overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

12 серпня 2015 року позивач Публічне акціонерне товариство "Всеукраїнський Акціонерний Банк" звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. З позовної заяви вбачається, що 29 червня 2011 року між Публічним акціонерним товариством "Всеукраїнський Акціонерний Банк" та відповідачем був укладений договір банківського обслуговування № BLaЖГА00047854, за яким позивач надав відповідачу кредит на поточні потреби у сумі 16 500,00 грн. Термін повернення кредиту - 29 червня 2014 року. Процентна ставка за користування кредитом становить 15 % річних, щомісячна плата у вигляді комісії за управління кредитом - 1,75 % від суми кредиту. Проте відповідач свої зобов'язання, передбачені договором, порушив, тому позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором, що станом на 04 серпня 2015 року становить на загальну суму 95 752,98 грн., що складається з заборгованості по поверненню кредиту - 10 900,81 грн., по сплаті відсотків - 4 787,56 грн., по сплаті комісії - 6 352,50 грн., штраф (пеня) за несвоєчасне виконання зобов'язань - 73 712,11 грн. У судове засідання представник позивача не прибув, проте надав заяву, в якій просить розглянути справу у відсутність представника позивача, підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місто слухання справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідно ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-15 00:00:00

12 червня 2004 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. 28 березня 2013 року шлюб між сторонами розірвано. Від даного шлюбу вони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 12 травня 2004 року. Син проживає спільно з позивачем та перебуває на її утриманні. Позивач зазначає, що відповідач ухиляється від утримання дитини, матеріальної допомоги в добровільному порядку не надає, хоча має таку можливість. Позивач просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти, на утримання сина [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частки його заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дати подачі заяви до його повноліття. Позивач у судове засідання подала заяву про розгляд справи без її участі, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частки його заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дати подачі заяви до його повноліття. Відповідач [PERSON] у судові засідання 31.07.2017 року та 16.08.2017 року не з»явився, хоча відповідно до ст. 74 ЦПК України належним чином був повідомлений про розгляд справи, про що свідчать оголошення про виклик відповідача [PERSON] в судові засідання в газеті «Урядовий кур»єр». Клопотань від відповідача про перенесення справи не надходило. Суд, заслухавши думку представника позивача, враховуючи думку позивача, викладену в заяві до суду, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з»ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.180 СК України батьки зобов"язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов"язок утримувати дитину є рівною мірою обов"язком як батька, так і матері. Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов"язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Згідно положень ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судовому засіданні встановлено, що сторони: [PERSON] та [PERSON] мають сина [PERSON], [INFO], який проживає разом з матір»ю [PERSON], перебуває на утриманні останньої, що підтверджено довідкою Немішаївської селищної ради Бородянського району Київської області № 1370 від 26.06.2017 року. Отже, суд стягує з відповідача на користь позивача на утримання сина [PERSON], [INFO] аліменти в розмірі 1/4 частки його доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дати подачі заяви до його повноліття, за наявності для того законних підстав.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-26 00:00:00

12 червня 2014 року [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. У заяві посилається на те, що він народився [INFO] та відповідно до Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" має право на призначення пенсії за віком. Але при звернені до Управління Пенсійного фонду України в Веселинівському районі Миколаївської області, йому було вказано на те, що в трудовій книжці серії [NUMBER], видану 30.08.1977 року видану філією головного виробничо-технічного підприємства в м. Одеса допущено помилку в написанні дати народження, у зв'язку із вищевказаним йому було рекомендовано звернутися до суду. Заявник просить встановити факт належності йому правовстановлюючого документу. В судовому засіданні заявник [PERSON] заяву підтримав в повному обсязі та з підстав зазначених в заяві. Представник заінтересованої особи Управління пенсійного фонду України у Веселинівському районі Миколаївської області Каравель Г.О. в судове засідання не з'явився, надав суду заяву якою просить справу слухати в його відсутність, проти заяви не заперечував. Відповідно до ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема п. 6 вказаної статті передбачає встановлення факту належності правовстановлюючого документу. Частиною 2 п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року „Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" зазначено, що на підставі п. 6 ст. 273 ЦПК України (п. 6 ч. 1 ст. 256 в редакції від 18.03.2004 року) суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу, наприклад, архівних довідок, іншого документа про трудовий стаж. Заслухавши пояснення заявника [PERSON], свідків [PERSON] та [PERSON], які підтвердили, що заявник народився в червні, дослідивши матеріали справи, а саме: 1. копію трудової книжки серії [NUMBER], видану 30 серпня 1977 року філією головного виробничо-технічного підприємства в м. Одеса на ім'я "[PERSON], [INFO]" (рос. мовою); 2. копію свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 28 червня 1954 року Луб'янською сільською радою Веселинівського району Миколаївської області на ім'я [PERSON], [INFO] (рос. мовою); 3. паспорт громадянина України серії [NUMBER], виданий Веселинівським РВ УМВС України в Миколаївській області на ім'я [PERSON] та інші матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню, а факт належності правовстановлюючого документу, встановленим. На підставі викладеного, згідно ст. ст. 256, 259 ЦПК України, суд

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-23 00:00:00

12 червня 2015 року [PERSON] підприємство «Донецька залізниця» в особі відокремленого структурного підрозділу Вагонного депо Маріуполь звернулося в суд з даним позовом, посилалось на те, що 23.11.2009 року між [PERSON] та Вагонним депо Маріуполь Державного підприємства "Донецька залізниця" був укладений договір про надання послуг з централізованого опалення. Згідно п. 1 розділу 1 договору позивач зобов'язався своєчасно та належної якості надавати послуги з централізованого опалення, а відповідач зобов'язався своєчасно сплачувати надані послуги по встановленим тарифам у строки та на умовах, передбачених договором. Як вказано у п. 2 розділу 4 договору відповідач зобов'язалась сплачувати наданні послуги в установлені договором строки. При цьому згідно п. 1 розділу 3 договору розрахунковим періодом є календарний місяць. У разі застосування щомісячної системи оплати платежі вносяться не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. В порушення вказаних вимог договору відповідачкою не були сплачені послуги з централізованого опалення у зв'язку з чим на 01.05.2015 року виникла заборгованість у розмірі 1393,72 грн., яка підлягає сплаті. 20.03.2015 року позивачем на адресу відповідачки було надіслано вимогу про погашення заборгованості до 01.04.2015 року. Однак на даний час заборгованість на погашена. Як вказано у п. 5 розділу 7 договору спір між сторонами вирішується шляхом перемовин або у судовому порядку. Позивач просить стягнути з [PERSON] на користь Державного підприємства "Донецька залізниця" Вагонного депо Маріуполь заборгованість у розмірі 1393,72 грн., судовий збір у розмірі 243, 60 грн. Представник позивача [PERSON] підприємство «Донецька залізниця» в особі відокремленого структурного підрозділу Вагонного депо Маріуполь, [PERSON], що діє на підставі довіреності до відкритого судового засідання не зявився, але надав заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити та розглянути справу без його участі. Відповідач [PERSON] до відкритого судового засідання не зявився за невідомих суду причин, про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив, у зв′язку з чим суд,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-12 00:00:00

13.01.2014 року представник ПАТ КБ "Приватбанк", звернувся до суду з вказаним позовом. Вказав, що відповідно до укладеної Генерельної угоди про реєстрацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт від 28.01.2013 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 17077,15 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з « 1» по « 25» число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 02.01.2014 року має заборгованість - 21479,28 грн., яка складається з наступного: - 17077,16 грн. - заборгованість за кредитом; - 2903,11 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; а також штраф відповідно до Умов та правил надання банківських послуг: - 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) - 999,01 грн. - штраф (процентна складова) Представник позивача ПАТ КБ "Приватбанк" залишив заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав. Відповідач [PERSON] проти позову не заперечує. Дослідивши матеріали справи, а саме: розрахунок заборгованості за договором № б/н від 28.01.2013 року, копію анкети-заявника про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 13.01.2014 року, копію генеральної угоди про реєстрацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 28.01.2013 року, умови та правила надання банківських послуг та правил користування платіжною карткою від 06.03.2010 року № СП-2010-256, копію паспорта [PERSON] 08.04.1987 року, копію довідки АА № 241170 від 12.06.2007 року № 164, копію банківської ліцензії № 22 від 05.10.2011 року, копію свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серії [NUMBER] від 17.07.2009 року, копію статуту ПАТ КБ «ПриватБанк» від 13.01.2014 року, копію довіреності № 3272-0 від 14.01.2014 року, а тому суд вважає, що заява підлягає задоволенню. На підставі викладеного ст. 526, 527, 530, 1054 ЦК України,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-18 00:00:00

13.01.2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності. В позовній заяві позивач вказала, що вона 12.03.2001 р. вона придбала у [PERSON] на універсальній товарній біржі "Миколаїв-Гарант" т частину житлового будинку з господарськими та побутовими спорудами і будівлями за адресою: [ADDRESS], та зареєструвала в БТІ. Всі умови договору були виконані, однак, укладений договір купівлі-продажу не був нотаріально посвідчений. Крім того, вона загубила оригінал договору, а тому вона змушена звертатися до суду з даним позовом. Позивач та представник позивача у судове засідання не з'явились, надали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують, не заперечують проти заочного розгляду справи. В судове засідання відповідач повторно не з'явився, причину неявки суду не повідомив, про час, місце та день розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник третьої особи до судового засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив, про час, місце та день розгляду справи був повідомлений належним чином. Суд постановляє ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.224, 225 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. 12.03.2001 р. на Універсальній товарній біржі "Миколаїв-Гарант" між [PERSON] та [PERSON] укладено договір №2-33 купівлі-продажу нерухомого майна - житлового будинку [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами, який зареєстрований в Миколаївському (довідка ММБТІ від 15.01.2015 р. №5-2, від 18.03.2015 р. № 664). Відповідно до ст.227 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.), який діяв на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. У відповідності зі ст. 47 ч.2 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.), якщо одна зі сторін цілком або частково виконала угоду, що вимагає нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. Так, сторони виконали всі умови договору: позивач сплатив відповідачу вартість придбаного житла до підписання договору, прийняв його у власність, оплачує витрати по його утриманню, відповідач передав позивачу у власність вказаний жилий будинок, звільнив його від усього побутового майна і здійснив виселення всіх мешканців. Проте оформити нотаріальне посвідчення договору не можливо, оскільки оригінал згаданого договору втрачено. Згідно ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що викладені в позовній заяві обставини знайшли своє повне підтвердження під час судового розгляду справи та зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

13.01.2015 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на період навчання, і свої доводи обґрунтовує тим, що відповідач є її батьком, зараз вона є студенткою 1-го курсу денної відділення Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ», строк навчання по 30.06.2019р. Відповідач має постійний доход, але не допомагає їй матеріально, тому вона змушена звернутися до суду. Позивач наполягає на позовних вимогах. Відповідач позов визнає частково, оскільки отримує невелику заробітну плату та не взмозі платити аліменти. Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про народження батьком [PERSON] є [PERSON]. /а.с.2/. Позивач є студенткою 1-го курсу денної відділення Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ», навчання на держбюджетній основі, строк навчання по 30.06.2019р./а.с.4/ Відповідач працює машиністом бурової установки Хлібодарівський кар'єр філії "Центр управління промисловістю "ПАТ"Українська залізниця", отримує доход з липня 2015р. по грудень 2015р. - 17826,96грн. /а.с.3/ Батьки позивача не живуть однією родиною, але проживають за однією адресою із - за відсутності житла. У відповідності зі ст. 198 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Згідно ст. 200 СК України суд, визначає розмір аліментів на повнолітніх доньку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частині від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК України. Аналізуючи викладене суд, прийшов до висновку, що з відповідача варто стягнути на період навчання доньки 1/6 частину від його заробітку (доходу), виходячи з майнового стану відповідача. У відповідності зі ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь держави судові витрати у сумі 551,20грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

13.01.2016р. до Слов»янського міськрайонного суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що з відповідачкою він перебуває в шлюбі з 09 грудня 2009 року, який був зареєстрований в Відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Костянтинівці Костянтинівського міськрайонного управління юстиції Донецької області, актовий запис № 448. Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO]. На даний час вони припинили спільне проживання, в зв'язку з тим, що між ними зникло взаєморозуміння зникло почуття взаємоповаги та виявилось принципово різне ставлення до сімейного життя. Примирення між ними як подружжям неможливо, оскільки жодних взаємовідносин вони підтримувати не бажають, фактичні шлюбні відносини припинено, мешкають окремо та до теперішнього часу заходів щодо збереження шлюбних відносин неможливо. Спору щодо місця мешкання, виховання спільної дитини та про розділ спільного майна не має. Просить суд: - розірвати шлюб між ним та відповідачкою, зареєстрований 09 грудня 2009 року в Відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Костянтинівці Костянтинівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 448. Позивач в судовому засіданні не був присутній, але надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, підтримав позовні вимоги. Відповідач в судовому засіданні не була присутня, але надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, визнала позовні вимоги, та просила суд після розірвання шлюбу відновити їй дошлюбне прізвище "[PERSON]". Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно свідоцтва про шлюб сторони зареєстрували шлюб 09 грудня 2009 року в Відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Костянтинівці Костянтинівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 448 (а.с.15). Відповідно до свідоцтва про народження сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] (а.с.3). Судом встановлено, що шлюбні відносини позивача та відповідача розпалися, оскільки між ними зникло взаєморозуміння, зникло почуття взаємоповаги та виявилось принципово різне ставлення до сімейного життя. Відповідно до ч. 2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Спору про місця мешкання спільної дитини та про розділ спільного майна немає. Крім того, суд вважає, що вимоги відповідача, щодо прохання після розірвання шлюбу відновити їй дошлюбне прізвище "[PERSON]", не можуть розглядатися судом, оскільки суд не має право вийти за межі позовних вимог позивача - [PERSON]

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-12 00:00:00

13.01.2020 директор КНП «Яблунівський обласний заклад з надання психіатричної допомоги» Хмельницької обласної ради Спекторук Л.В. звернулася до суду із заявою про госпіталізацію до психіатричного закладу в примусовому порядку [PERSON] , посилаючись на те, що останній був оглянутий комісією лікарів-психіатрів, яка підтвердила обґрунтованість рішення про необхідність госпіталізації хворого та його лікування в умовах стаціонару. Під час обстеження [PERSON] не зміг надати усвідомленої згоди на госпіталізацію та лікування, але оскільки страждає на тяжкий психічний розлад, потребує інтенсивного лікування в примусовому порядку. В судовому засіданні представник лікарні заяву підтримала, пославшись на обставини, викладені в заяві, та пояснила, що у [PERSON] встановлено тяжкий психічний розлад внаслідок захворювання, у зв`язку із чим він не усвідомлює значення своїх дій та не здатен керувати ними, а тому потребує інтенсивного лікування в примусовому порядку. [PERSON] не зміг висловитися щодо поданої заяви в силу свого психічного стану. Представник підтримує подану заяву. Прокурор підтримала подану заяви про госпіталізацію хворого. Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, суд вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 10.01.2020 комісія лікарів-психіатрів оглянула [PERSON] та дійшла до висновку про необхідність його госпіталізації, оскільки встановлено, що останній страждає психічними та поведінковими розладами, внаслідок є агресивним, не усвідомлює значення своїх дій та не керує ними, потребує інтенсивних лікувальних заходів. Наведені обставини підтверджуються висновком комісії лікарів психіатрів КНП «Яблунівський обласний заклад з надання психіатричної допомоги» Хмельницької обласної ради №3 від 10.01.2020 №9/2, яким встановлено діагноз: важка розумова відсталість зі значними поведінковими розладами та частими корчовими нападами. Відповідно до ст.14 Закону України "Про психіатричну допомогу" особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого віна неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Таким чином, зібрані у справі докази вказують на наявність підстав для задоволення заяви та госпіталізації [PERSON] в психіатричний стаціонар в примусовому порядку. На підставі ст. 14 Закону України "Про психіатричну допомогу",

Outcome: approved