Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

\~ \~ \~ \~[PERSON] звернулась до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до АТ «Українська залізниця», в якому просила суд: визнати незаконним та скасувати наказ ПАТ «Українська залізниця» № 495/ос від 15.03.2018 року про припинення трудового договору (контракту) та звільнення її з 16.03.2018 року з посади начальника управління аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» [PERSON] аудита та контроля ПАТ «Українська залізниця»; поновити її на посаді начальника управління аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» [PERSON] аудита та контроля ПАТ «Українська залізниця»; стягнути з ПАТ «Українська залізниця» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20.03.2018 року по день винесення судового рішення. \~ \~ \~ \~В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 11.11.2016 року вона була прийнята на посаду начальника управління аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» [PERSON] аудита та контролю ПАТ «Українська залізниця». Наказом ПАТ «Українська залізниця» № 495/ос від 15.03.2018 року про припинення трудового договору (контракту) позивача звільнено з 16.03.2018 року з посади начальника управління аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» [PERSON] аудита та контроля ПАТ «Українська залізниця» по п. 1 ст. 40 КЗпП України, у звязку із скороченням штату. Позивач вважає вказане звільнення незаконним, посилаючись на те, що наказом ПАТ «Українська залізниця» від 27.04.2016 року № 333 ПАТ «Укрзалізниця» було створено новий департамент аудиту та контролю 34 штатні одиниці та затверджено структуру [PERSON] та Положення. Наказом ПАТ «Українська залізниця» № 397 від 26.05.2016 року внесені зміни до наказу № 333 від 27.04.2016 року, а саме збільшено чисельність штатних одиниць до 253, затверджено нову структуру [PERSON] аудита та контролю. Наказом ПАТ «Українська залізниця» № 430 від 23.06.2017 року прийнято рішення ліквідувати з 14.08.2017 року [PERSON] аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця», утворити [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця», уведено в дію нову організаційну структуру [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця», Положення [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця», визнано такими, що втратили чинність накази ПАТ «Українська залізниця» № 397 від 26.05.2016 року, № 333 від 27.04.2017 року. Кількість штатних одиниць нового департаменту внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця» залишилась незмінною 253, також незмінною залишилась кількість штатних одиниць 35, організаційна структура Управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця», Положення [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця» є ідентичним Положенню про [PERSON] аудита та контролю, затвердженого наказом ПАТ «Українська залізниця» № 397 від 26.05.2016 року, залишились незмінним основні положення про департамент, керівництво, структуру, тобто фактично відбулась заміна найменування [PERSON], в якому працювала позивач. Позивачем 14.08.2017 року була подана заява до відділу кадрів АТ «Українська залізниця» про переведення її посаду начальника управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця», про розгляд якої її не повідомили. З 17.08.2017 року позивач вийшла із щорічної відпустки на своє робоче місце і продовжувала працювати до 19.03.2018 року включно. На звернення позивача щодо її переведення до керівника [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Укрзалізниця» [PERSON], директора розвитку персоналу та соціальної політики ПАТ «Укрзалізниця» [PERSON] їй повідомляли, що у звязку із великим навантаженням накази на переведення працівників управління, яке очолює позивач, будуть передаватись поступово. Позивач вказує, що після 14.08.2018 року (день, який визначено як день з якого ліквідовано [PERSON] аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця» та утворено [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця»), вона продовжувала працювати на своїй посаді, фактично виконуючи обовязки начальника нового управління, відповідач фактично допустив її до роботи та сплачував їй заробітну платню. З 02.11.2017 року по 08.12.2017 року позивач знаходилась на лікарняному, у звязку із виробничою травмою протягом 36 діб, 08.12.2017 року після виходу з лікарняного позивачу стало відомо, що з 04.12.2017 року, в час коли вона була на лікарняному, на посаду начальника управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця» призначено іншу особу. 20.12.2017 року позивачу в усній формі повідомлено про скорочення штату та запропоновано переведення на посаду нормировщика або економіста в структурних підрозділах регіональної філії «Південної залізниці», заява позивача про її переведення на посаду начальника управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» новоствореного [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Укрзалізниця» розглянута не була. 06.03.2018 року позивача було запрошено на засідання профспілкого комітету, на якому їй повідомили, що займана нею посада 19.05.2017 року вилучена з штатного розкладу і повідомлено про погодження про звільнення позивача. Враховуючи викладене, позивач зазначає, що фактично не відбулось ліквідації структурного підрозділу відповідача управління аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» [PERSON] аудита та контролю ПАТ «Українська залізниця», а проведено лише зміну назви без змін структури, штатного розкладу, функцій, завдань та інше, позивачеві разом із попередженням про вивільнення посади не було запропоновано всіх вакансій які були в наявності в управлінні внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» [PERSON] внутрішнього аудита та контроля ПАТ «Українська залізниця» та відповідали б кваліфікації і здібностям позивача, чим порушено ст. 49-2 КЗпП України. \~ \~ \~ \~Крім того, позивач вказує, що із копією наказу № 495/0с від 15.03.2018 року про припинення трудового договору (контракту) вона була ознайомлена 19.03.2018 року, тобто через чотири дні після його прийняття, про що позивач письмово зазначила, трудова книжка їй видана не була, розрахунок належних їй виплат не проведений, лікарняні листи за листопад та грудень 2017 року не оплачені, витрати та відрядження не відшкодовані, накази на передачу службової документації та майна, яке знаходиться в користуванні відповідальної особи не надані, строки передачі не визначені, розпорядчого документу про виклик позивача в м. Київ для вирішення питання повязаного з видачею трудової книжки не надано. Станом на час звернення позивача до суду з позовною заявою, належним чином оформлена трудова книжка їй не надана, повний розрахунок та виплата всіх належних позивачу сум також не проведено. \~ \~ \~ \~Крім того, позивач зазначає, що оскільки її звільнення є незаконним, відповідач зобовязаний виплатити їй заробітну плату за час вимушеного прогулу, починаючи з 20.03.2018 року по день винесення судового рішення. \~ \~ \~ \~Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення її прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 18.04.2018 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків. \~ \~ \~ \~29.05.2018 року до суду надійшла заява позивача про усунення недоліків, разом з уточненою позовною заявою. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 01.06.2018 року відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. \~ \~ \~ \~02.07.2018 року до матеріалів справи надійшов відзив ПАТ «Українська залізниця» на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача просив суд відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що 08.11.2016 року позивача було призначено на посаду начальника управління аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» [PERSON] аудиту та контролю ПАТ «Укрзалізниця». 19.05.2017 року правління ПАТ «Укрзалізниця» ухвалило рішення ліквідувати з 14.08.2017 року [PERSON] аудиту та контролю ПАТ «Укрзалізниця» і затвердити відповідні зміни до штатного розпису апарату управління ПАТ «Укрзалізниця», що підтверджується пунктами 3.1, 3.4 та додатком 6 протоколу засідання правління ПАТ «Укрзалізниця» від 19.05.2017 року №Ц-57/45. Посада позивача начальник управління аудиту та контролю ПАТ «Укрзалізниця» була ліквідована та не утворена в новому департаменті. Твердження позивача, що відбулась лише заміна найменування департаменту, в якому вона працювала не відповідають дійсності, на виконання рішення правління організаційну структуру та Положення [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Укрзалізниця» введено в дію наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 23.06.2017 року № 430 «Про деякі питання діяльності апарату ПАТ «Укрзалізниця». Положення про [PERSON] аудиту та контролю ПАТ «Укрзалізниця», який було ліквідовано, та Положення про новостворений [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Укрзалізниця» на перший погляд мають низку подібних ознак, це зокрема спільні ознаки для всіх типових положень про структурні підрозділи апарату ПАТ «Укрзалізниця» - такі як: типова структура, нормативно-правова база, якою керується структурний підрозділ, покладання обовязку здійснення контролю та господарської діяльності філій та регіональних філій ПАТ «Укрзалізниця», підпорядкування, порядок затвердження структури, штатного розпису, призначення керівництва структурного підрозділу, організаційно-розпорядчі та консультативно-дорадчі функції, що покладаються на керівника, загальні умови відповідальності, що покладаються на керівника та працівників. Проте, в одно час зазначені положення мають суттєві відмінні ознаки, які свідчать про те, що новостворений департамент внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Укрзалізниця» наділений принципово іншими та більш широкими повноваженнями ніж ті, що покладалися на [PERSON] аудиту та контролю ПАТ «Укрзалізниця». Також, представник відповідача зазначив у відзиві, що позивач за час обіймання посади начальника аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» [PERSON] аудиту та контролю ПАТ «Укрзалізниця» не зарекомендувала себе як фахівець, який може обіймати цю посаду, неодноразово вводила в оману керівництво [PERSON] аудиту та контролю ПАТ «Укрзалізниця», не здійснила жодних заходів щодо процесу організації роботи та покращення морального клімату в управлінні, на позивача надходили обґрунтовані скарги, враховуючи перелічене, позивач не має права претендувати на посаду начальника управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Укрзалізниця», оскільки не відповідає вимогам, що ставляться до цієї посади відповідно до посадової інструкції. Посилання позивача, що нею була подана заява про переведення на посаду є необґрунтованими, оскільки позивач не подав докази, які свідчать що вказана заява надавалась, в свою чергу ПАТ «Укрзалізниця» вказану заяву не отримувало. Позивача було призначено на займану нею посаду на невизначений строк, відсутні жодні докази, що попередній трудовий договір був розрізаний та/або позивача було допущено до роботи на посаді начальника в новоствореному управлінні внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Укрзалізниця». З 14.08.2017 року позивач не була задіяна у процесі роботи, значний час перебувала у відпустках та була відсутня у звязку із тимчасовою непрацездатністю, протягом цього періоду посада позивача обліковувалась у додатковому штатному розписі, як така, що підлягає скороченню. Позивачу було повідомлено, щодо вилучення її посади зі штатного розпису з 14.08.2017 року на підставі вищезазначеного рішення правління ПАТ «Укрзалізниця» від 19.05.2017 року та запропоновано для подальшого працевлаштування відповідні вакантні посади у структурних підрозділах ПАТ «Укрзалізниця», також було повідомлено, що в разі відмови від запропонованих посад трудовий договір буде розірвано та проведено процедуру звільнення за скороченням штату працівників. Позивача було запрошено до відділу обліку персоналу департаменту розвитку персоналу та кадрової політики ПАТ «Укрзалізниця» та ознайомлено зі вказаним повідомленням, проте позивач відмовилась ознайомлюватись з ним під особистий підпис та від запропонованих посад, про що складено відповідний акт від 20.12.2017 року, таким чином, позивач фактично відмовилась від подальшої роботи у ПАТ «Укрзалізниця». Також, представник відповідача зазначає, що посилання позивача на те, що до новоствореного департаменту внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Укрзалізниця» приймались на роботу інші працівники, сама по собі не є підставою для поновлення її на роботі, якщо не встановлено, що скорочення чисельності чи штату було створено штучно з метою усунення не бажаної особи, а даний факт не встановлений, так як дійсно мала місце ліквідація самого департаменту аудиту та контролю ПАТ «Укрзалізниця», а разом із тим і посади начальника управління аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» [PERSON] аудиту та контролю ПАТ «Укрзалізниця». Вимоги працівника про надання йому наявної роботи з збільшеними вимогами ніж він виконував, має вирішуватись роботодавцем відповідно до загальних положень про комплектування кадрів і просування по службі. ПАТ «Укрзалізниця» звернулось до Первинної профспілкової організації апарату Укрзалізниці щодо надання згоди на розірвання трудового договору з позивачем згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП та отримало згоду 15.03.2018 року. Наказом від 15.03.2018 року № 495/ос позивача звільнено 16.03.2018 року у звязку із скороченням штату, при цьому позивач відмовилась від ознайомлення з наказом, про що складено відповідний акт. Представник відповідача вказує, що вдень звільнення з позивачем проведено розрахунок відповідно до платіжної відомості від 16.03.2018 року № 504, та листом від 16.03.2018 року запропоновано зявитись у відділ обліку персоналу [PERSON] розвитку персоналу та кадрової політики ПАТ «Укрзалізниця» для отримання трудової книжки або дати письмову згоду на пересилання поштою чи оформити належним чином письмове доручення на її отримання довіреній особі, ПАТ «Укрзалізниця» отримало згоду позивача на пересилання трудової книжки та трудова книжка була надіслана позивачу. Отже, у звязку з відсутністю доказів порушення порядку звільнення працівника та порушення трудових прав позивача, наявністю в матеріалах справи доказів та обставин підтверджуючих правомірність звільнення позивача, ПАТ «Укрзалізниця» дотримано всіх вимог закону, а саме: у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці; додержано норм законодавства, що регулюють звільнення працівників за ст.. 49-2 КЗпП та попереджено працівника за два місяці про наступне звільнення; наявні докази, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 11.07.2018 року задоволено клопотання представника відповідача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 17.08.2018 року задоволено клопотання представника позивача та представника відповідача про перехід до розгляду справи від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання по справі, задоволено клопотання представника відповідача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. 14.09.2018 року до матеріалів справи від позивачки [PERSON] надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої остання вказувала, що ствердження представника відповідача про те, що Положення про [PERSON] аудита та контролю ПАТ «Українська залізниця» та Положення про [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця» мають суттєві відмінні ознаки та новий [PERSON] наділений більш широкими повноваженнями не відповідає дійсності, оскільки при детальному аналізі двох положень вбачається, що фактично функції обох департаментів залишились незмінними, не відбулось ліквідації структурного підрозділу відповідача [PERSON] аудита та контроля ПАТ «Українська залізниця», а відбулась лише заміна його найменування. Відповідачем не доведено що відбулись зміни в організації виробництва і праці [PERSON] аудита та контролю ПАТ «Українська залізниця». Структура управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» [PERSON] внутрішнього аудита та контроля ПАТ «Українська залізниця» взагалі залишилась незмінною, що підтверджується наданими до матеріалів справи відповідачем доказами штатним розписом. Твердження у відзиві на позовну заяву про те, що посада начальника управління аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» [PERSON] була ліквідована та не утворена в новому [PERSON] також не відповідає дійсності, оскільки зі штатного розпису який надано суду зміни № 14 до штатного розпису ПАТ «Українська залізниця» затвердженого 05.04.2017 року були вилучені всі 35 посад, та в тому ж складі, численності, та посадових окладах були введені в новому управлінні внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» [PERSON], що підтверджується інформацією, яку містить штатний розпис додаток 4 та додаток 6 розділу 26.8 управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця». У штатному розписі присутня посада код професії 1231 «начальник управління» з посадовим окладом 10563 грн. Також позивачка зазначала, що вона має великий досвід роботи в сфері бухгалтерського обліку, аудиту та контролю понад 34 роки, має персональний 2 ранг та вищу освіту за спеціальністю бухгалтерський облік та аналіз фінансово-господарською діяльністю. За весь час роботи в [PERSON] аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця» (1 рік 4 місяці) не мала жодних стягнень та порушень трудової дисципліни. На протязі всього періоду роботи регулярно, кожного місяця одержувала премії за великі досягнення в роботі, що підтверджується розрахунками по заробітній платі за весь період часу. Робочі місця працівникам управління самостійно не встановлювала. Жодних мір дисциплінарного характеру до неї в період праці на підприємстві відповідача не було застосовано, доказів притягнення її до відповідальності, винесення догани тощо відповідачем не надано. Відповідач навмисно вводить суд в оману щодо того, що позивач не подав заяву про переведення на посаду начальника управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії ПАТ «Укрзалізниця, оскільки такі заяви нею неодноразово направлялись, що підтверджується матеріалами справи та її завіряли в тому, що у звязку з великим навантаженням накази на переведення працівників управління, яке вона очолює будуть передаватись поступово. З моменту створення нового [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця» з 17.08.2017 року вона вийшла з щорічної відпустки та фактично виконувала обовязки начальника управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця», що підтверджується відрядженням до м. Київ на наради по виробничим питанням, діловою перепискою засобами СКЕДО (система контролю електронного документообігу) з робочих питань, а також табелями обліку робочого часу. З повідомленням про вилучення її посади із штатного розпису із 14.08.2017 року позивачка ознайомлена лише 20.12.2018 року та цього ж дня її було запрошено до відділу кадрів ПАТ «Українська залізниця» та запропоновано дві посади для працевлаштування, проте від запропонованих посад вона відмовилась, оскільки штатним розкладом не передбачено зміни структури управління, ніякого скорочення штату не відбулось, запропоновані посади не відповідають рівню її кваліфікації, посадовий оклад є вдвічі нижчим від окладу начальника управління та ще було чотири вакантних посади з значно вищими посадовими окладами. 19.03.2018 року вона відпрацювала повний робочий день, що підтверджується підписом в книзі реєстрації явки працівників на робочі місця, може бути підтверджено показами свідків, актами приймання-передачі справ та матеріально-технічних цінностей датованими 19.03.2018 року. Позивачка зазначила, що відповідачем не доведено проведення повного розрахунку, невірно проведено розрахунок середнього заробітку. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 17.09.2018 року задоволено клопотання представника позивача та витребувано з ПАТ «Українська залізниця» докази, необхідні для вирішення справи, а також задоволено клопотання представника відповідача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. \~ \~ \~ \~12.10.2018 року від ПАТ «Українська залізниця» до матеріалів справи надійшли витребувані ухвалою суду від 17.09.2018 року докази. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 16.10.2018 року задоволено клопотання позивача про виклик та допит свідка, закрито підготовче судове засідання по справі. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 06.11.2018 року задоволено клопотання представника відповідача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. \~ \~ \~ \~03.12.2018 року від позивача надійшли докази для приєднання до матеріалів справи. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 09.01.2019 року клопотання представника позивача про витребування доказів залишено без задоволення, клопотання представника позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції задоволено. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 21.01.2019 року задоволено клопотання представника відповідача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. \~ \~ \~ \~13.02.2019 року від представника відповідача до матеріалів справи надійшли додаткові письмові пояснення щодо обставин справи. \~ \~ \~ \~25.02.2019 року від позивача надійшли докази для приєднання до матеріалів справи. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 04.03.2019 року задоволено клопотання представника відповідача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. \~ \~ \~ \~13.03.2019 року від представника відповідача надійшли додаткові письмові пояснення відповідно до яких вказував, що обовязки начальника новоствореного Управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» виконував заступник начальника Управління [PERSON] відповідно до пункту 7.2 своєї посадової інструкції та пункту 5.3 Положення про вищезазначене Управління. 04.12.2017 року на посаду начальника Управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» було прийнято [PERSON] Згідно з пунктом 5.3 Положення про Управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» на період відсутності начальника Управління його функції виконує заступник начальника Управління. Відповідно до пункту 7.2 посадової інструкції заступник начальника управління несе повну відповідальність за виконання завдань, передбачених посадовою інструкцією начальника Управління. \~ \~ \~ \~15.03.2019 року від позивачки [PERSON] надійшли додаткові письмові заперечення відповідно до яких зазначалось, що після 14.08.2017 року вона фактично виконувала обовязки начальника нового управління, що підтверджується матеріалами справи, а [PERSON] перебував на посаді заступника начальника управління як в старому так і в новоствореному управлінні. Крім того, з 08.11.2017 року [PERSON] перебував у щорічній відпустці та не очолював новостворене управління. 04.12.2017 року, коли позивачка перебувала на лікарняному, в порушення вимог діючого законодавства згідно з наказом від 01.12.2017 № 2854/ОС призначена на посаду начальника Управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» [PERSON]. Надана відповідачем [PERSON] інструкція заступника начальника управління [PERSON] не містить дати коли фактично була надана для ознайомлення та виконання [PERSON] \~ \~ \~ \~В судовому засіданні від 15.03.2019 року позивачем надано докази для приєднання до матеріалів справи. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 15.03.2019 року задоволено клопотання представника відповідача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 29.03.2019 року в задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без руху відмовлено. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 29.03.2019 року заяву представника відповідача про відвід судді Горпинич О.В. визнано необґрунтованим, провадження у цивільній справі зупинено до вирішення питання про відвід судді. Заяву представника відповідача [PERSON] про відвід судді Горпинич О.В. передано до канцелярії суду для визначення складу суду відповідно до вимог ч. 1 ст. 33 ЦПК України. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 01.04.2019 року у задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] про відвід судді Фрунзенського районного суду м. Харкова Горпинич О.В. при розгляді цивільної справи за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про припинення трудового договору (контракту) та звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 05.04.2019 року відновлено провадження по вищевказаній цивільній справі та справу призначено до розгляду в судовому засіданні. \~ \~ \~ \~15.04.2019 року представником відповідача долучені до матеріалів справи письмові дебати. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просивши про їх задоволення. \~ \~ \~ \~Представник підприємства відповідача заперечував проти позовних вимог, просив відмовити у повному обсязі. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, свідка, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та докази на їх підтвердження; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судовим розглядом встановлені наступні факти та відповідним ним правовідносини. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини кожен має право на справедливий суд і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці закріплено Кодексом законів про працю України. Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу законів про працю України). Згідно наказу (розпорядження) ПАТ «Українська залізниця» № 2080/ос від 08.11.2016 року, трудової книжки, копії яких містяться в матеріалах справи, 11.11.2016 року, [PERSON] була прийнята на посаду начальника Управління аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» [PERSON] аудита та контролю ПАТ «Українська залізниця» з випробувальним строком до 10.02.2017 року. Наказом № 495/ос від 15.03.2018 року [PERSON] звільнена з 16.03.2018 року з посади начальника Управління аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку зі скороченням штату. Право визначати штат і чисельність працівників є прерогативою роботодавця. Проте, суд зобовязаний перевірити, чи справді мало місце скорочення чисельності (штату) працівників або зміни в організації та виробництвах. Необхідно зауважити, що [PERSON] аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця» утворено у складі апарату ПАТ «Укрзалізниця» у чисельності 34 штатні одиниці на підставі п. 1 наказу ПАТ «Українська залізниця» від 27.04.2016 року № 333, копія якого додана до матеріалі справи. Цим наказом затверджено структуру та Положення [PERSON] аудиту та контролю (п.п. 2.1., п.п. 2.2. наказу). 26.05.2016 року наказом ПАТ «Українська залізниця» № 397, копія з додатками містіться в матеріалах справи, були внесені зміни до наказу № 333 від 27.04.2017 року, а саме: п.п. 1.1. - цифру «34» замінено на цифру «253», структуру та Положення [PERSON] аудиту та контролю затверджено в новій редакції (п.п. 1.2, п.п. 1.3 наказу). Таким чином, з 26.05.2016 року у [PERSON] аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця» у структуру входили 253 штатних одиниці. Наказом ПАТ «Українська залізниця» № 430 від 23.06.2017 року, копія якого містіться в матеріалах справи, прийнято рішення ліквідувати з 14.08.2017 року [PERSON] аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця» (п. 1 наказу), утворити [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця» (п. 2 наказу), уведено в дію нову організаційну структуру [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця» (п.п. 3.1. наказу), Положення [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця» (3.2.) та визнано такими, що втратили чинність накази ПАТ «Українська залізниця» № 397 від 26.05.2016 року, № 333 від 27.04.2017 року (п.п. 5.1, п.п. 5.2. наказу). Згідно схеми Організаційної структури [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця», яка затверджена наказом ПАТ «Українська залізниця» № 430 від 23.06.2017 року, кількість штатних одиниць [PERSON] становить - 253, тобто кількість працівників у [PERSON] аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця» та [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця» залишилась незмінною. Відповідачем до матеріалів справи надані Зміни № 14 до штатного розпису ПАТ «Українська залізниця», затвердженого 05.04.2017 року та зазначено, що ці зміни є додатком 6 до протоколу 57/45 засідання правління ПАТ «Укрзалізниця» від 19.05.2017 року, затверджено рішенням правління «Укрзалізниці» від 19.05.2017 року. Судом встановлено, що в змінах № 14 до штатного розпису ПАТ «Українська залізниця» зазначено, що з 23.06.2017 року запроваджується до штатного розпису Управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця» в кількості 35 штатних одиниць з місячним фондом заробітної плати 281\~718 грн., та вилучається з штатного розпису з 14.08.2017 року Управління аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця» в кількості 35 штатних одиниць з місячним фондом заробітної плати 281\~718 грн., при цьому жодних змін у штатному розписі щодо кількості працівників, найменувань посад працівників, розмірах посадових окладів працівників не відбулось. До матеріалів справи надані Положення про [PERSON] аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця», затвердженого наказом № 397 від 26.05.2016 року та Положення про [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця», затвердженого наказом № 430. Відповідач у відзиві на позовну заяву, зазначає, що зазначені положення мають суттєві відмінні ознаки, та на те, що новостворений [PERSON] наділений більш широкими повноваженнями. Зокрема, [PERSON] у встановленому законом порядку та у межах повноважень взаємодіє з іншими структурними підрозділами, регіональними філіями, філіями Товариства з питань проведення контрольних заходів» (п. 1.5); надання на розгляд правління Товариства обєктивних і незалежних висновків і рекомендацій щодо функціонування системи внутрішнього контролю у структурі Товариства та її удосконалення, удосконалення системи управління, у т.ч. управління коштами Товариства, запобігання фактам незаконного та нецільового використання коштів, майна та інших ресурсів підрозділів Товариства, аналіз стану виконання фінансового плану Товариства, внесення пропозицій щодо можливих додаткових надходжень, покращення фінансово-господарської діяльності підрозділів Товариства (п.п. 2.1.2); проводить оцінку визначених обєктів, ревізії, перевірки, внутрішнього аудиту, інших контрольних заходів щодо ризикових сфер в діяльності; ступеню виконання і досягнення цілій, визначених у стратегічних і річних планах діяльності, фінансових планах, програмах, стану збереження активів наявних в підрозділах Товариства, ефективності управління майном, ризиків, які негативно впливають на виконання функцій і завдань Товариства та підрозділів Товариства (п.п. 3.1.2); проводить за дорученням голови та членів правління Товариства розгляд та аналіз проектів рішень правління, наказів та інших документів, повязаних з використанням коштів, майна та інформації, на предмет їх законності та доцільності (п.п. 3.1.3); планування та здійснення внутрішнього контролю та аудиту на підставі піврічних планів, затверджених головою правління, в тому числі складених на основі попередньо визначених ризикових сфер діяльності Товариства (підпункт 3.1.4); планування, організація та проведення планових ревізій, перевірок, внутрішніх аудитів, інших контрольних заходів, а за рішенням голови або членів правління - позапланових, документування їх результатів, за якими готує акти, висновки, звіти, рекомендації та здійснює контроль за станом їх реалізації (п.п. 3.1.5); повідомлення голови та членів правління для прийняття відповідного рішення щодо необхідності інформування правоохоронних органів у разі явлення під час проведення контрольних заходів фактів шахрайства, корупційних діянь або нецільового використання коштів, марнотратства, зловживання службовим становищем, порушень фінансової дисципліни, у тому числі які призвели до втрат чи збитків та/або які мають ознаки злочину (п.п. 3.1.6); подання голові та членам правління доповідних записок, звітів і рекомендацій для прийняття ними відповідних управлінських рішень (п.п. 3.1.7); створення та забезпечення повноти і достовірності бази даних щодо об'єктів перевірки та своєчасне її оновлення (п.п. 3.1.8); у разі виникнення обставин, які перешкоджають виконанню працівниками [PERSON] їх обов'язків, втручання у їх діяльність посадових (службових) або інших осіб Товариства, письмово інформувати про це голову правління для дослідження обставин та вжиття заходів відповідно до законодавства (п.п. 3.1.9); за дорученням голови правління розгляд в межах повноважень запитів, звернень громадян та посадових осіб державних органів, органів місцевого самоврядування, правоохоронних органів з питань проведення контрольних заходів (п.п. 3.1.10). З системного порівняльного аналізу Положення, суд приходить до висновку, що основні функції зазначені в Положенні про [PERSON] аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця», затвердженого наказом № 397 від 26.05.2016 року (п.п. 2.1-2.4, п.п. 3.1-3.6., п.п. 4.4.) та в Положенні про [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця» затвердженого наказом № 430 від 23.06.2017 року є тотожними -здійснення контролю за фінансово-господарською діяльністю підприємства у взаємодії з іншими структурним підрозділами підприємства шляхом проведення різних контрольних заходів - ревізій, перевірок, аудитів тощо. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. У ч. 1 ст. 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Аналіз даної норми дає підстави дійти висновку про те, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, а саме: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених в цьому пункті цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України). У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. Верховний суд в Постанові по справі № 591/3105/16-ц від 18.10.2018 року, зазначив: із змісту п. 1 ст. 40 убачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, зокрема: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників. При цьому, вживані у зазначеному пункті поняття: «ліквідація», «реорганізація», «перепрофілювання», «банкрутство», «скорочення чисельності або штату працівників» - стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів. За таких обставин підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України може бути ліквідація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи. Ліквідація структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією юридичної особи. Як зазначає позивач, офіційно її не було ознайомлено до 20.12.2017 року з наказом про ліквідацію з 14.08.2017 року структурного підрозділу підприємства відповідача [PERSON] аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця», керівництвом підприємства відповідача було проінформовано, що ніяких змін та скорочення штату не відбудеться, тому всіх працівників Управління аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» [PERSON] аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця» буде поступово переведено в Управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця». Позивач пояснила, що 14.08.2017 року знаходилась в щорічній відпустці, але їй зателефонували з роботи та повідомили про необхідність відправити заяву на переведення до нового [PERSON]. 14.08.2017 року [PERSON] написала заяву на переведення до Управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця». Її заява на переведення разом із заявами інших працівників були надіслані до м. Києва, де знаходиться відділ кадрів підприємства відповідача засобами внутрішнього звязку - через експедицію. [PERSON] в судовому засіданні пояснювала, що декілька разів надсилала заяву на переведення. До матеріалів справи надано копії заяв [PERSON] на переведення із зазначеними вихідними номерами: від 14.08.2017 року вих. ЦКРУ № 01-21/289, від 31.08.2017 року вих. ЦКРУ №01-21/303, від 05.09.2017 року вих. ЦКРУ№ 01-21/305, від 05.09.2017 року вих. ЦКАД № 01-21/306, від 13.09.2017 року вих. ЦКРУ № 01-21/314 Факт того, що заяву позивачки на переведення до Управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця» було надіслано разом із заявами інших працівників засобами експедиції підтвердив в судовому зсіданні свідок [PERSON], який на той час працював на підприємстві відповідача старшим ревізором Управління аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» [PERSON] аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця». Свідок пояснив, що всі без виключення працівники надсилали заяви про переведення саме через внутрішню експедицію, яка наявна на підприємстві відповідача. При відправці заяв та іншої кореспонденції проводиться реєстрація відправлення в журналі вихідної кореспонденції з привласненням номеру і ставиться підпис відповідальної особи, яка прийняла на відправку відповідний документ. [PERSON] зазначав, що особисто відправляв таким чином заяви на переведення свою, [PERSON] та інших працівників. Заяви інших працівників, які відправлені одночасно у такий саме спосіб були розглянуті підприємством відповідача. До матеріалів справи надано копію журналу вихідної кореспонденції Управління аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» (експедиція), в якому зареєстровані, як прийняті до відправлення заяви інших працівників управління на переведення, так і заяви [PERSON] на переведення, а саме: заяви [PERSON] відправлені 14.08.2017 року, 31.08.2017 року, 05.09.2017 року, 13.09.2017 року. Представник відповідача в запереченнях та в судовому засіданні зазначав, що жодної заяви на переведення [PERSON] підприємство відповідача не одержувало, ведення книги реєстрації вихідної кореспонденції на підприємстві не передбачено та на те, що заяви на переведення позивачки повинні були надаватись до відділу кадрів особисто або засобами «Укрпошти», а відправлення засобами внутрішньої кореспонденції через експедицію цих заяв не передбачено законом і тому не є належним доказом по справі. Судом було запропоновано відповідачу надати докази, яким чином приймались заяви на переведення від інших представників Управління аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» (експедиція), докази надсилання таких заяв поштою, відрядження працівників до м. Києва для подачі таких заяв, тощо. Представником підприємства відповідача не надано доказів на підтвердження того, що інші працівники надсилали заяви на переведення іншими засобами звязку або особисто приїжджали до м. Києва у відділ кадрів для подання заяв (відрядження працівників, поштові конверти тощо). Представник підприємства відповідача зазначав, що позивач з дня ліквідації Управління аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» [PERSON] аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця», тобто з 14.08.2017 року, не була задіяна в робочому процесі, значний час перебувала у відпустках та була відсутня з тимчасовою непрацездатністю, протягом цього періоду посада позивачки обліковувалась в штатному розписі, як така, що підлягає скороченню, з 04.12.2017 року на посаду начальника Управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця» призначена [PERSON]. Позивач в судовому засіданні зазначає, що з 17.08.2017 року вона фактично виконувала обовязки начальника Управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Укрзалізниця» до 01.11.2017 року, коли їй було заподіяно травму і вона перебувала на лікарняному (листи непрацездатності надані до матеріалів справи). Після виходу на роботу 07.12.2017 року вона дізналась, що на посаду начальника управління 04.12.2017 року призначено [PERSON]. Відповідачем до матеріалів справи надані додаткові пояснення з яких вбачається, що функції начальника Управління з 14.08.2017 року до призначення [PERSON] виконував заступник начальника Управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Укрзалізниця» [PERSON] (копія наказу на переведення [PERSON] від 07.09.2017 року додана до матеріалів справи). Відповідачем надана до матеріалів справи посадова інструкція заступника начальника управління [PERSON], в якій не зазначено дати ознайомлення з нею [PERSON]. [PERSON] інструкція затверджена директором [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Укрзалізниця» [PERSON], дата затвердження відсутня. Узгоджена посадова інструкція першим заступником директора [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Укрзалізниця» [PERSON] та начальником Управління внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Укрзалізниця» [PERSON], дата узгодження відсутня. Враховуючи, що на посаду начальника Управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Укрзалізниця» [PERSON] призначена з 04.12.2017 року, зазначена посадова інструкція не може бути належним доказом на підтвердження [PERSON] функцій керівника Управління з 14.08.2017 року до 04.12.2017 року. Положення «Про управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Укрзалізниця», надане відповідачем до матеріалів справи, також не підтверджує делегування [PERSON] функцій керівника управління з 14.08.2017 року, оскільки затверджена лише 16.10.2017 року директором [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Укрзалізниця» [PERSON], через два місяця після ліквідації [PERSON] аудиту та контролю ПАТ «Укрзалізниця». Інших розпорядчих документів на підтвердження виконання [PERSON] обовязків начальника Управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Укрзалізниця» відповідачем не надано. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердив факт того, що керівництво Управлінням внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Укрзалізниця» після 14.08.2017 року продовжувала здійснювати позивач, проводила наради, надавала завдання працівникам управління, представляла управління на нарадах [PERSON] у м. Києві, подавала звіти про роботу управління. [PERSON] пояснив, що до дня призначення [PERSON] будь-які інші особи керівництво управлінням не здійснювали. Позивачем до матеріалів справи надані копії документів, які підтверджують здійснення нею функцій керівника управління: виклики начальників Управління внутрішнього аудиту та контролю [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Укрзалізниця» на наради за підписом Директора департаменту [PERSON], накази на відрядження позивачки до м. Києва на наради по виробничим питанням, проїзні документи на імя [PERSON], роздруківки листів з виробничих питань, звіти про перевірки та роботу, табелі обліку робочого часу тощо. В свою чергу з боку підприємства відповідача жодних належних доказів на підтвердження того, що в період з 14 серпня до 04 грудня 2017 року керівництво управлянням здійснювалось [PERSON], не надано. Матеріали справи не містять доказів ознайомлення позивачки з наказом ПАТ «Українська залізниця» № 430 від 23.06.2017 року про ліквідацію з 14.08.2017 року Управління аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» [PERSON] аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця», змінами до штатного розпису та вилучення її посади з штатного розпису, до ліквідації [PERSON] аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця» До матеріалів справи надане повідомлення від 13.12.2017 року вих. № Цкадр 590, адресоване відповідачем начальнику Управління аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» [PERSON] аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця» [PERSON] про вилучення посади, яку вона займала з штатного розпису з 14.08.2017 року. В повідомленні [PERSON] запропоновані до працевлаштування посади: економіста 1 категорії виробничого підрозділу «Вагонне депо Харків - Сортувальний» регіональної філії «Південна залізниця»; інженера з організації та нормування праці 1 категорії виробничого підрозділу «Вагонне депо Харків - Сортувальний» регіональної філії «Південна залізниця» та попередження позивача, що у разі відмови від запропонованих посад трудовий договір буде розірваний на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. До матеріалів справи надано Акт від 20.12.2017 року, підписаний працівниками відділу обліку персоналу, про відмову [PERSON] ознайомлюватись із повідомленням про скорочення її посади. Позивач не заперечувала того, що 20.12.2017 року працівниками відділу кадрів було оголошено повідомлення про вилучення її посади з 14.08.2017 року із штатного розпису та запропоновані для працевлаштування посади, які зазначені в повідомленні, однак пояснює, що повідомлення було зроблено в усній формі і для підписання їй не надавалось. До матеріалів справи надано лист заступника голови профкому ПАТ «Укрзалізниця», адресоване Директору з управління персоналом та соціальної політики ПАТ «Укрзалізниця» [PERSON] про погодження розірвання трудового договору з [PERSON] на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Обґрунтовуючи законність звільнення позивача, відповідач посилається на чисельні скарги на [PERSON], порушення законодавства, невідповідність займаній посаді внаслідок того, що вона не зарекомендувала себе як фахівець, який може обіймати цю посаду. Відповідачем до матеріалів справи надана копія колективної скарги, датованої 07.02.2017 року та лист директора [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Укрзалізниця» [PERSON] від 03.11.2017 року до [PERSON] управління персоналом та соціальної політики в якому повідомляється про колективну скаргу на [PERSON] від 09.06.2017 року. Проте підприємством відповідача не надано суду доказів притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за порушення вимог законодавства. З приводу викладеного, суд зазначає, що невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації які перешкоджають продовженню даної роботи, систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку є самостійним підставами для звільнення. Звільнення позивача здійснено з інших підстав, а саме на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, - у звязку зі скороченням штату. Згідно з п. 1 ч. 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною 2 ст. 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно з ч.ч. 1, 3 статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник є таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Вказана правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду України у справі №6-40цс15 від 01.04.2015 року Представник підприємства відповідача надав до матеріалів справи лист за підписом директора [PERSON] розвитку персоналу та кадрової політики, яким проінформовано про відсутність технічної можливості збору інформації щодо вакантних посад станом на конкретну дату в минулому. Обов'язок доведення правомірності звільнення працівника при оспорюванні такої покладається на роботодавця, так Верховний суд в Постанові по справі № 273/212/16-ц від 23.01.2018 року зазначив, що з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Відповідач не надав докази наявності або відсутності вільних посад в Управлінні внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця». Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору пропонувалась позивачу інша робота на підприємстві в іншому структурному підрозділі, менш кваліфікована та за рівнем заробітної плати меншою, ніж на посадах, які були вакантними у структурному підрозділі в якому працювала позивачка, тобто не запропоновані всі вакансії, роботу за якими могла би виконувати позивач з урахуванням освіти, кваліфікації, досвіду тощо, тобто така обставина свідчить про недотримання відповідачем ч. 2 ст. 40, ч. 4 ст. 49-2 КЗпП України при звільненні позивачки. Щодо дати звільнення позивача суд зазначає, що до матеріалів справи надано витяг за березень 2018 року із журналу фактичного виходу на роботу працівників Управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» [PERSON] внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця» в якому зазначено, що [PERSON] звільнено з 20.03.2018 року. До матеріалів справи надані копії Актів приймання-передачі від 19.03.2018 року про передачу документів, матеріально-технічних цінностей, які підписані між [PERSON] та працівниками відповідача у тому числі [PERSON], що доводить факт того, що позивачка 19.03.2018 року була на робочому місці та працювала. Доводи відповідача, що позивачка зявилась на роботу лише для передання справ, суд вважає необґрунтованими. До того ж, до матеріалів справи надано лист Начальника юридичної служби від 05.10.2018 року в якому повідомляється, що після звільнення працівника, якому надавалась електронна відпустка, до господарської служби надається наказ про звільнення для видалення перепустки із системи СКУД з метою виключення можливості проходу цієї людини до будівлі управління філії, тобто наявність Актів приймання передачі, підтверджує факт того, що позивач знаходилася на своєму робочому місці. До матеріалів справи позивачем надано факсову копію наказу про звільнення, яка з її слів була надана їй для ознайомлення 19.03.2018 року і на яку вона висловила свої заперечення проти звільнення. На копії містіться дата одержання факсу відповідним підрозділом відповідача та час: 16 год. 05 хв. 16.03.2018 року. Як зазначила позивач, з врахуванням того, що 16.03.2018 року робочий час закінчився о 15 год. 45 хв., тобто факс одержано після закінчення робочого часу. Представник відповідача надав в судовому засіданні пояснення, що з врахуванням віддаленості відділу кадрів та керівництва підприємства, які знаходяться у м. Києві, документи відправляють факсом для ознайомлення, а згодом передають оригінали. До матеріалів справи додано Акт за підписом працівників відповідача, про відмову від ознайомлення позивачем з наказом про звільнення, який складено 16.03.2018 року. Суд критично оцінює наданий доказ з підстав того, що наданими до матеріалів справи доказами доведено, що позивачка працювала 19.03.2018 року, в Акті не зазначено часу його складання, з врахуванням факту отримання факсової копії наказу про звільнення поза межами робочого часу. Відповідно до ст. 4 Конвенції МОП №158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця», 1982 року, яка ратифікована Україною 04.02.1994 року та набрала чинності для України 16.05.1995 року, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов'язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. Стаття 8 Конвенції передбачає, що працівник, який вважає, що його звільнили необґрунтовано, має право оскаржити це рішення, звернувшись до такого безстороннього органу, як суд, трибунал у трудових питаннях, арбітражний комітет чи до арбітра. Згідно змісту ч. 2 ст. 9 цієї ж Конвенції щоб тягар доведення необґрунтованості звільнення не лягав лише на працівника, методами, зазначеними в статті 1 цієї Конвенції, передбачено першу або другу чи обидві такі можливості: тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві; згадані в статті 8 цієї Конвенції органи наділяються повноваженнями виносити рішення про причину звільнення з урахуванням поданих сторонами доказів та відповідно до процедур, передбачених національними законодавством і практикою. Отже, у спорах про поновлення на роботі, з урахуванням положень згаданої Конвенції, ЦПК України та КЗпП України, доведення правомірності звільнення працівника покладено на роботодавця. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невідємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обовязків цивільного характеру. При ухваленні рішення суд враховує положення Висновку N 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява N 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява N 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Згідно до\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є\~докази,\~на підставі\~яких можна\~встановити дійсні\~обставини справи\~(ч.\~1\~ст.\~79\~ЦПК України). Доказування, та як, слідство рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. \~ \~ \~ \~В свою чергу, згідно із\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі\~і застосуванні\~норми права\~до спірних\~правовідносин суд\~враховує висновки\~щодо застосування\~відповідних норм\~права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Проаналізувавши зібрані під час судового розгляду докази, суд приходить до висновку, що при звільненні позивача за п. 1 ч. 1\~ст. 40 КЗпП України\~у зв'язку зі скороченням штату працівників відповідачем не була дотримана встановлена трудовим законодавством України процедура звільнення працівника у звязку з його розірванням з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Фактично, скорочення штату посади начальника Управління аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» не відбулося, також встановлено, що штат працівників підприємства відповідача не скорочувався. Відповідачем не надано належних та допустимих\~\~доказів щодо необхідності проведення змін в організації виробництва і праці шляхом скорочення чисельності або штату працівників. На підставі усього вищевикладеного, суд вважає звільнення позивача незаконним, що є підставою для скасування наказу про її звільнення та поновлення на роботі. Стаття 235 КЗпП України передбачає, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог\~Закону України\~«Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. \~ \~ \~ \~При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Що стосується розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 20 березня 2018 року по 15 квітня 2019 року, включно, суд виходить з наступного. Суд, при визначенні середнього заробітку, керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100\~(із наступними змінами та доповненнями). Так, за п. 8 указаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Виплати нараховуються шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на кількість робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на кількість відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених законодавством, на кількість календарних днів за цей період. З огляду на те, що звільнення [PERSON] було проведене із порушенням діючого законодавства, суд вважає необхідним скасувати наказ про звільнення, поновити її на роботі, стягнути заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до Правового висновку Верховного суду України у справі N 6-2597цс16 виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, оскільки законодавством не передбачено жодних підстав для його зменшення. Нарахована заробітна плата [PERSON] за січень 2018 року 11794 грн. 90 коп., робочих днів 21, нарахована заробітна плата за лютий 2018 року 16\~296 грн. 47 коп., робочих днів 20. Загальна сума заробітної плати за січень, лютий 2018 року 28\~091 грн. 37 коп., загальна кількість робочих днів 41. Середньоденна заробітна плата становить 685 грн. 16 коп.. Період вимушеного прогулу з 20.03.2018 року по 15.04.2019 року, що дорівнює 269 днів. Суд приходить до висновку про необхідність стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 184\~308 грн. 04 коп.. У звязку з задоволенням позову відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави.\~\~\~\~\~\~ Відповідно до п. 1 ч. 1\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. 30.01.2019 року [PERSON] Верховного Суду розглянула справу № 910/4518/16 за заявою ТОВ «Інтерхім-БВТ» до Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» про банкрутство за касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 14.06.2018 року про стягнення заборгованості з виплат заробітної плати. Мотивуючи своє рішення про передачу справи на розгляд [PERSON] Верховного Суду, Касаційний господарський суд у складі Верховного суду зазначив, що в постанові від 30.11.2016 року у справі № 226/168/15-ц (провадження №6-1121цс16) Верховний Суд України, розглянувши справу, яка виникла з правовідносин щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, дійшов висновку про те, що вказана вимога в розумінні пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній до 01 вересня 2015 року) є «іншими вимогами», що випливають із трудових правовідносин», тому починаючи з 01.09.2015 року не належить до вимог про стягнення заробітної плати, за предявлення яких до роботодавця працівники-позивачі звільнені від сплати судового збору. На підставі викладеного необхідно зробити висновок, що саме позивачі щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, не звільняються від сплати судового збору. [PERSON] заявила вимоги про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та позивач підлягала звільненню від сплати судового збору відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Згідно зі ст. 141\~ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 3 252 грн. 68 коп. Згідно з п. 4 ч. 1\~ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Приймаючи до уваги те, що позовні вимоги про поновлення позивача на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу задоволені, суд вирішує допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Outcome: approved