Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

09.07.2020 позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] , відповідно до якої просять: визнати [PERSON] , 1956 р.н., таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , яка належить на праві сумісної власності [PERSON] , [PERSON] через відсутність більше одного року в неї без поважних причин з послідуючим зняттям його з реєстрації. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачі [PERSON] та [PERSON] посилаються на те, що з [PERSON] позивач [PERSON] перебувала у шлюбі з 1978 по 14.12.1988 року, коли він був розірваний судом. [PERSON] є сином позивачки та відповідача. Позивачам на праві спільної сумісної власності належить двокімнатна квартира [ADDRESS] . [PERSON] зареєстрований у вказаній квартирі. Після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] періодично поновлювалися сімейні відносини до 2013 року. З 2002 року відповідач їздив на заробітки до Російської Федерації, як позивачам відомо, відповідач працював водієм у м.Сургут. У серпні 2013 року відповідач остаточно покинув місце проживання та реєстрації у квартирі позивачів, без будь-яких пояснень він виїхав та забрав свої особисті речі, більше позивачі його не бачили. В соаттє відповідач зателефонував [PERSON] у 2017 році, повідомив, що проживає у Воронезькій області РФ. На теперішній час позивачі не мають ніякого зв`язку з відповідачем, який добровільно покинув їх житло. Через реєстрацію відповідача у квартирі, порушуються права позивачів як власників житла. Вони не можуть одержати субсидію на сплату комунальних платежів. Відповідач не сплачує комунальні платежі, не приймає участь у ремонтах житла, утриманні його у належному стані. На підставі викладеного позивачі звернулись до суду з даним позовом. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.07.2020 справа передана для розгляду судді Колесник С.А. (а.с.27). Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 10.07.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 20.08.2020 задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, витребувано у Київського ВП Головного управління Національної поліції в Харківській області інформацію про те, чи звертався відповідач [PERSON] , 1956 р.н., зареєстрований у [ADDRESS] з письмовими, усними заявами (належно зареєстрованими) на протязі 2013 року до теперішнього часу про порушення його права на проживання, користування квартирою за місцем реєстрації власниками житла [PERSON] , [PERSON] .? Якщо таке звернення відбувалося та фіксувалося, то коли саме, ким з власників, які заходи були прийняті за можливими зверненнями [PERSON] .?; витребувано у Комунальному некомерційному підприємстві «Міська поліклініка №10» Харківської міської ради Департаменту охорони здоров`я Харківської міської ради інформацію чи звертався [PERSON] , 1956 року народження, до медичного закладу за наданням медичної допомоги за місцем реєстрації, а саме: [ADDRESS] - амбулаторно за період 2013-2020 роки (а.с.39). 11.09.2020 та 16.09.2020 до суду надійшла інформація на виконання ухвали суду про витребування доказів. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, 21.10.2020 представник позивача - адвокат Котова М.В. подала до суду заяву про розгляд справи у відсутності позивача [PERSON] та представника позивача, позов просить задовольнити у повному обсязі та постановити заочне рішення (а.с.53). Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судових засідань повідомлявся належним чином шляхом направлення судової повістки-повідомлення про виклик у судове засідання разом із копією ухвали про відкриття провадження з копією позовної заяви та доданих до неї документів та шляхом направлення судових повісток про виклик у судове засідання за місцем реєстрації (а.с.46, 50-52) не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутності до суду не надходило. Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача. Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Відповідно до ухвали суду від 21.10.2020, враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлявся про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч.4 ст.223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Судом встановлені наступні фактичні обставини. Квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду від 28.02.1997 року №2А-97-88390 (а.с.19). Згідно Довідки про зареєстрований у житловому приміщення осіб від 06.03.2020, на теперішній час в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.14,27). 14.12.1988 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 14.12.1988 зроблено запис за №1197 у Дзержинському відділі РАЦС м.Харків, що підтверджується свідоцтвом про розірванняш любу серії [NUMBER] (а.с.12). 30.06.2020 у м.Харкові було складено акт за участю сусідів про не проживання чоловіка, відповідно до якого в кв. [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] та [PERSON] , фактично проживають самі власники. [PERSON] , 1956 р.н., у квартирі не проживає з 2013 року, належних йому речей у квартирі немає. Акт підписано сусідами [PERSON] та [PERSON] (а.с.20). КНП «Міська поліклініка №10» Харківської міської ради на ухвалу суду щодо надання інформації відносно [PERSON] , 1956 р.н., повідомлено, що медична карта амбулаторного хворого [PERSON] відсутня, з`ясувати чи звертався він за медичною допомогою з 2013 по 2018 роки немає можливості, так як термін зберігання форми 040/0 «Карточка попереднього запису на прийом до лікаря» 1 рік, з 2019 по 2020 роки згідно даних електронної медичної інформаційної системи E-health вказана особа за медичною допомогою в КНП «Міська поліклініка №10» ХМР не звертався (а.с.44). Київським ВП ГУНП в Харківській області на виконання ухвали суду повідомлено, що згідно до обліків Інформаційного порталу Національної поліції до Київського ВП ГУНП в Харківській області у період часу з 01.01.2013 по 25.08.2020 включно жодних заяв, повідомлень, звернень або скарг від [PERSON] 1956 р.н., з приводу порушення останнього права на проживання, користування квартирою за місцем реєстрації [ADDRESS] , не надходило (а.с.47). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. При цьому згідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном. Правова позиція Верховного суду України по справі № 6-92цс15, викладена в Постанові від 27.05.2015 року, вказує, що передбачений ст. 391 ЦПК України спосіб захисту усунення перешкод власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем. Правова позиція Верховного суду України по справі № 6-709цс16, викладена в Постанові від 16.11.2016 р., вказує, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно ст..150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України " Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно зі ст. 11 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері реєстрації фізичних осіб, затверджує відповідно до закону порядок реєстрації місця проживання та місця перебування осіб в Україні, зразки документів, необхідних для реєстрації і зняття з реєстрації місця проживання та місця перебування. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані сторонами належні, допустимі та достовірні докази як кожний окремо, так і у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до висновку, що [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням квартирою за адресою [ADDRESS] у зв`язку з тривалою, понад один рік, без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по його утриманню житлового приміщення, у зв`язку з чим [PERSON] , [PERSON] , як власники житла, мають перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном, на підставі чого позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved