Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

25 лютого 2020 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Миколаївського районного суду Миколаївської області з позовною заявою до [PERSON] (далі - відповідач) про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом виселення. Позовні вимоги позивач [PERSON] обґрунтовує тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 14 грудня 2004 року Четвертою миколаївською державною нотаріальною конторою, він є власником квартири [ADDRESS] . Вказану квартиру позивач [PERSON] успадкував після смерті своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано за позивачем 25 березня 2005 року. Позивач зазначає, що у належній йому квартирі, крім позивача, зареєстровані та проживають його дружина - [PERSON] , неповнолітня дочка [PERSON] та неповнолітній син [PERSON] . Також у квартирі, зареєстрований, але на даний час не проживає відповідач [PERSON] , який є сином позивача. У позовній заяві позивач вказує на те, що квартира є двокімнатною. В одній з кімнат, вчотирьох, проживають позивач з дружиною та неповнолітні діти. При цьому, в іншій кімнаті проживає одноособово відповідач, який не бажає ділити кімнату з братом та сестрою. Крім цього, періодично виїзджаючи з квартири, відповідач зачиняє свою кімнату на ключ, що позбавляє можливості іншим членам сім`ї, користуватися вільною кімнатою на час його відсутності. Позивач також зазначає, що відповідач ніякої участі в утриманні квартири не приймає та не здійснює витрат з оплати комунальних платежів, пояснюючи це тим, що він не є власником квартири. Посилаючись на те, що досягти згоди з відповідачем про порядок користування ним, належною позивачеві квартирою не можливо, позивач просив суд усунути перешкоди у користуванні належною йому квартирою, шляхом виселення відповідача з квартири. Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 12 березня 2020 року позов [PERSON] прийнято до розгляду, у вказаній цивільній справі відкрито провадження та у справі призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 26 серпня 2020 року постановлено закрити підготовче провадження у цивільній справі № 945/301/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом виселення. Справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив задовольнити їх у повному обсязі. Також позивач пояснив, що відповідач [PERSON] , будучи неповнолітнім, виявив бажання проживати з батьком, та у 2000 році переїхав з Росії до України. Після його приїзду на постійне місце проживання до батька, мати позивача та бабуся відповідача - [PERSON] прописала відповідача, свого онука, у квартирі. Приймаючи у спадок квартиру, після смерті своєї матері, позивач знав про те, що в цій квартирі прописаний його син - відповідач у справі. Позивач вказував на те, що більше півроку відповідач у квартирі не проживає, водночас в період, коли відповідач приїзджає до квартири, у них виникають сварки та конфлікти. Іншого житла на території України ані у позивача, ані у відповідача не має. Відповідач [PERSON] , належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання не з`явився без повідомлення причин; відзив не подав. Відповідно до положень ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд постановив розглядати справу в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд встановив таке: Позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Право власності на зазначену вище квартиру зареєстровано за позивачем на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 14 грудня 2004 року Четвертою миколаївською державною нотаріальною конторою (реєстраційний номер - 8177730, дата реєстрації - 25 березня 2005 року) (а. с. 10 - 12). У належній позивачу [PERSON] квартирі, зареєстровані: позивач - [PERSON] ; дружина позивача - [PERSON] ; неповнолітня дочка позивача - [PERSON] ; малолітній син позивача - [PERSON] ; повнолітній син позивача - [PERSON] , відповідач у справі; [PERSON] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї відділу «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Ольшанської селищної ради від 17 січня 2020 року (а. с. 13). З Акту про фактичне проживання від 23 січня 2020 року, складеного та підписаного Депутатом Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області, у присутності сусідів, також слідує, що відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Крім цього, з вказаного Акту також слідує, що відповідач [PERSON] одноособово проживає в одній з кімнат, належної позивачу двокімнатної квартири, при цьому, в другій кімнаті вказаної вище квартири, проживає позивач з родиною (а. с. 14). Згідно з положеннями ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 157 ЖК УРСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно з ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року № 2 роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Таким чином, для виселення відповідача з належної позивачу квартири необхідно встановити, що відповідач руйнує, псує жиле приміщення чи використовує його не за призначенням, систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про притягнення відповідача до адміністративної або кримінальної відповідальності чи вжиття відносно нього, передбачених законом заходів, попередження чи громадського впливу. Позивачем не доведено, що відповідач руйнує, псує жиле приміщення чи використовує його не за призначенням, систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі. Конституцією України передбачено, як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно з положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського судуз прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно з положеннями ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. З огляду на те, що позивач [PERSON] , прийнявши квартиру у спадок після смерті своєї матері [PERSON] , знав про реєстрацію та проживання в ній відповідача [PERSON] - члена своєї сім`ї, який, зі слів самого позивача, не має іншого житла, тому право позивача на це майно не може бути захищено, шляхом виселення відповідача з належної позивачеві квартири, оскільки внаслідок цього виселення, відповідач стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи. За таких обставин, суд дійшов висновку, що в задоволенні даного позову слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed