту Закарпатської області на 2016-2020 роки», затвердженої рішенням Закарпатської обласної ради від 22.12.2015 року №79, по тарифному розряду, згідно з штатним розписом. Служба діє відповідно до «Положення про оперативно-чергову службу централізованого оповіщення» від 02.09.2015 року №10 та складається з 6 штатних одиниць: 1 начальника служби і 5 відповідальних чергових. Структура і чисельність працівників Служби визначаються штатним розписом, який у встановленому чинним законодавством порядку затверджується головою Закарпатської облдержадміністрації. Підпунктом 1.3 пункту 1 Положення про службу, чітко визначено, що працівники служби не є державними службовцями, на них не поширюється дія Закону України «Про державну службу». З дослідженої у судовому засіданні заяви про прийняття на роботу та наказу начальника управління від 13.05.2016 року №14-к слідує, що [PERSON] був призначений на вакантну посаду відповідального чергового регіональної оперативно-чергової служби централізованого оповіщення з посадовим окладом згідно штатного розпису. З наказом працівник ознайомився під розпис, а отже погодився з умовами праці. Згідно посадової інструкції відповідального чергового регіональної оперативно-чергової служби централізованого оповіщення від 02.09.2015 року, відповідальний черговий не є державним службовцем, на нього не поширюється дія закону України «Про державну службу». Посилання ж позивача, [PERSON] , що займана ним посада відноситься до категорії працівників державних органів, які виконують функції з обслуговування, також не заслуговує на увагу, виходячи з наступного. Відповідно до ч.4 ст.3 Закону України №889-VIII, критерії визначення переліку посад працівників державних органів, які виконують функції з обслуговування, затверджуються Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Перелік посад працівників державних органів, які виконують функції з обслуговування, затверджує центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, за поданням керівника державної служби у відповідному органі. Працівники державних органів, які виконують функції з обслуговування отримують заробітну плату за рахунок коштів Державного бюджету України, працюють у державних органах у межах їх структури, граничної чисельності, на підставі переліку посад, який формується керівником державної служби такого органу і затверджується Національним агентством України з питань державної служби. Поняття «працівник державного органу, який виконує функції з обслуговування» з`явилося у Законі України №889-VIII «Про державну службу», який набрав чинності з 1 травня 2016 року. Критерії, згідно яких керівник державної служби відповідного органу може сформувати перелік посад працівників державних органів, які виконують функції з обслуговування затверджено постановою КМУ у квітні 2016 року. На момент прийняття, підписання і набуття чинності вищенаведеного закону та постанови Уряду, Регіональна оперативно-чергова служба централізованого оповіщення вже функціонувала і виконувала свої функції та завдання відповідно до положення, затвердженого наказом начальника управління від 02.09.2015 року №10, штатного розпису і функціональних обов`язків працівників. В судовому засіданні встановлено, що начальником управління цивільного захисту не вводилося жодної посади працівників державних органів, які виконують функції з обслуговування та не подавалось до Національного агентства України з питань державної служби сформованого переліку посад, для віднесення їх до категорії посад працівників державних органів, які виконують функції з обслуговування, що підтверджується листом Міжрегіонального управління Національного агентства України з питань державної служби у Львівській та Закарпатській областях від 05.07.2017 року №262. З огляду на викладене, суд вважає, що вказані вимоги позивача є необґрунтованими, а посилання позивача на нормативні акти та документи, що долучені ним до позовної заяви, на думку суду, не мають ніякого відношення до умов оплати праці [PERSON] , згідно посади на яку його було прийнято, та тому такі не підлягають до задоволенню. Що стосується вимог [PERSON] щодо затримки видачі розрахунку при звільненні, то суд вважає такі також необґрунтованими та безпідставними, з огляду на наступне. Відповідно до наказу начальника управління цивільного захисту Закарпатської обласної державної адміністрації Буришин В. від 31.03.2017 року №17-к, [PERSON] звільнено з посади відповідального чергового регіональної оперативно-чергової служби централізованого оповіщення управління цивільного захисту облдержадміністрації, за угодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України, з 03.04.2017 року. Як слідує з ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. З долученого до матеріалів справи платіжного доручення №43 від 03.04.2017 року та відомості зарахувань на картрахунки працівників №170 від.04.04.2017 року слідує, що Управлінням цивільного захисту 03.04.2017 року було проведено повний розрахунок з [PERSON] при звільненні. Тобто, з наведеного слідує, що відповідачем вимоги ч.1 ст. 116 КЗпП України не порушено. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи із принципів законності, розумності та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] вцілому є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням відмови у задоволенні позовних вимог, на підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає за можливе компенсувати судові витрати за рахунок держави.

Outcome: dismissed