Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-20 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до фізичної особи - підприємця [PERSON] про вселення до квартири [ADDRESS] . Мотивуючи свої вимоги тим, що 14.09.2020 року між ТОВ «Фінансова копанія «Приватні інвестиції» (орендодавець) та фізичною особи - підприємцем [PERSON] було укладено договір оренди (найму) квартири, згідно умов якого орендодавець передає в строкове платне користування квартиру [ADDRESS] загальною площею 112 кв м (об`єкт оренди), яка належить орендодавцю на прваві приватної власності, об`єкт оренди передається для подальшого використання у підприємницькій діяльності з можливістю передачі в піднайм (суборенду) будь-яких фізичним особам на вибір орендаря. 11.01.2021 року між [PERSON] , [PERSON] та фізичною особою - підприємцем [PERSON] укладено договір піднайму (суборенди) квартири відповідно до умов якого орендар надає, а суборендар приймає в строкове платне користування квартиру [ADDRESS] (об`єкт суборенди). Термін піднайму складає 6 місяців з моменту підписання договору. Відповідно до п.п.5.2, 5.3 Договору піднайму передача квартири в оренду оформлюється Актом приймання-передачі квартири. Об`єкт оренди квартири вважається переданим в оренду з мементу підписання Акту приймання-передачі квартири. 11.01.2021 року між фізичної особою - підприємцем [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] було підписано Акт приймання-передачі квартири, згідно умов якого орендар передав, а суборендар прийняв в срокове платне користування квартиру (об`єкт суборенди). У той же час, з наступного дня 12.01.2021 року до вказаної квартири позивачам було обмежено доступ з боку фізичної особи - підприємця [PERSON] , на всі вимоги позивача надати доступ до квартири відповідач відповів відмовою, що й стало підствою звернення до суду з даним позовом. В судове засіданні позивачі не з`явились, належним чином повідомлені про час та місце розгляду - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офоційносу сайті судової влади (суду), звернулися до суду із заявою про розгляд справи за їх відсутності з підтриманням позовних вимог з тих же підстав, просили їх задовольнити, з можливим ухваленням заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явивився, про час та місце розгляду справи повідомлені згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду); звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності із визнанням вимог. За таких підстав суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності сторін, на на підставі наявних у справі доказів та за погодженням таких сторін. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Справа розглядалась у порядку спрощеного позовного провадження. Так, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України) Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає відмові у задоволенні із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Судом встановлено, що 14.09.2020 року мід ТОВ «Фінансова копанія «Приватні інвестиції» (орендодавець) та фізичною особи - підприємцем [PERSON] було укладено договір оренди (найму) квартири, згідно умов якого орендодавець передає в строкове на 1 рік платне користування квартиру [ADDRESS] загальною площею 112 кв м (об`єкт оренди), яка належить орендодавцю на праві приватної власності, об`єкт оренди передається для подальшого використання у підприємницькій діяльності з можливістю передачі в піднайм (суборенду) будь-яких фізичним особам на вибір орендаря (а.с. 17-18, 19). За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ст. 759 ЦК України). Відповідно до ст. 760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом. 11.01.2021 року між [PERSON] , [PERSON] з однієї сторони та фізичною особою - підприємцем [PERSON] з іншої сторони укладено договір піднайму (суборенди) квартири відповідно до умов якого орендар надає, а суборендар приймає в строкове платне користування квартиру [ADDRESS] (об`єкт суборенди) (а.с. 20-21, 22). Термін піднайму складає 6 місяців з моменту підписання договору. Відповідно до п.п.5.2, 5.3 Договору піднайму передача квартири в оренду оформлюється Актом приймання-передачі квартири. Об`єкт оренди квартири вважається переданим в оренду з мементу підписання Акту приймання-передачі квартири. 11.01.2021 року між фізичної особою - підприємцем [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] було підписано Акт приймання-передачі квартири, згідно умов якого орендар передав, а суборендар прийняв в срокове платне користування квартиру (об`єкт суборенди) (а.с. 22). Відповідно до ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 823 ЦК України за договором піднайму житла наймач за згодою наймодавця передає на певний строк частину або все найняте ним помешкання у користування піднаймачеві. Піднаймач не набуває самостійного права користування житлом. Договір піднайму житла є оплатним. Розмір плати за користування житлом встановлюється договором піднайму. Строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму житла. Позивачі вказують, що з наступного дня підписання Акту приймання-передачі квартири - 12.01.2021 року до вказаної квартири їм було обмежено доступ з боку фізичної особи - підприємця [PERSON] , на всі вимоги позивача надати доступ до квартири відповідач відповів відмовою. На підтвердження доказів чинення позивачу перешкод у користуванні орендованим житлом позивач не надав, й у ході розгляду такої справи не доповнив. Зважаючи на спірні правовідносини, позивачем обрано спосіб захисту порушеного права - вселення до орендованої квартири. Проте, суд, зважаючи на спірні правовідносини, надавши правову оцінку обраного позивачем способу захисту порушеного права, зважаючи на права орендаря (наймача), визначені ст. ст. 765, 766 ЦК України, а також положення ч. 2 ст. 16 ЦК України, яким визначені способи захисту цивільних прав та інтересів, вважає, що позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права, що є наслідком відмови у задоволенні позовних вимог. Положенням ЦК України щодо найму (оренди), найму (оренди) житла визначені права орендаря. Так, відповідно до ст. 765 ЦК України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму. Положенням ст. 766 ЦК України визначені правові наслідки непередання майна наймачеві. Так, якщо наймодавець не передає наймачеві майно, наймач має право за своїм вибором: 1) вимагати від наймодавця передання майна і відшкодування збитків, завданих затримкою; 2) відмовитися від договору найму і вимагати відшкодування завданих йому збитків. При цьому, положенням ч. 2 ст. 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів, які є вичерпними. Так, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення ; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Водночас, відповідно до п.2 ч.2 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Натомість, договором або законом право захисту позивача шляхом вселення не передбачено. Зважаючи на спірні правовідносини, очевидно, спосіб захисту права позивача є іншим, аніж визначений позивачем - вселення. Невірно обраний позивачем спосіб захист порушеного права є підставою для відмови у задоволенні позову. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Так, відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Водночас, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Зважаючи на спірні правовідносини, їх суб`єктивний склад, зміст позовних вимог, визначений позивачем спосіб захисту порушеного права, такий позов не може бути задоволеним. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову уцілому відсутні. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) покласти на позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). На підставі вищевикладеного, ст. ст. 16, 765, 766 ЦК України,

Outcome: dismissed