Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-07 00:00:00

12 травня 2015 року, [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив розірвати договори на банківський строковий вклад (депозит) «Класік» на 370 днів в національній валюті №2685/370-13 від 07.02.2013 року, №2686/370-13 від 07.02.2013 року та №2688/370-13 від 07.02.2013 року, укладені між ним та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та стягнути з відповідача за цими договорами відповідно грошові кошти у розмірі 154402,81 грн., 160852,81 грн. та 220390,72 грн. В обґрунтування позову зазначає, що між ним та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі відділення №13 Філії «Запорізьке РУ» укладені наступні депозитні договори строкового Банківського вкладу «Класік» строком на 370 днів у національній валюті: № 2685/370-13 від 07.02.2013 року на суму Вкладу 135 000,00 грн. строком розміщення до 12.02.2014 року; № 2686/370-13 від 07.02.2013 року на суму Вкладу 135 000,00 грн. строком розміщення до 12.02.2014 року; № 2688/370-13 від 07.02.2013 року на суму Вкладу 500,00 грн. строком розміщення до 12.02.2014 року із подальшими укладеними додатковими угодами до нього б/н від 14.02.2014 року та б/н від 19.03.2013 року. Факт внесення грошових коштів підтверджується відповідними квитанціями, виданими Банком за кожним із договорів. Вказані договори у зв'язку із тим, що він не надавав Банку вимогу про повернення Вкладів в порядку абзаців 1,2 кожного із договорів, пролонговані на 370 днів до 18.02.2015 року. Останнім днем строку дії розміщення Банківських Вкладів за кожним із договорів є 17.02.2015 року, тобто, з 18.02.2015 року вказані договори є пролонгованими. 18.02.2015 року позивач звернувся до відділення №13 Філії «Запорізьке РУ» АТ «Банк «Фінанси та кредит» із заявою про розірвання договорів та дострокове повернення Вкладів. 19.02.2015 року він звернувся до Банку із зверненням про зазначення причин, за якими йому не повернуто депозитні кошти. Листом №38 від 17.03.2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» повідомило про те, що 04.03.2015 року набула чинності постанова Правління НБУ від 03.03.2015 №160 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України». Крім того, Банк зазначив, що готовий конструктивно співпрацювати зі позивачем з питань подальшого повернення депозитних коштів. Втім, незважаючи на неодноразові усні звернення позивача щодо повернення депозитних коштів, відповідач депозитні кошти не повертав. За умовами пункту 4.2 кожного із договорів Банківського Вкладу для повернення Вкладу у випадку дострокового розірвання Договору за ініціативою Клієнта, останній зобов'язаний про це повідомити Банк не менш, ніж за 10 Банківських днів до передбачуваної дати розірвання договору шляхом надання відповідної заяви у двох примірниках. 09.04.2015 року він подав до відповідача листи (вимоги) щодо дострокового розірвання договорів Банківського Вкладу та повернення вкладів, що прийнята уповноваженою особою Банку. Втім, протягом 10 днів відповідь також не була одержана. Відтак, його вимоги з повернення депозиту до теперішнього часу відповідачем залишаються невиконаними. Отже, позивач просить розірвати зазначені договори та стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по депозитним вкладам на загальну суму 535646,34 гривень. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити з підстав, викладених в позові. Представник позивача [PERSON], який належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання також не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Представник відповідача Резніченко І.Г., в судове засідання не з'явився, надав заяву з клопотанням розглянути справу за його відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що між [PERSON] та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі відділення №13 Філії «Запорізьке РУ» укладені наступні депозитні договори строкового Банківського вкладу строком на 370 днів у національній валюті: № 2685/370-13 від 07.02.2013 року «Класік» на суму Вкладу 135 000,00 грн. строком розміщення до 12.02.2014 року; № 2686/370-13 від 07.02.2013 року «Класік» на суму Вкладу 135 000,00 грн. строком розміщення до 12.02.2014 року; № 2688/370-13 від 07.02.2013 року «Стандарт» на суму Вкладу 500,00 грн. строком розміщення до 12.02.2014 року із подальшими укладеними додатковими угодами до нього б/н від 14.02.2014 року, за якою сума вкладу була поповнена на 251771,39 грн. та б/н від 19.03.2013 року, за якою сума вкладу була поповнена на 30000 грн. Факт внесення грошових коштів підтверджується відповідними квитанціями, виданими ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за кожним із договорів. Вказані договори у зв'язку із тим, що він не надавав відповідачу вимогу про повернення Вкладів в порядку абзаців 1,2 п.4 кожного із договорів, пролонговані на 370 днів до 18.02.2015 року. Останнім днем строку дії розміщення Банківських Вкладів за кожним із договорів є 17.02.2015 року, тобто, з 18.02.2015 року вказані договори є пролонгованими. Тобто, зазначені договори є автоматично пролонгованими та не потребують прийняття відповідачем будь-якого рішення. 18.02.2015 року позивач звернувся до відділення №13 Філії «Запорізьке РУ» АТ «Банк «Фінанси та кредит» із заявою про дострокове повернення Вкладів. Відповідно до довідок, наданих суду 26.05.2015 року за депозитним договором № 2685/370-13 від 07.02.2013 року залишок коштів станом на 25.05.2015 р. складає: 14552,13 грн. - невиплачені відсотки за депозитом, 135000 грн. - невиплачена сума депозиту; за депозитним договором № 2686/370-13 від 07.02.2013 року залишок коштів станом на 25.05.2015 р. складає: 19389,63 грн. - невиплачені відсотки за депозитом, 135000 грн. - невиплачена сума депозиту; за депозитним договором № 2688/370-13 від 07.02.2013 року залишок коштів станом на 25.05.2015 р. складає: 5619,37 грн. - невиплачені відсотки за депозитом, 214771,39 грн. - невиплачена сума депозиту. Судом встановлено, що [PERSON] 18.02.2015 року, 19.02.2015 року та 09.04.2015 року звертався до відповідача із завами про повернення депозитних коштів готівкою та розірвання депозитних договорів № 2685/370-13 від 07.02.2013 року, № 2686/370-13 від 07.02.2013 року та № 2688/370-13 від 07.02.2013 року. Відповідач послався на постанову НБУ № 160 «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ринків України» від 03.03.2015 року, яка набула чинності 04.03.2015 року «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України», відповідно до якої банки зобов'язані обмежити видачу готівкових коштів у національній валюті через каси та банкомати в межах до 150000 гривень на добу на одного клієнта, що підтверджується листом ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» від 05.05.2015 року №87. Відповідач свої обов'язки по поверненню депозитного вкладу належним чином не виконує. Згідно із частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. В п.2.2.3 депозитних договорів № 2685/370-13 від 07.02.2013 року, № 2686/370-13 від 07.02.2013 року та в п. 2.2.4 депозитного договору № 2688/370-13 від 07.02.2013 року передбачено, що вкладник має право вимагати дострокового повернення суми вкладу, згідно з умовами п.4.2 відповідного Договору. Не повернення банком депозитних вкладів суперечить укладеним між сторонами договорам та діючому законодавству, адже умови депозитних договорів встановлюють обов'язок банка повернути вкладникові депозити. Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно із частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Відповідно до ч. 2 ст. ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від іншої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові цю суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, установлених договором. (п. 2.4. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого Постановою Правління НБУ №516 від 03.12.2003 року. (далі -Положення від 03.12.2003 р. №516)). Згідно п. 1.2. Положення від 03.12.2003 р. №516, договір банківського вкладу (депозиту) укладається на умовах видачі вкладу (депозиту) на першу вимогу (вклад (депозит) на вимогу) або на умовах повернення вкладу (депозиту) зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад (депозит). Банки повертають вклади (депозити) та сплачують нараховані проценти у строки, що визначені умовами договору банківського вкладу (депозиту) між вкладником і банком. За договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором (п. 3.3. Положення від 03.12.2003 р. №516). Відповідно до ч. 3 ст. 1058 ЦК України, до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. А згідно вимог ст. 1075 ч. 1 ЦК України договір банківського рахунку також підлягає розриванню за заявою клієнта у будь-який час. Статтею 1074 ЦК України передбачено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Згідно довідки № 2024 від 08 червня 2015 року відповідачем повідомлено, що депозити [PERSON] є чинними, не розірваними, однак строк дії договорів №2685/370-13 від 07.02.2013 року, №2686/370-13 від 07.02.2013 року та №2688/370-13 від 07.02.2013 року закінчився. Твердження відповідача про те, що строк дії договорів закінчився є неспроможними, оскільки відповідно до абзаців 1,2 п.4 умов зазначених договорів, вказані договори у зв'язку із тим, що [PERSON] не надавав відповідачу вимогу про повернення Вкладів, пролонговані на 370 днів до 18.02.2015 року. Останнім днем строку дії розміщення Банківських Вкладів за кожним із договорів є 17.02.2015 року включно, тобто, з 18.02.2015 року вказані договори є пролонгованими. Зазначені договори відповідно до п.4.1 вважаються автоматично пролонгованими та не потребують прийняття відповідачем будь-якого додаткового рішення. Позивач звернувся до відповідача із заявою про повернення вкладів після спливу строку дії договорів (17.02.2015 року включно), а саме 18.02.2015 року. Враховуючи положення чинного законодавства, договори про банківський строковий вклад (депозит) № №2685/370-13, №2686/370-13 та №2688/370-13 укладені, 07.02.2013 року, між ПАТ «Банк «Фінанси і Кредит» та [PERSON] підлягають розірванню, так як позивач у встановленому договором порядку звернувся до установи банку з письмового заявою про дострокове розірвання договорів по депозитному вкладу, і в такому разі повернення коштів передбачено умовами договору та нормами Цивільного кодексу України. Грошові кошти згідно договору депозиту належать позивачеві на праві приватної власності. Відповідно до змісту ст. 41 Конституції України, ст. 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Європейський суд з прав людини у справі ZOLOTAS ПРОТИ ГРЕЦІЇ (No 2) зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави (Nejdet Sahin і Perihan Sahin проти Туреччини, [ВП], № 13279/05, § 56, 20 жовтня2011 року)». Згідно зі ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело прав». Відмовляючись повернути одночасно всю суму коштів, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст.5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. Таке порушення виявилося в наступному: у ст.1 Протоколу №1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Оцінюючи докази по справі, суд критично ставиться до листа № 87 від 05.05.2015 року наданого представником відповідача де зазначено, що як на момент виникнення спору, так і на даний час діють постанови Правління НБУ, якими обмежено порядок видачі грошових коштів в національній валюті, в тому числі й з депозитних (вкладних) рахунків, оскільки будь-які розпорядження НБУ, викладені в постановах чи інших документах є за своїм характером підзаконними нормативними актами та не можуть суперечити закону або змінювати його зміст. В разі, якщо підзаконні нормативно-правові акти не відповідають нормі Закону, то їх застосування до вирішення спірних правовідносин є недопустимим. Право Національного банку України, використовуючи адміністративний метод банківського регулювання, встановлювати заборону та обмеження щодо вчинення банківськими установами певних дій (операцій) закріплено у Законі України «Про банки та банківську діяльність». Так, згідно ч. 1 ст. 66 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» передбачено, що державне регулювання діяльності банків здійснюється Національним банком України шляхом встановлення вимог та обмежень щодо діяльності банків. Згідно ст. 56 Закону України "Про Національний банк України", Національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб. Нормативно-правові акти Національного банку видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно з законом пом'якшують або скасовують відповідальність. Посилання представника відповідача на постанови НБУ, що обмежують право вкладника на отримання вкладу, протирічить нормам ЦК України, а тому суд повинен застосовувати акт законодавства, який має вищу юридичну силу. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, виходячи із пріоритетності законів над підзаконними актами, суд дійшов до висновку про необхідність застосування в даному випадку положень статей 1058, 1060 ЦК України, відповідно до яких відмова відповідача у достроковій видачі депозиту є незаконною. Як вже зазначалося, положення ЦК України передбачають обов'язок банку повернути вклад на першу вимогу вкладника. В зв'язку з цим при вирішенні даного спору суд керується вимогами Закону України N 435-IV, яким є Цивільний кодекс України, який має більшу юридичну силу. Встановивши такі обставини, суд дійшов висновку про невідповідність дій банку вимогам закону та умовам укладених з банком договорів. Адже, відповідно до ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, про що Верховний Суд України зазначив в постанові від 12 вересня 2012 року, справа № 6-90цс12. Слід зазначити також, що укладаючи договір банківського вкладу, банк брав на себе певні ризики, а тому погіршення економічної ситуації в країні не є підставою для невиконання ним своїх договірних зобов'язань. Згідно з ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Згідно п. 1.6. «Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами», затвердженого постановою Правління НБУ №516 від 03.12.2003 року, Банк сплачує вкладнику суму вкладу (депозиту) і нараховані за ним проценти: - у національній валюті, якщо грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок у національній валюті; - у валюті вкладу (депозиту), якщо грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок в іноземній валюті, або на умовах та в порядку, передбачених договором, відповідно до заяви вкладника - в іншій іноземній чи в національній валюті; - у банківських металах, якщо вкладний (депозитний) рахунок відкритий у банківських металах, або на умовах та в порядку, передбачених договором, відповідно до заяви вкладника - у національній валюті. В даному випадку позивачем вносилися грошові кошти в національній валюті, гривні, він просить повернути грошові кошти у валюті вкладу, тобто в гривні. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про розірвання договорів на банківський строковий вклад (депозит) на 370 днів в національній валюті №2685/370-13 від 07.02.2013 року, №2686/370-13 від 07.02.2013 року та №2688/370-13 від 07.02.2013 року, укладені між ним та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та стягнення з відповідача за цими договорами відповідно грошові кошти у розмірі 154402,81 грн., 160852,81 грн. та 220390,72 грн. підлягають частковому задоволенню. Враховуючи, що згідно листа відповідача депозити [PERSON] є чинними, не розірваними, однак до закінчення строку позивач не звертався із письмовою вимогою про повернення депозитних коштів, тому договори на банківський строковий вклад (депозит) на 370 днів в національній валюті №2685/370-13 від 07.02.2013 року, №2686/370-13 від 07.02.2013 року та №2688/370-13 від 07.02.2013 року пролонговані на 370 днів, суд вважає за необхідне задовольнити позов в частині їх дострокового розірвання. Однак, з часу звернення [PERSON] з позовом до суду та до часу розгляду справи, відповідач виплатив частину депозитних коштів, в зв'язку з чим підлягають стягненню з відповідача на користь позивача грошові кошти за депозитним договором № 2685/370-13 від 07.02.2013 року в розмірі: 14552,13 грн. - невиплачені відсотки за депозитом, 135000 грн. - невиплачена сума депозиту; за депозитним договором № 2686/370-13 від 07.02.2013 року в розмірі: 19389,63 грн. - невиплачені відсотки за депозитом, 135000 грн. - невиплачена сума депозиту; за депозитним договором № 2688/370-13 від 07.02.2013 року в розмірі: 5619,37 грн. - невиплачені відсотки за депозитом, 214771,39 грн. - невиплачена сума депозиту. Зазначені суми позивачем не оспорюються. В іншій частині в задоволенні позову відмовити. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. За подання до суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. Розмір судового збору, що підлягає сплаті становить 3654 грн. Так, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3654 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial