Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

13. 02. 2015 [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та стягнення моральної шкоди, мотивуючи наступним. В своєму позові [PERSON] зазначає, що 18. 02. 2014 близько 16-17 год. він знаходився біля будинку [ADDRESS]. В цей час з будинку [ADDRESS] вийшла громадянка [PERSON] підійшла до [PERSON] і почала висловлюватися нецензурною лайкою в його адресу, при цьому погрожувала фізичною розправою. При цьому розповсюджувала недостовірну інформацію про те, що позивач є психічно хворим і його місце у психіатричній лікарні, п'яницею, дебілом, жидом порхатим. Зазначеними діями [PERSON] принизила його честь та гідність, та завдала моральних страждань, які виразилися в безсонні, головному болі, а поширені відповідачем відомості є такими, що не відповідають дійсності та ганьблять його як громадянина. Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду за захистом. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, підтвердив обставини, викладені в позові та просив суд задовольнити позов, визнати зазначені вище відомості, розповсюдженні про нього [PERSON], такими, що порочать честь та гідність, зобов'язати [PERSON] спростувати вказані відомості, ставши біля будинку [ADDRESS] та голосно проговоривши, що [PERSON] не є психічно хворим, не є п'яницею, не є дурнем, не є дебілом, не є засцикою і не потребує лікування в психіатричній лікарні. Також просив суд стягнути з відповідача на його користь 20 000 грн. у якості відшкодування моральної шкоди. Відповідач та її представник заперечували наявність обставин, зазначених позивачем в позові та проти задоволення позову заперечували, вважаючи його безпідставним та необґрунтованим. У задоволенні позову просили відмовити. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому з наступних підстав. Судом встановлено, що 18. 02. 2014 близько 16-17 год. поблизу будинку [ADDRESS] між сторонами у справі виникла конфліктна ситуація, в ході якої відповідач [PERSON] на адресу позивача [PERSON] висловлювалася нецензурною лайкою та образливими словами. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також право кожного на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28 Конституції України). Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь - якими засобами не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. Положеннями ч. 1 ст. 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Згідно ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого немайнового права від протиправних посягань з боку інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, передбачений главою 3 цього Кодексу. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду із позовом про захист її гідності та честі. Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Як роз'яснено у п. п. 15, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" №1 від 27 лютого 2009 року, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і всебічно здійснювати своє особисте немайнове право. У справі зазначеної категорії, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Негативною слід вважати інформацію, в який стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення інших дій (порушення принципів моралі, загальних правил співжиття тощо), яка, на думку позивача порушує його право на повагу до гідності, честі та ділової репутації (п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи"). Частиною 3 ст. 277 ЦК закріплено презумпцію, згідно з якою вважається, що якщо про особу поширено негативну інформацію, то така інформація є недостовірною. Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. В судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], яких було попереджено про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК України за завідомо неправдиві свідчення, суду підтвердили вказані вище обставини. Свідок [PERSON] надав суду пояснення, що 18. 02. 2014, починаючи з 16:00 год. до 17:30 год. він разом з відповідачкою [PERSON] займались фізичними вправами в спортивному клубі. Однак суд критично ставиться до наданих свідком [PERSON] пояснень, оскільки: 1) факт відвідування спортивного клубу відповідачкою [PERSON] саме 18. 02. 2014 у вказаний час не підтверджено документально; 2) Заводським районним відділом ММУ УМВС України в Миколаївській області було проведено перевірку (ЖЄО № 2008 від 19. 02. 2014), відповідно до якої [PERSON] та [PERSON] підтвердили вказані ними факти. Через те суд приймає саме надані ними пояснення. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суд зважає й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав лю\-дини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листо\-пада 1996 р. у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» ((22414/93) [1996] ЕСНК 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гаран\-тує на національному рівні ефективні правові засоби для здійс\-нення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі заходи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові роз\-глядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й на\-давати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Кон\-венції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного пра\-вового засобу стосувалися суті «небезпідставної заяви» за Кон\-венцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зо\-бов'язань за цією статтею Конвенції також залежить від харак\-теру скарги заявника. Тим не менш, засіб захисту, що вимагаєть\-ся згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як за законом, так і на практиці, зокрема в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відпові\-дної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 р. (заява № 38722/02). Іншими словами, у кінцевому підсумку ефективний засіб за\-хисту повинен забезпечити відновлення порушеного права, а у разі неможливості такого відновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більш, що пріоритет міжнародного договору за наявності колізій з вну\-трішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права для вирішення конкретного спору. Відповідно до ст. 55 Конституції права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свобо\-ди від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 24 Конституції юрисдикція судів поширюється на всі правовід\- носини, що виникають у державі. Частиною 1 ст. 16 ЦК установлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті ви\-значено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. Вони становлять собою визначений законом механізм правозахисту цивільних прав і інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, у розумінні закону суб'єктивне пра\-во на захист - це юридично закріплена можливість особи вико\-ристати заходи правоохоронного характеру для відновлення по\-рушеного права і припинення дій, які порушують таке право. Зміст зазначених у ст. 15 ЦК підстав для захисту не розкрива\-ється, але він дістає вияв у відповідних нормах статей, що регу\-люють ту чи іншу категорію правовідносин. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юри\-дичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). В контексті викладеного, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов'язання [PERSON] вчинити певні дії, оскільки це суперечить ст. 19 Конституції України, і такий спосіб захисту порушеного немайнового права не передбачений діючим законодавством. До того ж, відповідно до роз'яснень, викладених у п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27. 02. 2009 №1, способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Як вбачається з роз'яснень в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 27. 02. 2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. З позову [PERSON], вбачається, що обґрунтовуючи свій позов в частині відшкодування моральної шкоди, позивач посилалася саме на приниження її честі та гідності, вказуючи, що відповідачка образила його та прилюдно принизила, висловлюючись на його адресу непристойними, нецензурними словами, на які він не заслуговує. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд, враховуючи роз'яснення, що містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України від 31. 03. 1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами) та від 27. 02. 2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», характер правопорушення, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, ступінь вини осіб, що завдали моральної шкоди, беручи до уваги наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності, приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення заподіяної моральної шкоди у розмірі 200, 00 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Таким чином суд приходить до висновку, що визнання образливих та принизливих висловлювань [PERSON] на адресу [PERSON], що мали місце 18. 02. 2014, такими, що принижують її честь і гідність, а також відшкодування моральної шкоди, буде еквівалентним способом захисту порушеного особистого немайнового права позивача. З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] Окрім того, на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи положення ЗУ «Про судовий збір», за яким позивачі, які є інвалідами ІІ групи звільняються від сплати судового збору, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 487, 20 грн.

Outcome: partial