Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], в якому просила про вселення та зобов'язання останнього не чинити перешкоди у користуванні домоволодінням з господарськими спорудами та будівлями [ADDRESS]. Позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що їй на праві власності належить домоволодіння [ADDRESS], однак нестерпні умови та погрози насиллям з боку відповідача [PERSON], змусили її виїхати з житлового будинку, внаслідок чого, до цього часу позбавлена права в ньому проживати та вільно користуватися ним. Позивач та її представник позовні вимоги підтримали, відповідач в судове засідання не з'явився, направив свого представника. Представник відповідача позов не визнала, просила в позові відмовити. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідчення свідка [PERSON], дослідивши обставини справи, судом встановлені обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом 16 травня 2013 р., зареєстрованого в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 16 травня 2013 р. володіє цілим домоволодінням [ADDRESS]. Відповідно до даних виписки з домової книги та довідки ТОВ "Забота", в спірному домоволодінні є зареєстрованим місце проживання відповідача [PERSON], його сина [PERSON] та онука [PERSON] з 03 вересня 1992 року. Між сторонами склались неприязні стосунки стосовно поділу спадкового майна. З часу набуття права власності на вказане домоволодіння, [PERSON] в цілому не може вільно володіти та користуватися вказаним майном, оскільки відповідач не визнає законність набуття права власності [PERSON] на частину домоволодіння [ADDRESS], оскільки в цій частині він проживає зі своєю сім'єю і проживав за час життя спадкодавця, та зроблено ремонт за власний кошт. Згідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. ст. 386, 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном. Відповідно до положень ст.ст. 9, 64, 156, ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням, інакше ніж в порядку передбаченому законом, а також члени сім'ї власника житлового будинку, які проживають разом з ним, користуються житловим будинком на рівні з власником, якщо не було іншої угоди про порядок користування цим житловим приміщенням. Так, за життя спадкодавця, позивач, як член його сім'ї мав право на користування спірним житловим будинком. Після смерті спадкодавця, позивач, як спадкоємець, відповідно до положень ст. 1216 ЦК України, якими передбачено перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), вказане право проживання в спірному будинку не втратив, а тому проживання позивача в іншому житлі визвано вкрай неприязними стосунками з відповідачем. Крім того, незалежно від свого місця проживання, яке може бути постійним, переважним чи тимчасовим, як то встановлено ч. 1 ст. 29 ЦК України, позивач, як спадкоємець має право користування спадковим майном та проживання в спадковому будинку і не може бути позбавлений права проживання з підстав реєстрації в іншому місці проживання. Встановивши наведені обставини, суд виходячи із положень ст. ст. 386, 391 ЦК України приходить до висновку про доведеність обставин, які свідчать про те, що [PERSON] чинить позивачці [PERSON] перешкоди у вільному доступі до належної останній вказаного домоволодіння в цілому, та вирішує про задоволення позову в частині вселення в домоволодіння [ADDRESS]. Не заслуговують на увагу доводи представника відповідача про безпідставність набуття права власності позивачкою на частину (літ."Д") вказаного домоволодіння та незаконність заповіту, оскільки питання щодо недійсності заповіту вже було предметом судового спору, і рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 15 січня 2014 року, вимоги [PERSON] про визнання заповіту частково недійсним, колегією суду залишені без задоволення на підставі ч.3 ст.203, ст. 1257 ЦК України.

Outcome: partial