Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-05 00:00:00

11.06.2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами, якими просить встановити факт родинного звязку між нею та [PERSON], померлою 26 серпня 2007 року, а саме встановити факт того, що [PERSON], яка померла 26 серпня 2007 року згідно свідоцтва про смерть серії 1-ЖД №094463 від 27.08.2007р., була її матірю; визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], яка померла 26 серпня 2007 року, право власності на 1/2 частину квартири №35, розташованої за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл. Проспект Миру, буд. №10/1. Свої вимоги мотивує тим, що державним нотаріусом їм відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у звязку із тим, що у свідоцтві про смерть спадкодавця її імя вказане «Лора», у свідоцтві про народження спадкоємиці [PERSON] прізвище її матері вказане «Шелудько» та «Лоро», в записі акту про розірвання шлюбу (№368 від 11.10.1971) прізвище та імя спадкодавця вказане «Шелудко» та «Лариса», тобто встановлена розбіжність у написанні прізвищ спадкодавця. Представник позивача в судове засідання не зявився, надав до суду письмову заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Відповідач, сповіщений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, надав до суду письмову заяву про визнання позову та розгляд справи без його участі. Ухвалою суду\~від 25.07.2018\~року витребувано від Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області копію спадкової справи, заведеної після померлої 26.08.2007 року [PERSON]. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності №508 від 17.10.2000р., виданого виконавчим комітетом Ізмаїльської міської ради, зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно в реєстровій книзі за №60а/1-98 від 17.10.2000р., [PERSON] є власником 1/2 частину квартири №35, розташованої за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл. Проспект Миру, буд. №10/1. Інша 1/2 частина квартири №35, розташованої за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл. Проспект Миру, буд. №10/1, належить [PERSON]. Вказане також підтверджено листом КП «Ізмаїльське МБТІ» за №1129 від 21.08.2018р. Відповідно до свідоцтва про смерть серії 1-ЖД №094463 від 27.08.2007р., виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Ізмаїл Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, [PERSON] померла 26 серпня 2007 року. Після смерті [PERSON], згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить 1/2 частина квартири №35, розташованої за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл. Проспект Миру, буд. №10/1. За життя [PERSON] заповіт не залишала, що підтверджено витягом зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за №18327146 від 30.01.2009, згідно якого інформація про заповіт від імені [PERSON] відсутня. Спадкоємцями за законом першої черги після смерті [PERSON] відповідно до ст.1261 ЦК України, стали: її чоловік [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу Серії ІІ-ЖД №338184 від 13.08.1983р.; дочка [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження серії ІІ-УР №048669 від 16.04.1960р.; витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00011025564 від 07.09.2012, згідно якого позивач дошлюбне прізвище «Шелудько» змінила на прізвище «Мойсєєва»; свідоцтвом про шлюб серії І-ЖД №271122 від 21.12.2016, виданого Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, з якого вбачається, що позивач змінив прізвище «Мойсєєва» на «Трофімову». [PERSON] від прийняття спадщини в установлений законом строк відмовився на користь дочки померлої [PERSON], про що своєчасно надав заяву до Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області, копія якої наявна у матеріалах справи. Позивач спадщину після матері прийняв шляхом подачі в установлений законом строк заяви про прийняття спадщини до Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області, копія якої наявна у матеріалах справи. Осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині після смерті [PERSON] відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає. Інших спадкоємців немає. 19.05.2018р. позивач звернувся до державного нотаріуса Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Листом державного нотаріуса Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області за №583/02-14 від 19.05.2018р. позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у звязку з тим, що у свідоцтві про смерть спадкодавця її імя вказане «Лора», у свідоцтві про народження спадкоємиці [PERSON] прізвище її матері вказане «Шелудько» та «Лоро», в записі акту про розірвання шлюбу (№368 від 11.10.1971) прізвище та імя спадкодавця вказане «Шелудко» та «Лариса», тобто встановлена розбіжність у написанні прізвищ спадкодавця. Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 293 ЦПК України розгляд справ про встановлення факту віднесено до компетенції суду. Згідно п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, що мають юридичне значення. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. У п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №15 від 25.05.1998 року) «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що відповідно до п.1 ст.273 ЦПК суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв'язку із втратою годувальника. Суд вважає, що дослідженими\~в судовому засіданні\~доказами (свідоцтва про народження спадкодавця ЯК №767262 від 16.12.1952 , свідоцтва про народження позивача серії ІІ-УР №048669 від 16.04.1960р., де імя матері позивача вірно вказано «Лора», актовим записом про розірвання першого шлюбу позивача №472, де також її прізвище та матері вказано вірно «Шелудько»), їх належної оцінки, встановлена\~наявність\~підстав для визнання факту родинного звязку між [PERSON], [INFO], та [PERSON], померлою 26 серпня 2007 року, а саме встановити факт того, що [PERSON], яка померла 26 серпня 2007 року згідно свідоцтва про смерть серії 1-ЖД №094463 від 27.08.2007р., була матірю [PERSON], [INFO]. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 81 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved