Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартири [ADDRESS]. В обгрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що відповідачка, як дружина сина, була зареєстрована в квартирі, яка належить позивачу на праві власності. На даний час відповідач розлучилася з сином і в квартирі не проживала і не проживає, всі витрати по її утриманю несе позивач. Наявність реєстрації відповідача у вказаній квартирі позбавляє її можливості в повній мірі користуватися належними їй правами по утриманню житла. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. В судове засідання відповідач не з'явилася, на адресу суду надіслала заяву про слухання справи у її відсутність та зазначила, що на даний час за вказаною адресою не зареєстрована. Заслухавши позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволеню частково з таких підстав. Так, судом встановлено, що [PERSON] належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS], що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.5). Згідно довідки №07-1208 від 08.12.2016 року виданої Виконавчим комітетом Фастівської міської ради Київської області в квартирі [ADDRESS] зареєстрований позивач та з 30.09.2014 року відповідач. Відповідач з часу реєстрації по теперішній час за вказаною адресою не проживає (а.с.4). Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В той же час, відповідно до вимог ст.ст.319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01.11.1996 року №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або для відмови їй у цьому. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно з вимогами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON]про визнання особи такої, що втратила право користування житловим приміщенням знайшли свєпідтвердження у судовому засіданні є обгрунтованими і підлягають задоволенню. Однак, що стосується позовних вимог про зняття з реєстрації то відповідно до ст.7 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, приведена норма закону прямо вказує на те, що рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, є прямим доказом для зняття особи з реєстрації місця проживання і не потребує інших додаткових рішень суду для зняття даної особи з реєстрації.

Outcome: partial