Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-02 00:00:00

14 червня 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтував тим, що він є спадкоємцем першої черги після смерті свого батька [PERSON], який помер 29.08.2009 року. 30 березня 2017 року державний нотаріус Восьмої державної нотаріальної контори [PERSON], розглянувши його заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири, розташованої за адресою: м. Дніпро, вул. Ялинова (Самарський р-н) [ADDRESS] після смерті батька винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії з посиланням на те, що є інші спадкоємці за законом, які прийняли спадщину у встановленому законом порядку та після 6-ти місячного строку з дня смерті спадкодавця у встановленому законом порядку отримали у Восьмій дніпропетровській державній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом на вищевказану частину квартири. В подальшому, вказана вище квартира за договором дарування від 30.05.2015 року, де дарувальниками були спадкоємці: [PERSON] та [PERSON], а обдарованою [PERSON] - була безоплатно відчужена на користь останньої. Оскільки 23 лютого 2017 року апеляційним судом Дніпропетровської області йому визначено додатковий строк для прийняття [PERSON] спадщини, що відкрилась після смерті батька [PERSON], а нотаріус відмовляє йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, позивач просить суд визнати за ним право на спадщину в порядку спадкування за законом на спадкове майно, а саме квартиру, розташовану за адресою: м. Дніпро, вул. Ялинова, що залишилась після смерті його батька, скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом виданого 25.09.2012 року Восьмою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, яке було видано на користь [PERSON] та [PERSON] та визнати недійсним Договір дарування квартири від 13.05.2015 року, застосувавши наслідки недійсного правочину шляхом витребування на його користь вказаної квартири (а.с.1-4). Представники позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги. Від позивача також надійшла заяваЮ в якій він просить задовольнити позов. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], яка за довіреністю представляла і відповідача [PERSON], в судовому засідання заперечували проти позовних вимог, зазначаючи про добросовістність набуття права власності на вказану квартиру і безпідставність вимог позивача в частині визнання за ним права власності на квартиру в цілому, оскільки він мав би право лише на 4/9 частин цієї квартири, на що вона згодна. Від Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи без їх участі (а.с.114). Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Суд встановив, що [PERSON] був батьком позивача [PERSON], про що свідчить копія свідоцтва про народження позивача. 29 серпня 2009 року [PERSON] батько позивача, помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на квартиру № 3, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Ялинова, буд. 4 та 4/9 частин якої належало померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину від 30.04.1998 року (а.с.79-83). Свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] отримали відповідачі [PERSON] та [PERSON], які їм були видані 25 вересня 2012 року державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], про що свідчить копія спадкової справи № 581/09. На момент відкриття спадщини, позивач хоч і був спадкоємцем першої черги, але він відбував кримінальне покарання в Черкаській виправній колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Черкаській області № 62, а тому своєчасно прийняти спадщину не зміг, про що свідчить довідка Черкаської виправної колонії № 17/992 від 12.02.2016 року (а.с.10). В судовому засіданні встановлено, що після отримання свідоцтв про право на спадщину за законом, відповідачі [PERSON] та [PERSON] (як Дарувальники) уклали договір дарування від 30.05.2015 року з відповідачкою [PERSON] (як Обдаровуваною), згідно якого остання набула в дар у власність вказану квартиру (а.с.16-19). 23 лютого 2017 року апеляційним судом Дніпропетровської області за результатом розгляду апеляційної скарги [PERSON] ухвалено рішення, яким рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська скасовано, позовні вимоги [PERSON] задоволено повністю та визначено додатковий строк для прийняття [PERSON] спадщини, що відкрилась після смерті 29.08.2009 року [PERSON] (а.с.5-7). 30 березня 2017 року [PERSON], яка діє на підставі довіреності від імені [PERSON], звернулася до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири, розташованої за адресою: м. Дніпро, вул. Ялинова (Самарський р-н) [ADDRESS] після померлого 29.08.2009 року батька [PERSON], але державний нотаріус Восьмої державної нотаріальної контори [PERSON], винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії з посиланням на те, що є інші спадкоємці за законом, які прийняли спадщину у встановленому законом порядку та після 6-ти місячного строку з дня смерті спадкодавця у встановленому законом порядку отримали у Восьмій дніпропетровській державній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом на вищевказану частину квартири (а.с.105). В силу ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись особа за захистом свого невизнаного, оспорюваного або порушеного права. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідачі у своїх запереченнях наголошували на тому, що після смерті [PERSON] , його син (позивач) за своєю недбалістю не дотримався вимог ст. 1297 ЦК України, оскільки не звернувся своєчасно до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. З такими доводами не можна погодитися, оскільки відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Така правова позиція викладена у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013, № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування". Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. З огляду на те, що позивач не відмовлявся від спадщини, а нотаріус своєю постановою від 30 березня 2017 року відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину спірної квартири, суд, з врахуванням вказаних вище положень закону, приходить до висновку про необхідність визнання за [PERSON] права на спадщину в порядку спадкування за законом на 4/9 частини квартири [ADDRESS] після смерті його батька [PERSON], який помер 29 серпня 2009 року, оскільки іншого способу захисту та поновлення права позивача на спірну квартиру не існує. Приходячи до висновку про задоволення позовних вимог в частині скасування свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 25 вересня 2012 року державним нотаріусом Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] на імя [PERSON] та на імя [PERSON] у спадковій справі № 581/09 та витребування на користь позивача 4/9 частини квартири, суд виходив з наступного. Згідно з частинами першою та другою статті 228 ЦК правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У п. 2 договору дарування від 30 травня 2015 року, посвідченого державним нотаріусом Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1-658, зазначено, що квартира належить дарувальникам (відповідачам [PERSON] та [PERSON]) на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 25 вересня 2012 року державним нотаріусом Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] (а.с. 16). Таким чином, укладаючи договір дарування від 30.05.2015 року, документом, який підтверджував право власності дарувальників було свідоцтво про право на спадщину від 25 вересня 2012 року, яке було отримано в порушення порядку черговості спадкоємців в наслідок порушення прав та законних інтересів [PERSON], який є спадкоємцем першої черги та право якого на подання заяви про прийняття спадщини було визначено в подальшому рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.02.2017року. Таким чином, вказаний договір дарування є нікчемним, оскільки відповідачі здійснили дарування частини квартири, на яке не мали для цього належних правових підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи. Згідно з п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» такими, що порушують публічний порядок є правочини, які посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності. Укладення договору дарування на частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] на підставі нікчемних документів не тільки порушує встановлений державою порядок набуття права власності, а і посягає на право власності в порядку спадкування за законом, яке належить позивачу [PERSON]. Захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Майно може бути повернуте за позовом власника про витребування майна на підстав ст. ст. 387, 388 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених цими статтями, тому що вони встановлюють спеціальні правила для захисту такого права. Статтею 387 Цивільного кодексу України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову. Предметом віндикаційного позову є вимога позивача до відповідача про витребування майна із чужого незаконного володіння, яка повинна мати відповідні підстави, що тягнуть за собою визначені законом правові наслідки. Таким чином, вказані позивачем у позовній заяві підстави повинні підтверджувати його право власності або інше суб'єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном (безтитульний статус його володіння). Тобто, на підтвердження наявності у позивача суб'єктивного права на витребування майна з чужого незаконного володіння він повинен надати суду відповідні докази, що підтверджують наявність майна у незаконному володінні відповідача та відсутність у останнього правових підстав для володіння майном (безтитульний статус його володіння). Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. За змістом частини п'ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Власник майна не може витребувати його з незаконного володіння іншої особи за сукупної наявності трьох умов: а) набувач має бути добросовісним набувачем він не повинен знати, що купує майно не у власника; б) майно має бути придбане за гроші, тобто повинно бути саме купленим; в) власник має втратити володіння цим майном із власної волі, тобто майно має бути передане власником за договором (схову, майнового найму) іншій особі, яка б продала його добросовісному набувачеві. За встановленими обставинами справи вбачається, що позивач, як власник фактично належно їй на праві власності в порядку спадкування за законом 4/9 частини спірної квартири, втратив володіння цим майном поза своєї власної волі. В даному випадку частина квартири була відчужена за безвідплатним договором - дарування, шляхом використання свідоцтва про право на спадщину, яке отримано в порушення порядку спадкування за законом, за наявності спадкоємця першої черги. Ці обставини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а права позивача на успадкування частини майна підтверджуються рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.02.2017 року, яке має преюдиціальний характер для спірних правовідносин. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державної реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. З огляду на те, що за позивачем визнано право на спадщину в порядку спадкування за законом на 4/9 частини квартири [ADDRESS] після смерті його батька [PERSON], який помер 29 серпня 2009 року, суд приходить до висновку про витребування із чужого незаконного володіння [PERSON] 4/9 частин квартири [ADDRESS] на користь [PERSON]. У задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору дарування від 30 травня 2015 року, посвідченого державним нотаріусом Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1-658, слід відмовити, з огляду на те, що відповідно до абз. 5 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року, оскаржити укладений правочин спірної квартири мають право лише сторони правочину. За таких обставин, оцінюючи усі докази, які були досліджені судом під час розгляду справи в їх сукупності та розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, як того вимагає ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Outcome: partial