Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

14 вересня 2017 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 21 736,50 грн. боргу з урахуванням індексу інфляції. Позовні вимоги мотивував тим, що 12 червня 2014 р. він дав у борг [PERSON] 5000 грн., що еквівалентно 454,55 доларам США, строком на 3 місяці, тобто до 12.09.2014 р. Відповідач зобов'язався повернути позику та сплачувати щомісячні відсотки у розмірі 10 % від суми кредиту, тобто 500 грн. щомісяця. Відповідач [PERSON] 12 липня 2014 р., 12 серпня 2014 р., 12 вересня 2014 р. та 12 жовтня 2014 р. сплачував позивачеві щомісячні відсотки за користування кредитом. 12 листопада 2014 р. відповідач не сплатив відсотки. 12 грудня 2014 р. [PERSON] сплатив йому 400 грн. Відповідач на забезпечення повернення позики гарантував її повернення та сплату відсотків у погоджені сторонами строки усім своїм рухомим та нерухомим майном, проте свої зобов'язання не виконав, борг не повернув. 12.09.2015 р. сплатив заборгованість за відсотками за користування кредитом за попередні 10 місяців, а саме за листопад 2014 р. та перші 9 місяців 2015 р., у розмірі 5000 грн. по 12.09.2015 р., після чого припинив сплату будь-яких коштів. За розрахунком позивача за 39 місяців відповідач мав сплатити позивачеві за користування кредитом 10 % від суми боргу за кожен місяць, тобто 19500 грн. з 12.07.2014 р. по 12.09.2017 р. згідно розписки. Відповідач за користування кредитом сплатив 7 400 грн., його заборгованість за відсотками за розрахунком позивача складає 12 100 грн. 24.10.2015 р. при поверненні 5 000 грн. відповідач визнавав наявність у нього перед позивачем 8 000 грн. боргу, зобов'язувався його сплатити, проте не сплатив. Через несвоєчасне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань позивач просив стягнути з нього: 5000 грн. боргу; 12 100 грн. відсотків; 4 636,50 грн. інфляційних втрат, а всього 21 736,50 грн.. У ході судового розгляду позивач збільшив позовні вимоги: остаточно просив стягнути з відповідача на його користь: 28 978,16 грн., з яких 12241,66 грн. борг, еквівалентний 454,55 доларам США станом на 03.11.2017 р., 12 100 грн. відсотків; 4 636,50 грн. інфляційних втрат; 500,12 грн. судових витрат, з них 232,32 грн. компенсація за відрив від своїх справ, 90 грн. грошова компенсація на харчування та фінансування інших власних потреб, 168 грн. транспортні витрати, пов'язані з явкою до суду, 9,8 грн. поштові витрати. У судовому засіданні позивач [PERSON] збільшені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити позов. Відповідач [PERSON] позов не визнав у повному обсязі, заперечував проти його задоволення. При цьому відповідач [PERSON] пояснив, що дійсно взяв у борг у [PERSON] у 2014 р. 5000 грн. Борг позивачеві та відсотки повернув у повному обсязі ще 24.10.2015 р. Загальна сума сплачених ним коштів перед позивачем склала 12 400 грн., не рахуючи продуктів харчування, які надавалися позивачеві в рахунок сплати боргу, проте [PERSON] на вимогу відповідача написати розписку про чаткову сплату коштів жодного разу не погодився. Просив повністю відмовити позивачеві у задоволенні позову та не стягувати з нього судові витрати, оскільки він як учасник бойових дій звільнений від їх сплати. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Між сторонами мають місце правовідносини, що витікають з договірних зобов'язань - з договору позики. Згідно статей 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і є укладеним з моменту передання грошей. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, яка посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Частиною 1 ст.1048 ЦК України передбачене право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. З матеріалів справи вбачається, що 12 червня 2014 року позивач [PERSON] надав, а відповідач [PERSON] отримав від нього у борг 5 000 грн., що еквівалентно 454,55 доларам США, які зобов'язався повернути до 12 вересня 2014 р. За користування коштами відповідач зобов'язався сплачувати відсотки у розмірі 10 % від суми боргу, тобто по 500 грн. Отже, між сторонами була досягнута згода стосовно всіх істотних умов указаного договору позики, а зазначена розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст.1046 ЦК України. За умовами вказаного договору позивач мав право на повернення у строк до 12.09.2014 р. 5000 грн. боргу та 1500 грн. відсотків (по 500 грн. за липень, серпень та вересень 2014 р.). Таким чином загальна сума коштів, яка мала бути повернута позивачеві за договором, складала 6 500 грн. (5000 + 1500 = 6 500 грн.). Нарахування [PERSON] [PERSON] відсотків за користування коштами після 12.09.2014 р. договором не передбачене та є необґрунтованим, виходячи з наступного. Нарахування відсотків до дня повернення позики можливе лише за відсутності домовленості сторін, про що зазначено в абзаці 2 ч.1 ст.1048 ЦК України. Зважаючи на те, що сторони домовилися про повне виконання зобов'язання у строк до 12.09.2014 р., саме 12.09.2014 р. є строком, на який укладений договір позики, а тому нарахування відсотків за межами цього строку суперечить умовам договору та вимогам ч.1 ст.1048 ЦК України. З пояснень сторін та наданої розписки з відмітками про повернення частини коштів, суд встановив, що належним чином підтверджене, визнане позивачем [PERSON] та не спростоване відповідачем [PERSON] є повернення відповідачем коштів за договором на загальну суму 7 400 грн., з них: 12.07.2014 р., 12.08.2014 р., 12.09.2014 р., 12.10.2014 р. по 500 грн., а загалом 2000 грн.; 12.12.2014 р. 400 грн., та 24.10.2015 р. 5 000 грн. Виходячи з умов укладеного між сторонами договору, враховуючи сплату відповідачем 12.07.2014 р., 12.08.2014 р., 12.09.2014 р. по 500 грн., а загалом 1500 грн., суд приходить до висновку, що відповідач повністю виконав взяті на себе зобов'язання щодо сплати щомісячних відсотків у розмірі 10 % від суми боргу. Заборгованість за відсотками у відповідача перед позивачем відсутня, а тому позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] 12100 грн. заборгованості за відсотками є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. В обґрунтування підстав для стягнення інфляційних втрат позивач посилався на положення ст.625 ЦК України. Проте до правовідносин, що склалися між сторонами, положення ст.625 ЦК України не підлягають через наступне. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях. Разом з тим у випадку порушення грошового зобов'язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-284цс17 від 01 березня 2017 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. За такого з урахуванням того, що сторони вказали предметом зобов'язання грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрати також не підлягають задоволенню. За уточненим розрахунком позивача в рахунок сплати суми основного боргу відповідач повинен сплатити 12241,66 грн., що еквівалентно 454,55 доларів США станом на 03.11.2017 р. Суд не погоджується з розрахунком позивача, оскільки він виконаний без урахування часткової оплати боргу. Так відповідач сплатив позивачеві: 12.10.2014 р. 500 грн., що на дату сплати було еквівалентним 38,61 доларам США за курсом НБУ; 12.12.2014 р. 400 грн., що на дату сплати було еквівалентним 25,52 доларам США за курсом НБУ; 24.10.2015 р. 5000 грн., що на дату сплати було еквівалентним 224,42 доларам США за курсом НБУ. Таким чином відповідач сплатив позивачеві в рахунок основного боргу кошти на суму 5 900 грн., що на дати їх сплати склало 288,55 доларів США. За такого відповідач має невиконане перед позивачем зобов'язання еквівалентне 166 доларам США (454,55 - 288,55 = 166 доларів США), що відповідає 4483,66 грн. за курсом НБУ станом на 30.11.2017 р. Вказана сума у розмірі 4483,66 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Позивач при пред'явленні позову звільнений від сплати судового збору, а тому відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України судовий збір пропорційно до задоволених вимог підлягає стягненню в дохід держави з відповідача у розмірі 99,02 грн. Посилання відповідача про звільнення його від сплати судових витрат як особи, що має пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, у даному випадку є хибними, оскільки згідно п.13 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" учасники бойових дій звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях виключно у справах, пов'язаних з порушенням їхніх прав. У судовому засіданні позивач [PERSON] також просив стягнути з [PERSON] понесені ним судові витрати на суму 500,12, а саме 232,32 грн. компенсації за відрив від своїх справ, 90 грн. грошової компенсації на харчування та фінансування інших власних потреб, 168 грн. транспортні витрати, пов'язані з явкою до суду, 9,8 грн. поштові витрати. Статтею 79 ЦПК України визначені види судових витрат, які складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Цей перелік витрат є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Відповідно до положень ч.2 ст.85 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України. В обґрунтування понесення витрат у розмірі 232,32 грн. позивач посилається на те, що у зв'язку з розглядом даної справи він 12 годин витратив на відрив від своїх справ, з них 3 години роботи в судових засіданнях та 9 годин у дорозі до суду та назад. Як вбачається з журналу судового засідання, фактично позивач на участь у судовому засіданні витратив загалом до 1,5 години, а не 3 як зазначає. Документальних доказів транспортних витрат на дорогу тривалістю у 3 години на одну поїздку позивач не надав, тобто не підтвердив. Надані ним транспортні квитки такої інформації не містять. За такого документально підтвердженим є відрив позивача від звичайних занять фактичною тривалістю у 1,5 години, а не 12 годин. Виходячи з встановленого ст.8 Закону України "Про державний бюджет на 2017 рік" розміру мінімальної заробітної плати у погодинному розмірі, розмір компенсації за відрив від звичайних занять, що підтверджений документально, становить 29,01 грн. (1,5 х 19,34 = 29,01 грн.). Позивач [PERSON] заявив про стягнення з [PERSON] 90 грн. добових та надав документальне підтвердження понесення витрат на проїзд 6 квитків загальною вартістю 252 грн. Поштові витрати не передбачені як судові витрати, а тому стягненню не підлягають. Таким чином, позивач документально підтвердив понесені ним витрати, пов'язані з явкою до суду, у розмірі 371,01 грн. Виходячи з положень ч.1 ст.88 ЦПК України, понесені ним витрати підлягають стягненню з [PERSON] пропорційно до задоволених вимог, тобто на суму 57,40 грн.

Outcome: partial