Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 15.11.2012 року він придбав на підставі договору купівлі - продажу земельну ділянку площею 0,0564 га цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS]. Посилається на те, що на вказаній землі ним був збудований житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами. Вказує на те, що влітку під час роботи на дворі йому стало погано, у нього піднявся внутрішньо черепний тиск, він відчував запаморочення, після чого він почав погано спати, відчував постійну втому, головні болі, вживав обезболюючі ліки, антидепресанти. У зв'язку із чим, 23 вересня 2015 року його брат [PERSON] викликав додому лікаря - психіатра, яка оглянувши, рекомендувала госпіталізувати його. Посилається на те, що його дружина [PERSON], в лікарню його не повезла. Однак, 28 вересня 2015 року [PERSON] разом із її батьком [PERSON] привезла його до нотаріуса в смт. Глибока для підписання документів, як йому пояснила [PERSON] для того, щоб приписати до будинку їх дитину [PERSON] Вказує на те, що він у нотаріуса підписав декілька документів, не читаючи їх змісту, так як йому було дуже погано та важко сидіти, що говорив йому нотаріус він не пам'ятає. Наступного дня 29.09.2015 року його дружина [PERSON] та її батько відвезли його до психіатричної лікарні, де він знаходився на лікуванні до 06.11.2015 року. Після того, як він вийшов із лікарні він дізнався, що позивачка із дитиною переїхала проживати в будинок в с. Коровія, а його речі передала до батьків в с. Турятка Глибоцького району та повідомила, що вона із ним жити не буде. Також він дізнався, що 28 вересня 2015 року він подарував позивачці [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку під ним, що знаходяться по [ADDRESS]. Вважає, що під час укладення вказаних договорів він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними та не мав наміру відчужувати спірне майно, а тому просить суд визнати недійсними договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, укладені між ним та позивачкою [PERSON] 28 вересня 2015 року. Крім того, просить суд витребувати з чужого незаконного володіння у відповідачки [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку, що знаходяться по [ADDRESS], так як вказане майно позивачкою [PERSON] було відчужено 02 грудня 2015 року на підставі договорів дарування укладених між нею та її сестрою [PERSON] В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити, посилаючись на обставини, які викладені в позовній заяві. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що земельна ділянка була придбана за її кошти, будівництво також проводилося виключно за її кошти, позивач участі у будівництві не приймав. Вказувала на те, позивач зловживав алкоголем однак, лікуватися відмовлявся, ніяких ліків не приймав. При цьому посилалася на те, що під час укладення із нею оспорюваних договорів дарування [PERSON] розумів, що відбувається, він читав документи, нотаріус повторно озвучував їх. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просила суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Відповідачка [PERSON] в судове засіданні не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, а тому суд вважає, що справу можна розглянути в її відсутність. Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору приватний нотаріус Хоменко М.О. в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлений про час та місце розгляду справ, а тому суд вважає, що справу можна розглянути в її відсутність. Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору приватний нотаріус Бреславська - Григорчак С.О. в судове засідання не з'явилася, однак, звернулася до суду із заявою, просила суд справу розглянути в її відсутність. Представник третьої особи на стороні відповідача, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору Глибоцької районної державної адміністрації в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справ, а тому суд вважає, що справу можна розглянути в його відсутність. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] проживали разом з 2000 року. 21 серпня 2015 року між ними було зареєстровано шлюб. Сторони мають спільну дитину [PERSON] [INFO]. 15 листопада 2012 року [PERSON] придбав на підставі договору купівлі - продажу земельну ділянку площею 0,0564 га цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS]. На вказаній земельні ділянці був збудований житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, право власності на який було зареєстровано за позивачем [PERSON] за № 71589367321 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 28 вересня 2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] укладено договір дарування житлового будинку, реєстровий номер №17170, та договір дарування земельної ділянки площею 0,0564 га, кадастровий номер [NUMBER], реєстровий номер №17173, що знаходяться по [ADDRESS]. Так, статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Таким чином, відсутність в особи на момент вчинення правочину необхідного обсягу цивільної дієздатності є підставою для недійсності такого правочину. Згідно зі ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.1997 року №8 "Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах" судово-психіатрична експертиза призначається, коли вирішення кримінальної чи цивільної справи залежить від визначення психічного стану особи на час вчинення нею певного діяння (бездіяльності) чи укладення угоди за наявності сумнівів щодо її спроможності усвідомлювати значення своєї поведінки внаслідок психічної хвороби або тимчасового розладу душевної діяльності. Ознаками такої поведінки можуть бути невмотивовані, неадекватні чи неконтрольовані дії особи в момент вчинення діяння або і в процесі провадження у справі, а так само при укладенні цивільно-правової угоди. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, однак будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року су справі №6-9цс12. Експертиза була призначена судом і відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 509 від 17.08.2016 р., проведеного експертами КМУ «Чернівецька обласна психіатрична лікарня» з метою визначення психічного стану позивача [PERSON] в момент укладення договорів дарування нерухомого майна 28 вересня 2015 року, експертами було встановлено, що [PERSON] при укладенні оспорюваних договорів виявляв ознаки тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності у формі органічного судинного депресивного - маячного розладу та за своїм станом не міг розуміти (усвідомлювати значення) своїх дій та керувати ними. Зазначена судово-психіатрична експертиза є належним і допустимим доказом відповідно до ст.ст. 58, 59 ЦПК України на підтвердження тієї обставини, що позивач в момент укладенні договорів перебував у такому стані, коли не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відповідачами по справі не надано жодних належних та допустимих доказів, які б спростовували обставини та висновки встановлені лікарями судово-психіатричними експертами у справі. Посилання представника відповідача на те, що висновок експерта є неналежним доказом, оскільки, він є необґрунтованим та не ґрунтується на матеріалах справи, так як у судовому засіданні було спростовано факт отримання [PERSON] черепно - мозкової травми, встановлений діагноз позивачу «органічний судинний депресивно - маячний розлад, стан компенсації» це діагноз згідно Міжнародної кваліфікації хвороб (МКХ 10), це стан у якому особа розуміє та усвідомлює події, які мають місце навколо неї є безпідставними. Зокрема, у вищевказаному висновку експерта вказано, що під час перебування [PERSON] на лікуванні у психіатричній лікарні був оглянутий заввідділенням сумісно з начмедом лікарні та був виставлений діагноз : органічний судинний депресивно - маячний розлад, стан компенсації. Ознаки вказаного психотичного розладу окреслились у під експертного, згідно даних анамнезу, з весни - літа 2015 року і вже мали чітку картину на час огляду під експертного лікарем - психіатром 24.09.2015 року, з приводу чого останній був госпіталізований у стаціонар психіатричної лікарні, до знаходився на лікуванні до 06.11.2015 року. Тобто, на період, коли були укладені оспорювані договори дарування виявляв ознаки тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності у формі органічного судинного депресивно - маячного розладу. Наявна на 28.09.2015 року психотична симптоматика та загальне зниження активності поряд з переживаннями маячного характеру, привели до неможливості адекватного сприйняття та оцінки ситуації, унеможливили планування та прогнозування, що стосується і усвідомлення суті і особливостей укладених договорів, його цілей, правових і практичних наслідків. Крім того, в судовому засіданні було допитано судово - психіатричного експерта (лікаря вищої кваліфікаційної категорії, стаж експертної роботи 19 років), яка пояснила, що посилання у висновку експертизи на ЧМТ у [PERSON] робилося, оскільки, він сам вказував на наявність такої травми. Анамнез у експертизі вказується зі слів хворого. І взагалі психіатрія проводиться тільки зі слів, бесіди, спостереження за поведінкою хворого. При цьому експерт пояснив, що ЧМТ не мала вирішального значення для результатів експертизи. В ході експертизи було встановлено, що у [PERSON] був тимчасовий хворобливий розлад, який мав свій початок і кінець, який не перейшов у хронічний стан. Захворювання почалося з квітня - травня 2015 року, 24.09.2015 року до нього додому приходив черговий лікар - психіатр, який рекомендував лікування в медичному закладі, 29.09.2015 року [PERSON] був поміщення на лікування в психіатричну лікарню та 06.11.2015 року із суттєвим покращенням був виписаний додому. При цьому експерт пояснила, що причини психозу [PERSON] могли бути різними, в тому числі і алкоголь, однак, вони є неважливими, так як достовірно було встановлено, що у останнього був психоз. При цьому експерт повністю заперечила посилання відповідача на те, що [PERSON] міг симулювати психічний розлад, вказуючи на те, що у психіатрії є спеціальні методи, за допомогою яких встановлюється симуляція і якби останній симулював, вона б розпізнала. Допитана в судовому засіданні свідок - лікар - психіатр, диспансерного відділення КМУ «Чернівецька обласна психіатрична лікарня» [PERSON] пояснила, що 24 вересня 2015 року вона приїхала додому оглянути [PERSON]. на прохання його брата, який непокоївся через зміни в його поведінці. Вказувала на те, що під час огляду [PERSON] був неголений, підозрілий, не вмів сформулювати підозри, був понурий, скритий, виказував маячні ідеї, як то « вона спасає себе», заявляв, що дружина є чоловіки, вона не ходить до роботи, дитина - до школи, також вказував на те, що 16 років зловживав спиртним. При цьому посилалася на те, що [PERSON] під час огляду відповідав на всі питання, однак, виказував переживання. Після проведеного огляду був нею виставлений попередній діагноз маячний розлад, маячні ревнощі та рекомендовано лікуватися в ЧПЛ. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він звернувся в психіатричну лікарню, так як поведінка брата [PERSON] була дивна, він нікуди не ходив, нічого не говорив, не мився не голився, у нього з'явилося переживання, говорив не ті слова. Він зрозумів, що брат захворів. Вказував на те, що після того, як забрав брата з психіатричної лікарні він відвіз його до мами в село, так як [PERSON] сказала, що жити з ним більше не хоче. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач [PERSON]. та відповідачка [PERSON] проживали разом з 2000 року. Влітку 2015 року [PERSON] сказала їй, що [PERSON] нічого не хоче робити, «зробився хворим». Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] проживали разом 15 років. При цьому вказував на те, що 28.09.2015 року [PERSON] був чистий, але не бритий, був ходячий, сам був у нотаріуса. При цьому вказував на те, що їдучи до дорозі до нотаріуса [PERSON] неодноразово казав, що хоче переписати половину майна на [PERSON]. Також посилався на те, що [PERSON] приходив на будівництво, однак, грошей не давав, він їх не мав. Оцінюючи обставини справи в їх сукупності, в тому числі покази свідків, зважаючи чіткий висновок судової експертизи про відсутність у відповідача через стан здоров'я можливості на час укладення договору усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними та враховуючи, що іншою стороною не було надано будь-яких доказів, які б спростовували або ставили під сумнів вищенаведені обставини, суд вважає, що в ході розгляду справи знайшли своє підтвердження посилання позивача [PERSON] щодо неможливості його на час укладення договорів дарування із [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За таких умов наявні усі передбачені ч. 1 ст. 225 ЦК України підстави для визнання таких договорів недійсним. Безпідставні на думку суду є посилання відповідачки [PERSON] на те, що [PERSON] особисто прочитав і ознайомився із змістом договорів та підписав їх, що нотаріусом неодноразово було роз'яснено їх зміст та візуально перевірено його стан, а також нотаріус переконався у добровільності його згоди та бажання на укладення вказаних договорів, при цьому, поводив себе адекватно і розумів значення своїх дій, не заперечував щодо відчуження майна на користь [PERSON], що свідчить про те, що позивач в момент підписання договорів 28.09.2015 року усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, оскільки такі висновки нотаріусом були зроблені внаслідок візуального спостереження, а не як фахівцем з цього питання. Також слід зазначити, що судом, при вирішенні даного спору, не можуть братися до уваги посилання відповідачка [PERSON] на те, що житловий будинок був збудований на її кошти, а позивач [PERSON] участі у будівництві не брав, оскільки вони виходять за межі предмета позову та не стосуються розгляду даної справи, та вказані обставини ніяким чином не можуть вплинути на встановлені обставини справи та правильність вирішення спору між сторонами. Відповідачка [PERSON] має право звернутися до суду із позовом до [PERSON] та доводити свої майнові права на спірне майно в межах інших позовних вимог. Обґрунтованим на думку суду є позовні вимоги [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Отже, вирішуючи спір про витребування майна з чужого незаконного володіння, суди повинні були встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. Така позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 16 вересня 2015 року у справі за № 6-1203цс15. Судом встановлено, що 02 грудня 2015 року відповідачка [PERSON] уклала договір дарування житлового будинку та договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER], що розташовані по [ADDRESS] із відповідачкою [PERSON] Виходячи із того, що договори дарування укладені між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] житлового будинку, реєстровий номер №17170 та земельної ділянки площею 0,0564 га, кадастровий номер [NUMBER], реєстровий номер №17173, що знаходяться по [ADDRESS] є недійсним, [PERSON] не мала права відчужувати майно. Враховуючи те, що житловий будинок та земельна ділянка вибули з володіння [PERSON] на підставі договорів дарування між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Хоменко М.О. 02 грудня 2015 року, зареєстрованих в реєстрі за № 9605 та 9608, поза його волею, майно підлягає витребуванню від набувача [PERSON] На підставі ст.ст.30, 145, 203, 225,388 ЦК України та

Outcome: approved