Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] звернулась до суду із позовом, в якому просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд на оздоровлення та відпочинок в період літніх канікул з 27.05.2016 року по 31.08.2016 року до країн Туреччини, Єгипту, Болгарії, країн СНД та Шенгенської угоди( в тому числі Республіки Польщі, Республіки Литви , Федеративної Республіки Німеччини) [PERSON], [INFO] у супроводі матері [PERSON], [INFO] без нотаріально посвідченої згоди батька та супроводу батька [PERSON], [INFO]. В обгрунтування вимог посилається на те, що в період з 07.08.2004 року по 24.12.2010 рік [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Від спільного проживання в них народився син- [PERSON], [INFO], котрий після розлучення батьків залишився проживати біля матері. Представник позивачки посилається на те, що позивачка разом із своїм теперішнім чоловіком має намір на літні канікули 2016 року вивести сина до іноземних країн , як на оздоровлення, так і на відпочинок з метою розширення його кругозору. Позивачці не відоме місце знаходження відповідача, а тому вона не має змоги отримати від останнього нотаріально посвідчену згоду на виїзд сина за кордон, тому це питання вирішити в добровільному порядку не можливо. У зв"язку із чим позивачка змушена звернутись із даним позовом до суду. В судовому засіданні представник позивачки підтримала позов, обгрунтувала його вищенаведеним. Відповідач в судове засідання не з"явився, хоча своєчасно і належним чином повідомлявся про час і місце розгляду справи, не повідомив суду причини неявки і від нього не надійшла до суду заява із проханням проводити розгляд справи у його відсутності, а тому судом проведено заочний розгляд справи. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування в судовому засдіанні не заперечував проти задоволенння позову. Встановлено, що в період із 07.08.2004 року по 24.12.2010 рік [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Від спільного проживання мають сина [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу дитина проживає із матір"ю в [ADDRESS] , що належить її матері [PERSON] та перебуває на повному її утриманні, що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов проживання від 20.01.2016 року та від 24.03.2016 року. Позивачка перебуває в Німеччині , працевлаштвана, має матеріальну можливість вивезти дитину на відпочинок. Встановлено, що позивачка [PERSON] має намір на період літніх канікул здійснити подорож разом із сином [PERSON] до іноземних країн для оздоровлення останнього та розширення його кругозору. Для цього їй необхідний дозвіл батька неповнолітнього [PERSON]. Місце перебування та знаходження останнього не відмоме. Згідно ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до положень ст.ст.7 ч.7, 150, 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов'язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї; здійснення батьками своїх прав та виконання своїх обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини; ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Частиною 1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради УРСР №789 XII від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.2 ст.10 Конвенції Організація Об"єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 ороку кожна дитина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну, та повертатися в свою країну разом з батьками. За вимогами ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років , має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачка [PERSON] діє в інтересах неповнолітнього [PERSON]. Виїзд дитини за межі України носить тимчасовий характер, не пов'язаний з визначенням місця проживання дитини чи його еміграцією і має на меті оздоровити дитину, розширити його кругозір. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітнього [PERSON] за кордон до іноземних країн без згоди батька [PERSON] відповідатиме його інтересам та сприятиме зміцненню його здоров'я, а встановлений судом конкретний строк дії дозволу сприятиме своєчасному поверненню дитини в Україну. Враховуючи наведене, суд вважає , що позов обгрунтований та підлягає до задоволеня.

Outcome: approved