Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

[PERSON] від імені [PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області із заявою, де заінтересованою особою вказала: приватного нотаріуса Кремінського нотаріального округу Луганської області [PERSON], та просила встановити факт постійного проживання [PERSON] на час відкриття спадщини разом із [PERSON] та місце відкриття спадщини: [ADDRESS]. У судове засідання для розгляду справи по суті сторони не зявились. Через канцелярію Рубіжанського міського суду Луганської області представник заявниці подала заяву в якій просила, справу розглянути без її участі та без участі заявниці. Заінтересована особа не зявилась, але подав заяву про розгляд справи без його участі. Проти задоволення заяви не заперечував. Позиція заявника полягала в тому, що після смерті його діда [PERSON] відкрилась спадщина на його спадкове майно. Але при зверненні до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, заявнику було відмовлено у звязку з відсутністю документів, що підтверджують місце відкриття спадщини та постійне проживання заявника разом із померлим на момент його смерті. Також повідомив, що метою встановлення зазначеного факту є оформлення права на спадщину. Заінтересована особа: приватний нотаріус Кремінського нотаріального округу Луганської області [PERSON] просив розглянути справу без його участі, а проти задоволення заяви не заперечував. Суд, на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини: Згідно актового запису про народження та витягу з Державного реєстру цивільного стану громадян щодо актового запису про народження, [PERSON] народився 01 лютого 1947 року (а.с.87,88-89). А 03 жовтня 1971 року в місті Первомайськ Луганської області, народився син [PERSON] [PERSON], про що свідчить копія свідоцтва про народження та витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження (а.с.9,35-35,70). [PERSON] 28 серпня 1993 року уклав шлюб з [PERSON] (а.с.12). А 23 травня 1994 року, під час перебування останніми у шлюбі, народився [PERSON], про що у місті Первомайськ відділом РАЦС Луганської області зроблений відповідний актовий запис № 185 та видано про народження серії 1-ЕД № 254419 (а.с.8,39-40,68). Відповідно до свідоцтва про смерть та витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, 05 травня 2010 року у місті Первомайськ Луганської області помер [PERSON] (а.с. 10,37-38,69). А 14 квітня 2016 року у місті Первомайськ Луганської області помер його батько [PERSON] (а.с.11,71). Згідно даних зазначених у паспорті серії ЕМ № 7997501 виданого Первомайським МВ УМВС України в Луганській області 13 грудня 200 року, [PERSON] за життя був зареєстрований з 09 червня 1977 року за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). За цією ж адресою з 17 березня 2012 року мав зареєстроване місце проживання і онук [PERSON] [PERSON] (а.с. 5). Після смерті діда [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак отримав відмову з тих підстав, що спадкоємцем не було надано документів підтверджуючих останнє місце проживання та коло спадкоємців, які мешкали зі спадкодавцем на момент його смерті (а.с. 64-83 копії матеріалів спадкової справи № 58/2016 відкритої після смерті [PERSON]). Із встановлених обставин вбачається, що метою встановлення заявником факту постійного проживання із [PERSON], за адресою: [ADDRESS], по час його смерті і встановлення факту відкриття місця спадщини за вказаною адресою, є оформлення заявником права на спадщину. Згідно частини 1 статті 1221 Цивільного кодексу України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до положень частини третьої статті 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу (який складає шість місяців з часу відкриття спадщини), він не заявив про відмову від неї. З огляду на положення частини другої статті 1220 цього ж кодексу, часом відкриття спадщини є день смерті особи. З огляду на це, та положення частини другої статті 256 Цивільного процесуального кодексу України, заяву [PERSON] про встановлення факту постійного проживання на час відкриття спадщини і місця відкриття спадщини, у зв`язку з відсутністю визначеного законом іншого порядку встановлення таких фактів, слід розглянути по суті. Відповідно до положень частини першої статті 33 Конституції України, кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується вільний вибір місця проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно з положеннями статті 29 та 310 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи є квартира у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово; фізична особа має право вільно обирати собі місце проживання та змінювати його, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Чинне законодавство України не містить визначення такого поняття як "постійне місце проживання", але з огляду на те, що заявник довів той факт, що єдиним його місцем проживання, починаючи з березня 2012 року і до 14 квітня 2016 року є квартира №56 у будинку №19, що розташований по вулиці Куйбишева у місті Первомайськ Луганської області, в якій він проживав зі своїм дідом [PERSON], за його життя (тобто по 14 квітня 2016 року), суд вважає за можливе встановити той факт, що місцем відкриття спадщини є вказана адреса. Суд також вважає належним доказами проживання [PERSON] в [ADDRESS], такі документи як: виписка із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого, де адресою проживання [PERSON] зазначена адреса: [ADDRESS], та надана заявником довідка щодо складу сімї заявника та місця проживання його за вказаною адресою разом із дідом, незважаючи на те, що ці документи засвідчені печаткою установ, утворених на території міста Первомайськ, яке в силу положень постанови Верховної Ради України №254 від 17 березня 2015 року "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", визнано тимчасово окупованим. Як відзначив Європейський Суд з прав людини в своєму рішенні від 10 травня 2001 року (справа Кіпр проти Туреччині), зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих де-факто органів та інститутів окупаційної влади далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать (п.96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (п.92). А в рішенні від 23 лютого 2016 року (справа Мозер проти Республіки Молдова та Росії), Європейський Суд з прав людини вказав на те, що першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (п.142). Тому з огляду на обставини цієї справи та зобов`язання України, як однієї з Договірних Сторін Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, поважати права людини, суд не бачить підстав аби не враховувати впроваджений Європейським судом з прав людини підхід. І саме тому суд вважає, що надані [PERSON] письмові докази є належними, допустимими та достовірними. Зважаючи на викладене, суд вважає за необхідне задовольнити заяву [PERSON], подану від імені [PERSON].

Outcome: approved