Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду, в редакції позовних вимог від 06.04.2017 року, з позовом до [PERSON], [PERSON](транспортного) страхового бюро України про відшкодування матеріальної шкоди заподіяної внаслідок ДТП, вказавши, що відповідно до Довіреності, виданої 04.02.2014 року та посвідченої приватним нотаріусом Красилівського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованої в реєстрі за №91, строк дії довіреності до 04.02.2024 року, [PERSON] уповноважив [PERSON], розпоряджатись належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта) серія САК №363574 транспортним засобом: марки ВАЗ; модель 11183; рік випуску 2007; обєм двигуна 1596; кузов ХТА11183070110312; реєстраційний номер - АВ0490ВК, та наділив іншими повноваженнями щодо транспортного засобу, про що обумовлено в довіреності. У звязку із чим власником транспортного засобу позивачу було передано Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на вказаний автомобіль серія САК 363574. Позивач має посвідчення водія серія ВВ 033017. Та вважає, що є законним володільцем транспортного засобу серія САК 363574 реєстраційний номер - АВ0490ВК. 28.01.2014 року о 13:00 годині на вул. Леніна в смт. Тростянець, Вінницької області сталась дорожньо - транспортна пригода за участі автомобіля [NUMBER] під керуванням [PERSON], тобто відповідача у справі та автомобіля законним володільцем якого є позивач(на його думку), та під його керуванням. На місце події було викликано інспектора ДАІ, були свідки цієї події, було допитано позивача. За наслідками вивчення ситуації інспектором було зафіксовано факт допущення порушення саме [PERSON] ПДР та складено протокол про адміністративне правопорушення про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст.124 [PERSON]. 05.03.2014 року постановою Тростянецького районного суду Вінницької області [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 [PERSON] та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 гривень. Вказана постанова суду набрала законної сили. Згідно постанови судом було встановлено, що 28.01.2014 року о 13:00 год. водій [PERSON], керуючи автомобілем «ВАЗ-2112», державний номерний знак [NUMBER], по вул. Леніна в смт. Тростянець Вінницької області, не врахував дорожню обстановку, не переконався, що водій автомобіля ВАЗ-21118, державний номерний знак [NUMBER], [PERSON] виконує маневр поворот ліворуч, допустив дотичне зіткнення, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим своїми діями вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 [PERSON], тобто порушення водіями транспортних засобів правил дорожнього руху, що спричинили пошкодження транспортних засобів. Наведені вище обставини свідчать про те, що саме дії водія [PERSON] стоять у прямому причинному звязку із виникненням ДТП та заподіянням матеріальної шкоди транспортним засобам, а також підтверджують вину останнього, оскільки причиною ДТП та заподіяння шкоди є свідоме грубе невиконання останнім приписів ПДР, яке містить пряму заборону для дій учасників дорожнього руху, отож саме [PERSON] має нести відповідальність за завдання такої шкоди. В результаті вищезазначеної ДТП був пошкоджений транспортний засіб ВАЗ; модель - 11183; рік випуску - 2007; обєм двигуна - 1596; кузов - ХТА11183070110312; реєстраційний номер - АВ0490ВК. Згідно звіту №06/02-484 «Про оцінку автомобіля ВАЗ-11183, номерний знак [NUMBER]» від 25.03.2017 року вартість матеріальних збитків складає 13438,99грн. Позивач стверджує, що дані події завдали йому душевних страждань. Усвідомлення того, що автомобіль пошкоджений та з часу ДТП минуло більше 3 років, а він ще й досі не відремонтований, спричинило виникнення у позивача пригніченого стану, нервозності, він погано спить. Пошкоджений автомобіль спричинив йому та його сімї великі незручності в пересуванні, адже доводилось користуватись послугами таксі. В звязку з чим вважає, що слід стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 5000,00грн. В звязку з вищевикладеним [PERSON] просив стягнути з відповідача матеріальні збитки, завдані внаслідок ДТП в розмірі 13438,99грн, крім того стягнути моральну шкоду в сумі 5000,00грн. Стягнути понесені ним судові витрати за проведення експертизи в сумі 800,00грн., судовий збір в сумі 640,00грн, та витрати на правову допомогу в сумі 2000,00грн. В судовому засіданні позивач повністю підтримав свої вимоги, викладені в позовній заяві, наполягав на задоволенні позову, додаткового пояснивши, що [PERSON] визнаний судом винним у вчиненні правопорушення передбаченого ст.124 [PERSON]. Тому вважає, що він повинен відшкодовувати матеріальні збитки за даним позовом. У встановлений строк він звертався до страхової компанії з вимогою відшкодувати шкоду, однак йому в усній формі відмовлено в звязку з тим, що відповідач [PERSON] порушив правила страхування, адже займався таксуванням, що не передбачено договором страхування. Представник відповідача [PERSON], адвокат [PERSON], що діє на підставі договору про надання правової допомоги(а.с.50), в судовому засіданні заперечив проти позову [PERSON], пояснивши, що позивач являється неналежним позивачем по справі, адже він не є власником автомобіля ВАЗ 11183, а користувачем згідно наданої довіреності, яка датована 04.02.2014 року, пізніше ніж трапилось ДТП 28.01.2014 року. Він в разі отримання ушкоджень мав би звернутись безпосередньо з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди собі, а не майну іншої особи. В звязку з чим вважає, що позивач немає процесуального права на звернення до суду з даним позовом. Щодо твердження позивача про те, що [PERSON] в 2014 році займався підприємницькою діяльністю у виді перевезення пасажирів таксування, дане твердження нічим не підтверджено, [PERSON] немає ліцензії на перевезення, жодного разу не був притягнутий до відповідальності за даний вид правопорушення, та взагалі не займається цим. Що стосується доведеності вини [PERSON] в даному процесі, немає жодного доказу саме його вини, зокрема немає висновку експерта про винуватість та завдання збитків. Тому просив відмовити в позові повністю. Представник відповідача [PERSON](транспортного) страхового бюро України [PERSON]Ю, що діє на підставі довіреності (а.с.67), в судовому засіданні заперечив щодо позовних вимог позивача, раніше надані заперечення підтримав в повні мірі, додатково пояснив, що на момент розгляду справи за відсутності належного звернення [PERSON] до МТСБУ у порядку ст. 33-35 Закону та ненадання їм для огляду автомобіля [NUMBER], у пошкодженому стані у МТСБУ відсутні правові підстави для здійснення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати), а протиправна поведінка позивача по спробі стягнення страхового відшкодування у судовому порядку є грубим порушенням Закону України та права МТСБУ у цілому. Просив відмовити в позові повністю. Крім того, звернулись до суду з заявою про застосування строків позовної давності, мотивуючи її тим, що позивач звернувся безпосередньо до них 05.07.2017 року на підставі ухвали суду від 05.07.2017 про залучення їх в якості співвідповідача. Загальний строк позовної давності минув 28.01.2017 року, тому просили відмовити в позові. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, визначив, дослідив та встановив наступні докази, обставини та відповідні правовідносини: У відповідності до ч. 3 ст.\~10, ч. 1 ст.\~11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини першої\~статті 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 ЦК України\~передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.\~\~ Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Судом встановлено, що 28.01.2014 року о 13:00 годині на вул. Леніна в смт. Тростянець, Вінницької області сталась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля ВАЗ-2112, державний номерний знак [NUMBER], під керуванням [PERSON], тобто відповідача у справі та автомобіля ВАЗ-11183, державний номерний знак [NUMBER], під керуванням [PERSON] 05.03.2014 року постановою Тростянецького районного суду Вінницької області [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 [PERSON] та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 гривень. Вказана постанова суду набрала законної сили. Згідно постанови, судом було встановлено, що.своїми діями відповідач [PERSON] вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 [PERSON], тобто порушення водіями транспортних засобів правил дорожнього руху, що спричинили пошкодження транспортних засобів. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Виходячи із змісту вимог ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Відповідно до поліса №АС/5455385 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів транспортний засіб ВАЗ 21124 н/з [NUMBER] був застрахований. Договір діяв з 23.10.2013 року до 22.10.2014 року(а.с.6). Відповідно до поліса №АВ/9849573 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, транспортний засіб ВАЗ 11183 н/з АВ 0490ВК був застрахований. Договір діяв з 02.04.2013 року до 01.04.2014 року(а.с.7). Законом України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено порядок, можливості відшкодування шкоди завданої внаслідок ДТП. Так відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обовязок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоровя, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обовязкове страхування). До відносин, що випливають із обовязкового страхування, застосовуються положення цього кодексу, якщо інакше не встановлено актами цивільного законодавства. Так, Постановою Верховного суду України у справі № 6-2808цс15 від 20.01.2016р. розяснено, що за загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Разом із тим правила регулювання деліктних зобовязань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо Законом передбачено такий обовязок. При цьому тією ж Постановою Верховного суду України розяснено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Відповідно до ст. 34.2 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» -Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов'язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Відповідно до ст. 33.3 Закону - Водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов'язані зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону. - МТСБУ) представник (працівник, аварійний комісар або експерт). а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів). Проте, МТСБУ було позбавлено права оглянути пошкоджений автомобіль для встановлення розміру вартості відновлювального ремонту як того вимагає Закон, адже [PERSON] до МТСБУ у порядку ст. 35 Закону не подавав ні повідомлення ні заяву разом із додатками, що можуть аргументувати його право отримання страхового відшкодування згідно із Законом. Відповідно до п.п. 37.1.3 п. 37.1 ст. 37 Закону підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. Крім того, Відповідно до ст. 37.1.4 Закону - Підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Як бачимо, [PERSON] мав звернутись до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування у термін до 28.01.2015р., в іншому випадку у МТСБУ не має правових підстав для виплати страхового відшкодування, а вимоги позивача про стягнення матеріального збитку у судовому порядку суперечить чинному законодавству. Позивачем порушено Закон України, який є чинним для всіх громадян без виключень. Не здійснивши належного звернення до МТСБУ у поряду ст. 33-35 Закону та не надавши для огляду пошкоджений автомобіль не надав можливість всебічно дослідити пошкоджений автомобіль для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Що є недопустимим порушенням закону та відповідно до пп. 37.1.3 п. 37.1 ст. 37 є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування. Дана правова позиція висловлена в рішенні № 6-43748св12 від 16.01.0213року, Рішенні № 6-11998св15 від 11.11.2015року, Рішенні № 6-37676ск15 від 30.03.2016 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ. Згідно звіту №06/02-484 про оцінку автомобіля ВАЗ11183, номерний знак [NUMBER], складеного 25.03.2017 року СПД-ФО [PERSON], дата оцінки 06.02.2014 року. Станом на 15.02.2017 року складає 13438,99грн.(а.с.28-43). Згідно частини другої ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника -фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина першастатті 1191\~ЦК). Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2\~Правил дорожнього руху\~України). Відповідно до ст.ст.10,\~58,\~59,\~60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за\~законом\~мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Маючи альтернативу вибору у визначенні особи, яка відшкодує заподіяну шкоду, позивач, достовірно володіючи інформацією про страхову компанію, забезпеченого транспортного засобу, своїм правом на звернення у встановленому порядку саме до страхової компанії не скористався.\~\~ Твердження позивача про те, що він звертався до страхової компанії не доведено жодним доказом. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САК363574 від 24.01.2012 року, автомобіль марки ВАЗ 11183, реєстраційний номер [NUMBER], 2007 року випуску, номер шасі ХТА11183070110312, належить [PERSON](а.с.10). Довіреністю від 04.02.2014 року [PERSON] уповноважив позивача [PERSON] та [PERSON] розпоряджатись (продаж, передача в позичку, оренду тощо) належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортним засобом ВАЗ 11183 АВ0490ВК(а.с.12). Відповідно до п. г) ст. 35.2 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - До заяви додається документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну. Як бачимо такого документу [PERSON] не має, а тому він являється неналежним позивачем у даному позові. Факт права користування автомобілем на підставі довіреності, а не права власності на вказаний автомобіль також визнано самим позивачем в судовому засіданні. З наведених мотивів, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог до [PERSON] та [PERSON](транспортного) страхового бюро України, що є підставою для відмови у їх задоволенні. Клопотання відповідача про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки позивач звернувся до суду 27.01.2017 року, а загальний строк позовної давності закінчується 28.01.2017 року. Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат повязаних з розгядом справи. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. Відповідно до ст.88 ЦПК України в разі відмови в позові понесені позивачем судові витрати відповідачем не компенсуються. Згідно ч.1 вищевказаної статті, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Разом з тим, ч.3 п.37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10 встановлено, якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, передбачену в частині першій\~статті 293 ЦПК, або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу, передбачену у пункті 2\~частини першої статті 324 ЦПК, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами\~статті 88\~ЦПК. Окрім того, право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). \~Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року № 3460-VI "Про безоплатну правову допомогу", положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року. \~При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). \~Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. \~Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). \~Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Згідно договору про надання правової допомоги від 20.04.2017 року адвокат [PERSON] взяв на себе зобовязання представляти інтереси [PERSON] в Тростянецькому районному суді під час розгляду вказаної справи по суті, надання консультацій, підготовку документів. Сума оплати 2000,00грн. (а.с.50). \~ \~А тому, відшкодуванню на користь відповідача з позивача підлягають витрати на правову допомогу адвоката в повному розмірі 2 000,00 грн.

Outcome: approved