Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що її матері [PERSON] належав на праві власності житловий будинок № 43 по вул.Перемоги в с. Березівка Чернівецького району Вінницької області. 04 грудня 1991 року мати [PERSON] померла. Відповідно до ч.1 ст.529 чинного на той час ЦК УРСР, [PERSON] належала до спадкоємців першої черги за законом і фактично вступила у володіння спадковим майном після смерті матері [PERSON]: користувалась спадковим будинком, земельною ділянкою для його обслуговування; з 30 жовтня 1992 року по 27 вересня 1999 року була зареєстрована та проживала з своїми дітьми спадковому будинку, що стверджується довідкою виконкому Березівської сільської ради № 480 від 01.04.2014 року. 21 січня 2015 року [PERSON] оформила свої спадкові права на будинок та одержала свідоцтво про право на спадщину за законом НАК 030503 та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ЕЕН830622 №32506634 від 21.01.2015 року на зазначений будинок. Однак, оскільки [PERSON] з 1999 року проживає у м.Дніпропетровську, та не має можливості часто приїжджати до будинку, вона дозволила [PERSON] проживати та доглядати за будинком, де остання проживала 2000-2003 роки. Після [PERSON] за будинком доглядала та з її відому користувалась присадибною земельною ділянкою [PERSON] Іванівна- сусідка, яка проживає через дорогу. В 2013 році [PERSON] повідомила [PERSON], що [PERSON] не допускає її користуватися ділянкою та самовільно зайняв належний позивачу будинок, зробив з нього хлів та тримає в ньому худобу. В серпні 2013 року по приїзді позивач побачила, що відповідач, який живе по сусідству, дійсно тримає в належному їй будинку худобу, внаслідок чого призвів будинок до стану, непридатного для проживання. [PERSON] пообіцяв звільнити належний [PERSON] будинок до 1 січня 2014 року та відновити його. В листопаді 2013 року [PERSON] направила [PERSON] листа про звільнення будинку. 06 травня 2014 року [PERSON] приїхала в с. Березівка та побачила, що відповідач вимогу [PERSON] про звільнення належного їй будинку не виконав, вказавши, що даний будинок належить йому. [PERSON] неодноразово були подані заяви до Чернівецького РВ УМВСУ, на що вона отримала висновок від 05.02.2015 року, що факти знайшли своє підтвердження та розяснення про право звернутись до суду. Представник позивача адвокат [PERSON], яка діє на підставі угоди про надання правової допомоги, в судових засіданнях підтримала позовні вимоги та просить їх задоволити. В процесі розгляду справи представник позивача адвокат [PERSON] подала заяву про збільшення позовних вимог в частині позовної вимоги щодо зобов*язання [PERSON] відновити житловий будинок до стану, придатного для проживання, та просить викласти дану частину позовних вимог як "стягнути з відповідача 3793грн. у відшкодування вартості на відновлення житлового будинку". Ухвалою Чернівецького районного суду від 17.07.2015року у даній справі у задоволенні заяви представника позивача про збільшення позовних вимог відмовлено, оскільки така заява розцінена судом як заява про зміну предмета позову, яка заявлена усно під час розгляду справи по суті, що відповідно до ч.2 ст.31 ЦПК України, виключає можливість її задоволення та прийняття до розгляду. Окрім того, представником позивача адвокатом [PERSON] подано заяву про відмову від позовних вимог в частині зобов*язання [PERSON] відновити житловий будинок до стану, придатного для проживання. Відповідач не заперечив щодо задоволення вказаної заяви, відтак, дана відмова прийнята судом. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнає, заперечує проти їх задоволення. Пояснив, що до нього зверталась [PERSON] та пропонувала придбати господарство, яке вона успадкувала після смерті своєї матері, однак, він відмовився. Вподальшому, знаючи, що [PERSON] придбала будинок і земельну ділянку у позивача, [PERSON] у 2007році відкупив частину будинку і земельної ділянки у [PERSON], що підтверджується розпискою [PERSON], другу частину будинку він відкупив у цивільного чоловіка [PERSON] [PERSON], що також підтверджується розпискою. Також показав суду, що вважає себе законним власником спірного будинку та земельної ділянки, відтак, підтвердив факт утримання в будинку худоби, а також факт сплати ним земельного податку з 2007 по 2014 роки, що підтверджується довідкою Березівської сільської ради №1346 від 01.07.2015року. Окрім того, зазначив, що йому було відомо про відсутність правовстановлюючих документів на спірний будинок як у позивача, так і у [PERSON], а також знав, що [PERSON] володіє спірним будинком на підставі усної домовленості про купівлю вказаного будинку у [PERSON] Окрім того, відповідач подав клопотання від 06.07.2015року, в якому зазначив, що оскільки [PERSON] знала про перебування належного їй майна у володінні [PERSON] з 2007 року, однак, звернулась до суду тільки у травні 2015 року, відтак, просить застосувати до заявлених вимог позовну давність та на підставі ст.267 ЦК України відмовити у задоволенні позовних вимог. Допитаний в судовому засіданні свідок позивача [PERSON] (31.07.1972р.н., проживаючий у с.Березівка, племінник позивача) показав суду, що після смерті [PERSON], її донька [PERSON] проживала у будинку зі своїми дітьми до 1999року, після чого виїхала до сестри у Дніпропетровськ. Будинок був придатний для житла. Факт продажу будинку позивачем йому невідомий. Допитаний в судовому засіданні свідок відповідача [PERSON] (10.05.1962р.н., житель [INFO], колишній сусід відповідача) показав суду, що будучи цивільним чоловіком покійної [PERSON], йому було відомо, що [PERSON] купила у трьох сестер Кузик (одна з яких є позивачем у даній справі) спірний будинок за 1500грн., у даному будинку він з [PERSON] не жили, тільки обробляли частину земельної ділянки. Вподальшому, у 2007році [PERSON] відкупив у [PERSON] частину будинку за 1000грн., що підтверджується розпискою [PERSON], другу половину будинку продав [PERSON] вже особисто [PERSON] літом 2014року за 1830грн., що також підтверджується розпискою. Також показав, що [PERSON] не оформляла на себе документи на будинок і земельну ділянку; ні документів, ні розписки про оплату чи отримання коштів [PERSON] від [PERSON] він не бачив, про їх складання йому також нічого невідомо. Допитаний в судовому засіданні [PERSON] (14.11.1960р.н., житель [INFO], голова Березівської сільської ради) показав суду, що йому було відомо про продаж [PERSON] будинку та земельної ділянки [PERSON] та [PERSON], які вподальшому відпродали вказаний будинок [PERSON] Також вказав, що змін щодо права власності в погосподарській книзі на домоволодіння по вул..Перемоги, 43 у с.Березівка не вносились, документи, на підставі яких вносяться зміни щодо права власності чи користування сільській раді подано не було. Щодо видачі довідки [PERSON], якою підтверджується факт сплати відповідачем земельного податку на земельну ділянку по вул.Перемоги, 43 у с.Березівка, з 2007 по 2014рік, показав суду, що такий податок дійсно було сплачено [PERSON] як фактичним користувачем земельної ділянки, за відсутності відповідних документів, які підтверджують факт правомірності використання такої земельної ділянки. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, допитавши свідків, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, вважає, що позов слід задоволити, з огляду на наступне: Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За приписами ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову. Предметом віндикаційного позову є вимога позивача до відповідача про витребування майна із чужого незаконного володіння, яка повинна мати відповідні підстави, що тягнуть за собою визначені законом правові наслідки. Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння (це факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та ін.). Тобто, позивач повинен довести факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Незаконне володіння -це фактичне володіння майном без будь-яких правових підстав. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] належав на праві власності житловий будинок № 43 по вул.Перемоги в с. Березівка Чернівецького району Вінницької області. 04 грудня 1991 року [PERSON] померла. [PERSON] (донька [PERSON]М.) належала до спадкоємців першої черги за законом і фактично вступила у володіння спадковим майном після смерті матері [PERSON]: користувалась спадковим будинком, земельною ділянкою для його обслуговування; з 30 жовтня 1992 року по 27 вересня 1999 року була зареєстрована та проживала з своїми дітьми спадковому будинку, що стверджується довідкою виконкому Березівської сільської ради № 480 від 01.04.2014 року. Відтак, відповідно до ч.1 ст.529, ст.548, п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР (який діяв на момент відкриття спадщини), [PERSON] вважається такою, що прийняла спадщину. У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння і користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає у нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч.2 ст.1299 ЦК України). Право власності [PERSON] на спірний будинок по вул.Перемоги,43 у с.Березівка Чернівецького району Вінницької області підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом НАК 030503 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ЕЕН830622 №32506634 від 21.01.2015 року на зазначений будинок (а.с.9-10). На момент подання позовної заяви та розгляду справи у суді спірним будинком володіє та користується [PERSON], який утримує в ньому худобу, що підтверджується самим відповідачем та висновком від 05.02.2015року про результати розгляду звернення [PERSON] (а.с.14). Належних документів, якими б підтверджувався факт законного володіння чи користування [PERSON] будинком за №43 по вул.Перемоги у с.Березівка Чернівецького району матеріали справи не містять та відповідачем суду не подані. Суд критично оцінює пояснення відповідача, покази свідка [PERSON] та розписки, які містяться в матеріалах справи, і які, на думку відповідача, підтверджують факт купівлі-продажу спірного будинку [PERSON] у [PERSON] у 2007році та [PERSON] у 2014році, оскільки відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Для набуття набувачем права власності на нерухоме майно і з іншого боку припинення права власності на цей об*єкт у відчужувача майна (на момент придбавання будинку [PERSON] у 2007 році) необхідна наявність таких складових: укладення договору, письмова форма договору та нотаріальне посвідчення договору, державна реєстрація договору. На об*єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, право власності у набувача за договором відповідно до ч. 4 ст.334 ЦК України виникає з дня державної реєстрації (ст.182 ЦК України), а не в момент фактичного передання майна, чи коштів, чи в будь-який інший момент, визначений угодою сторін. Відтак, посилання відповідача на те, що між позивачем та [PERSON], вподальшому, між ним та [PERSON] і [PERSON] були укладені правочини, за якими позивач втратила, а відповідач набув право власності на спірний будинок, вважаються судом безпідставними, оскільки відповідно до ст. ст.210, 334, 640 ЦК України такі правочини не є укладеними і не створюють прав та обов*язків для сторін, відтак, не можуть вважатись належними та допустимими доказами законного володіння та користування спірним майном відповідачем. Окрім того, суд зазначає, що під час купівлі будинку відповідачем у [PERSON] та [PERSON] він знав, що вони не мають правовстановлюючих документів на вказаний будинок, з пояснень відповідача спірний будинок був придбаний на підставі усної домовленості між позивачем та [PERSON] і [PERSON], відтак, відсутні підстави для визнання відповідача добросовісним набувачем відповідно до ст.388 ЦК України. З огляду на викладене суд зазначає, що матеріалами справи підтверджено право власності позивача на спірний будинок, факт вибуття будинку з володіння позивача поза його волею та факт незаконного володіння [PERSON] спірним майном житловим будинком за №43 по вул.Перемоги в с.Березівка Чернівецького району Вінницької області. Що стосується поданої відповідачем заяви про застосування позовної давності до вказаних правовідносин, то суд зазначає наступне: Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частинами 3,4,5 статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Матеріалами справи не підтверджено факт, що [PERSON] протягом 2007-2013 років приїжджала в с.Березівка та знала, що [PERSON] незаконно володіє будинком, належним їй на праві власності. Натомість, свідок відповідача [PERSON] підтвердив факт відсутності [PERSON] протягом вказаного періоду в с.Березівка та підтвердив факт, що позивач приїхала в с.Березівка у 2013 році, і з того часу зверталась до [PERSON] про звільнення належного їй будинку. Окрім того, згідно пояснень відповідача та свідка [PERSON] відповідач придбав другу частину будинку у серпні 2014року, і з того часу почав використовувати весь будинок. З огляду на викладене, суд вважає, що перебіг позовної давності слід обчислювати з часу, коли позивач дізналась про порушення свого права, а саме, з серпня 2013 року, відтак, на момент звернення з позовом строк позовної давності не вважається судом пропущеним, а тому в задоволенні клопотання відповідача про застосування строку позовної давності до даних правовідносин слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об*єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивачем, відповідно до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України, належним чином доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог щодо витребування будинку із чужого незаконного володіння, відтак, позов слід задоволити. Під час розгляду справи відповідачем було заявлено клопотання про відстрочку виконання рішення суду на один місяць у випадку задоволення позовних вимог, оскільки йому необхідний додатковий час для звільнення займаного будинку. Представник позивача заперечив щодо задоволення вказаного клопотання. Суд, з врахуванням вимог ст.373 ЦПК України, прийшов до висновку, що в задоволенні клопотання про відстрочку слід відмовити, оскільки таке клопотання необґрунтоване жодним доказом, який би свідчив про винятковість випадку, що підставою для відстрочки. Окрім того, суд зазначає, що заява про відстрочку виконання рішення може бути подана відповідачем в процесі виконання рішення у даній справі, після набрання рішенням законної сили. Відповідно до ст.79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов*язаних із розглядом справи. До витрат, пов*язаних з розглядом справи належать, зокрема, витрати на правову допомогу. Матеріалами справи підтверджено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в розмірі 243,60грн., про що свідчить квитанція №22від 27.04.2015 року. Відповідно до ч.3 ст.48 ГПК України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката визначаються у порядку, встановленому Законом України „Про адвокатуру. Адвокатом, відповідно до ст. 2 Закону України "Про адвокатуру", може бути громадянин України, який має вищу юридичну освіту, стаж роботи за спеціальністю юриста або помічника адвоката не менше двох років, склав кваліфікаційні іспити, одержав свідоцтво на право на заняття адвокатською діяльністю та прийняв присягу адвоката України. Право на заняття адвокатською діяльністю п.Богданової С.Д. підтверджується свідоцтвом за №332, виданим Вінницькою обласною кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури (а.с.26). Як вбачається з матеріалів справи, 28.05.2015р. між [PERSON] та адвокатом [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги №203, а саме, на здійснення представництва інтересів [PERSON] у Чернівецькому райсуді за позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння , що підтверджується ордером серії ВН №026067 від 28.05.2015року (а.с.25, 27). Факт оплати позивачем адвокатських послуг підтверджується квитанцією №134 від 01.04.2015р. про оплату позивачем адвокатських послуг в розмірі 3000грн. Отже, матеріалами справи підтверджено факт надання адвокатських послуг, зокрема, участь в судових засіданнях та оплати таких позивачем. Відповідно до ч.2 ст.84 ЦПК України, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Суд, зважаючи на дату укладення адвокатом та позивачем договору на правову допомогу, дату подання позовної заяви до суду та тривалість розгляду справи згідно журналів судових засідань та відсутності інших доказів, якими б підтверджувалось вчинення адвокатом інших процесуальних дій, відтак, зважаючи на понесені адвокатом затрати по наданню правової допомоги щодо забезпечення участі в судових засіданнях Чернівецького районного суду, вважає обґрунтованими та такими, що підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача 2600грн. витрат на правову допомогу. Частиною 1 статті 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки справа доведена до суду з вини відповідача, відтак, при задоволенні позовних вимог сума судових витрат підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved