Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, визначення часток у спільному майні, набутому під час шлюбу. У своїй позовній заяві позивач вказує, що з відповідачем [PERSON] 27 вересня 2003 року він зареєстрував шлюб. 16.03.2011 року ними за спільні кошти було придбано автомобіль ЗАЗ TF698 К, номер кузова [NUMBER], номер двигуна [NUMBER], д.н.з. [NUMBER], 2011 року випуску. Транспортний засіб, на прохання дружини, був зареєстрований на її ім`я, а позивач був зазначений, як особа, що має право користування. 22.04.2015 року [PERSON] подала до Гадяцького районного суду позовну заяву про розірвання шлюбу. У кінці квітня 2015 року йому стало відомо, що автомобіль відчужено на користь [PERSON] - матері дружини. Будь-якої згоди на продаж автомобіля він не надавав, тому вважає його відчуження незаконним, у зв`язку з цим просить визнати недійсним договір купівлі-продажу у формі довідки - рахунку від 21 квітня 2015 року легкового автомобіля [NUMBER], укладений між [PERSON] та [PERSON], припинити режим спільної сумісної власності щодо вказаного транспортного засобу, визначивши частки у праві спільної власності на зазначене рухоме майно у розмірі по ? частині за ним та відповідачем [PERSON] та стягнути судові витрати. У судовому засіданні позивач [PERSON] свій позов підтримав в повному обсязі та просив суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, направила до суду заяву про можливість розгляду цивільної справи без її участі. Представник відповідача [PERSON] адвокат Заєць В.П. у судовому засіданні суду пояснив, що відповідач визнає позовні вимоги частково, з тих підстав, що дійсно спірний автомобіль був придбаний відповідачкою [PERSON] з позивачем під час шлюбу. Але поскільки в даний час власником його є інші особа, яка являється добросовісним набувачем майна, а також він є річчю неподільною, тому вона вважає за можливе відшкодувати позивачу половину його вартості, зазначеної у довідці - рахунку, тобто в сумі 20000 гривень. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, направила до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, у зв`язку з неможливістю з'явитися у судове засідання, за станом здоров`я. Представник третьої особи Управління Державної автомобільної Інспекції УМВС України в Полтавській області у судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про можливість розгляду справи без його участі та відзив, відповідно до якого, у вирішенні питання стосовно задоволення позовних вимог УДАІ УМВС України в Полтавській області покладається на розсуд суду. Суд, вислухавши сторони, оцінивши докази, перевіривши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, визначення часток у спільному майні, набутому під час шлюбу, підлягають до задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що 27 вересня 2003 року виконавчим комітетом Сарівської сільської ради Гадчцького району Полтавської області було зареєстровано шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу значиться, що транспортний засіб ЗАЗ TF698 К, номер кузова [NUMBER], д.н.з. [NUMBER], 22.03.2011 року реєструвався на ім`я відповідача [PERSON], з наданням права користування транспортним засобом [PERSON]. Згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, строк дії якого з 05.04.2015 року до 04.04.2016 року, позивачем [PERSON] було застраховано автомобіль [NUMBER]. Згідно повідомлення Центру № 5308 надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування Гадяцького та Лохвицького районів підпорядкованого УДАІ УМВС України в Полтавській області № 38/700 від 06.05.2015 року, станом на 06.05.2015 року автомобіль [NUMBER], зареєстрований за [PERSON], жителькою с. Харківці Гадяцького району. На підставі довідки - рахунку серії ААЕ № 121157 від 21 квітня 2015 року, [PERSON] продано автомобіль марки ЗАЗ TF698 К, номер кузова [NUMBER], номер двигуна [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER], вартістю 40 000 (сорок тисяч) грн. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Як вбачається з матеріалів справи, автомобіль [NUMBER], придбаний у період шлюбу [PERSON] та [PERSON], а саме в березні 2011 року, про що не заперечує і сама відповідач [PERSON], а тому відповідно до ст.ст. 60, 61, 63 СК України, має місце правовий режим спільного сумісного майна. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст. 65 СК України - дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Частиною 2 ст. 369 ЦК України також передбачено, що розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Зі змісту ст. 228 ЦК України слідує, що правочин, який порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина чи незаконне заволодіння майном фізичної особи, є нікчемним. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" значиться, що до переліку правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК відносяться правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина. Такими є правочини, що посягають на суспільні,економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності . При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами стаття 216 ЦК України. Судом встановлено, що відповідач [PERSON], 21 квітня 2015 року, без отримання належного дозволу чоловіка, позивача [PERSON], продала спірний автомобіль [PERSON]. Коштів від відчуження транспортного засобу позивач не отримував. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що наявні підстави, передбачені законодавством, а саме ст. 228 ЦК України, вважати договір купівлі-продажу автомобіля [NUMBER], укладений між [PERSON] та [PERSON], 21 квітня 2015 року, відповідно до довідки-рахунку № 121157 ТОВ «АЛЕКС ЮА», нікчемним. Стосовно позовних вимог про визначення часток у спільному майні, набутому під час шлюбу суд виходить з наступного. Пункт 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначає, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. У зв`язку з тим, що спірний автомобіль є неподільною річчю та спільним сумісним майном подружжя, та враховуючи те, що позивачем не заявлено вимоги про стягнення на його користь з відповідача [PERSON] грошової компенсації за належну йому частину спірного автомобіля, тому суд вважає за необхідне визначити ідеальні частки у праві спільної сумісної власності в розмірі 1/2 частини автомобіля кожному із подружжя, про що заявлено позивачем у своїх позовних вимогах. Частина 1 ст. 88 ЦПК України передбачає, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до наданих позивачем квитанцій значиться про сплату ним судового збору, загальна сума якого становить 609 (шістсот дев`ять) грн., з яких 243 (двісті сорок три) 60 коп. - судовий збір за подання до суду позовної заяви майнового характеру, виходячи з ціни позову 20000 (двадцять тисяч) грн., 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп. - за подання до суду позовної заяви немайнового характеру та 121 (сто двадцять одна) грн., 80 коп. - за подачу заяви про забезпечення позову. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача [PERSON], оскільки безпосередньо нею були порушені права позивача, а відповідач [PERSON] є лише добросовісним набувачем майна.

Outcome: approved