Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із вищезазначеним позовом. Позивач посилається на те, що в січні 2010 вона з відповідачем зареєструвала шлюб. В шлюбі [INFO] народився син [PERSON] . [PERSON] покинув її з дитиною в грудні 2010 року. 24 жовтня 2011 року шлюб між ними розірвано, дитина перебуває на її утриманні. З цього часу батько з дитиною не спілкується, участі в матеріальному забезпеченні не приймає. Рішенням суду від 15 листопада 2011 року відповідач попереджений про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, так як у разі невиконання батьківських обов`язків буде позбавлений батьківських прав. Проте його поведінка не змінилася. На даний час вона перебуває в повторному шлюбі із [PERSON] , якого дитина називає батьком. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та зіслалась на обставини викладені в позові. Відповідач в судове засідання не з`явився, проте суд вважає, що є достатньо доказів для слухання справи в його відсутності, Представник органу опіки та піклування підтримала висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав та пояснила, як встановлено під час підготовки висновку, батько дитини фактично проживає в Республіці Польща. З дитиною не спілкується, матеріально її не забезпечує. Суд, заслухавши пояснення представника позивача дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (далі - Постанова) роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. В абзаці 2 пункту 16 Постанови роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Судом встановлено, що 21 січня 2010 року [PERSON] та [PERSON] зареєструвала шлюб. В шлюбі [INFO] народився син [PERSON] . [PERSON] покинув дружину з дитиною в грудні 2010 року. 24 жовтня 2011 року шлюб між сторонами розірвано, дитина перебуває на утриманні матері. З цього часу батько з дитиною не спілкується, участі в матеріальному забезпеченні не приймає. Рішенням суду від 15 листопада 2011 року відповідач попереджений про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, так як у разі невиконання батьківських обов`язків буде позбавлений батьківських прав. Проте його поведінка не змінилася. Враховуючи, що батько самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, не цікавиться здоров`ям дитини, не дбає про її фізичний та розумовий розвиток, не спілкується з нею, суд вважає доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] , тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved