Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова із позовом до [PERSON] , в якому просить визнати недостовірною та такою, що принижує честь та гідність, поширену відповідачем 23 липня 2018 року інформацію, викладену у скарзі на неправомірну поведінку, яка направлена до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; зобов`язати відповідача у строк 10 календарних днів з дня набрання законної сили судовим рішенням спростувати поширену відповідачем 23 липня 2018 року недостовірну інформацію шляхом направлення на адресу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України повідомлення наступного змісту: «Інформація, що міститься в моїй скарзі на неправомірну поведінку Голови господарського суду Харківської області [PERSON] , що направлена на адресу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, не відповідає дійсності»; стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 1 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що Він обіймає посаду голови Господарського суду Харківської області. 23.07.2018 року йому стало відомо, що до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України подано скаргу на його «неправомірні дії». Зазначає, що всі вислови у скарзі є недостовірною інформацією, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача та підлягає спростуванню. Поширена відповідачем негативна та недостовірна інформація набула широкого розголосу, є вагомою для багатьох громадян, тим самим принижує соціальну оцінку громадської та професійної діяльності позивача, тому порушує право позивача на повагу до честі та ділової репутації. Спростування поширеної відповідачем недостовірної інформації повинно здійснюватись направленням спростування на адресу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України. Розмір нанесеної відповідачем моральної шкоди позивач оцінює у 1 (одну) гривню. В судовому засіданні 06.08.2019 року позивач позовні вимоги підтримав. Додатково пояснивши, що, зокрема, в скарзі зазначено, що позивач є діючим адвокатом та має свідоцтво на зайняття адвокатською діяльністю. Відповідно ж листів Ради адвокатів України та Ради адвокатів Харківської області, в Єдиному реєстрі адвокатів України відсутні відомості стосовно нього та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю не видавалось. Також відповідач у скарзі вказує, на те що позивач є власником декількох сільськогосподарських підприємств. Відповідно до Витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань він не є засновником, керівником чи кінцевим бенефіціарним власником будь-яких сільськогосподарських підприємств. Щодо зазначених у скарзі зловживань під час здійснення позивачем викладацької діяльності, то вказана інформація не відповідає дійсності та не містить будь-якого підтвердження. З приводу не зазначення у декларації про нерухомість на 5-му поверсі по [ADDRESS] , позивач зазначає, що у електронній декларації за 2015 рік ним зазначено право користування дружиною та двома синами квартирою загальною площею 198,7 кв.м. в м.Харкові, оскільки тільки в цьому році його дружина та діти мешкали окремо за вказаною адресою. Крім того, в електронній декларації ним було зазначено власника вказаної квартири, якою користувалась дружина з дітьми. Щодо незазначення користування квартирою загальною площею 198,7 кв.м. в паперових деклараціях за 2013, 2014 та 2015 роках, то на той час законодавчо не вимагалося обов`язкового декларування права користування нерухомим майном, як самим декларантом, так і членами його сім`ї. Щодо користування дружиною автомобілем Мерседес, позивач зазначає, що ним в електронній декларації за 2017 рік такі відомості не вказані з об`єктивних причин, оскільки такі випадки були поодинокі та не були доведені до його відома. Крім того, скаржник також вказував, що у власності позивача знаходиться яхта, натомість згідно довідки Державної служби України з безпеки на транспорті відсутні записи щодо суден, власником або судновласником яких він є. Доводи відповідача, що позивач керував автомобілем, перебуваючи у нетверезому стані, спричиняв аварії, також є неправдивими. Інша неправдива інформація, що міститься у скарзі, на думку позивача також не відповідає дійсності та має замовний характер, оскільки [PERSON] не подобається його тверда позиція щодо законності та неупередженості при прийнятті судових рішень та діяльності на посаді голови суду, чим хоче будь-яким чином дискредитувати, розповсюджуючи неправдиву та вигадану інформацію. На підставі викладеного, просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач, згідно вимог ч.8 ст.128 ЦПК України, в судове засідання не з`явився, в порушення ч.3 ст.131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, у зв`язку з чим на підставі ухвали Дзержинського районного суду м.Харкова від 06.08.2019 року проведено заочний розгляд даної справи згідно з вимогами ст.ст.280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. У відповідності до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивач [PERSON] обіймає посаду Голови господарського суду Харківської області. 23.07.2019 року до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України надійшла скарга [PERSON] від 11.07.2019 року, в якій останній, зокрема, зазначив, що: « [PERSON] , користуючись займаною посадою систематично та грубо нехтує своїми обов`язками. Використовує свою посаду в особистих корисливих цілях, перетворюючи почесне звання судді на джерело нелегальних прибутків». «Крім того, голова господарського суду Харківської області [PERSON] і до теперішнього часу є діючим адвокатом, та має не зупинене свідоцтво про зайняття адвокатською діяльністю.» «Все коштовне майно, яке перебуває у його фактичному володінні оформлено на підставних осіб.» « [PERSON] насправді володіє земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] , в якій розташовано елітний автомобільний салон NISSAN ФРУНЗЕ-АВТО Харьков, також частину приміщення займає ТОВ «РАДІОХОЛДИНГ БЕЛГОРОД». Від цих та інших підприємств [PERSON] . отримує стабільні прибутки.» « [PERSON] встиг шляхом тиску та вчинення рейдерських захватів стати фактичним власником ряду сільськогосподарських підприємств, таких як: ТОВ «Нікос Агро Харків», СТОВ «Колос АС», СФГ «Поліна» та ряду інших.» «Студентам він дає обмежений обсяг матеріалу, часто взагалі не приходить на лекції, але під час сесії просто вимагає зі студентів гроші за позитивні оцінки з його предметів.» «За вирішення будь-якої справи він просто вимагає гроші, навіть потрапити до нього на прийом з незначного питання також коштує немало. Ціни за лояльне рішення по справі стартують від 10 тис. доларів, а за складні справи ціна стає просто захмарною, досягає декількох мільйонів гривень, але [PERSON] за довгі роки в професії навчився створювати такі обставини та ставити в такі рамки, коли не заплатити йому просто неможливо.» «..в декларації не вказано, що він володіє цілим п`ятим поверхом в елітній новобудові по [ADDRESS] ..». «Хоча в декларації ним і зазначено на всю сім`ю лише автомобіль SKODA OCTAVIA 2013 року, проте чомусь він особисто їздить на автомобілі моделі « Bentley Continental» в повній комплектації, а його дружина [PERSON] , яка числиться юрисконсультом АО « Шкребець і партнери», та на даний час перебуває у декретній відпустці, їздить на шикарному автомобілі MERSEDES-BENZ GL 2017 року випуску, салон якого оформлений шкірою пітона та коштовним камінням SWAROVSKI». «Його дружина може собі дозволити не працювати, а відпочивати майже щомісяця на престижних курортах Европи, Лазурному узбережжі, та на тропічних островах, відвідувати покази моди, концерти співаків світового рівня, в будь-якій точці планети». « [PERSON] одягається в хутро виключно світових брендів, носить соболині шуби та коштовні прикраси, дорогоцінності, одяг у неї виключно лімітованих брендових колекцій. У неї є особиста колекція вартісних годинників..». «Свій робочий кабінет він перетворив на «бордель».». «В місце розпусти [PERSON] перетворив і свою дачу в Печенегах.» «Під час відпочинку на своїй дачі [PERSON] катається по водосховищу на своїй особистій яхті , хизується перед своїми друзями та численними коханками.» «Ще одна його особиста яхта знаходиться в Монако.» «Неодноразово під час керування автомобілем будучи п`яним [PERSON] спричиняв аварії, проте йому все сходило з рук.» «Свій шлях в житті [PERSON] вдалося прокласти не в останню чергу завдяки підтримці з боку впливового в Харкові [PERSON], з яким він поріднився, оскільки старша донька Тація народила від [PERSON] сина [PERSON] .». Відповідно до ст.28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Відповідно до ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно зі ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і ч.ч.2, 3 ст.34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватись своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками та відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Відповідно до ст.68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. За приписами ч.1 ст.270 Цивільного кодексу України відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканість житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Даний перелік прав є видами особистих немайнових прав особи, тобто право на повагу до гідності та честі є особистим немайновим правом особи. Відповідно до ст.269 ЦК України особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права фізичної особи не мають економічного змісту. Особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав. Особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно. Згідно ст.274 Цивільного кодексу України обмеження особистих немайнових прав фізичної особи, встановлених Конституцією України, Цивільним кодексом України та законами України можливе лише у випадках, передбачених Конституцією України, Цивільним кодексом України та законами України. Згідно ст.275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Відповідно до ст.276 ЦК України орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, фізична особа або юридична особа, рішеннями, діями або бездіяльністю яких порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов`язані вчинити необхідні дії для його негайного поновлення. Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням. Відповідно до статей 297, 299 Цивільного кодексу України честь, гідність і ділова репутація особи є недоторканними. Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи, як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь(поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного суду України №1 від 27.02.2009 року детально роз`яснений порядок застосування судами норм чинного законодавства щодо правового захисту честі, гідності та ділової репутації. Зокрема, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Пункт 18, 19 постанови Пленуму Верховного суду України №1 від 27.02.2009 року закріплює, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням, оскільки відповідно до ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів). Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до ч.1 ст.277 ЦК України - фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Крім того, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість особистого життя. У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3,4,6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту свої репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із тим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Суд, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, визначає характер такої інформації та з`ясовує, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням. Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Модальні слова окремий розряд лексичних одиниць, який утворився в результаті постійного використання форм різних частин мови у вставній функції з метою вираження ставлення мовця до змісту висловлювання. Функціональна місткість модальних слів із значенням невпевненості визначається їх здатністю виражати як логіко-смислові, так і емоційно-експресивні відтінки. Використовуючи такі слова, мовець дає свою логічну оцінку достовірності висловлювання. Вона виступає як припущення про відповідність висловленого реальній дійсності або сумнів у цьому і характеризується не категоричністю, проблематичністю. Вибір мовцем тих чи інших модальних слів залежить від його здатності до вираження потрібного ступеня впевненості в конкретній ситуації. Словами, які вказують на характер припущення, є - "можливо", "мені здається", тощо. З урахуванням викладеного, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Таким чином, відповідно до ст.277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинних фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції (зокрема, п.46 рішення від 8 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»). З огляду на характер скарги, поданої відповідачем до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, вбачається, що відомості викладені в ній є фактичними твердженнями, оскільки у скарзі не оцінюються дії позивача, а категорично зазначаються як фактичні дані певні обставини, що нібито мають відношення до позивача. Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових, електронних доказів, висновків експертів, показань свідків. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем не надано жодних доказів достовірності інформації, яка була висвітлена в скарзі, поданої до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо позивача. В свою чергу, позивачем доведено факт поширення недостовірної інформації відповідачем. Так, згідно довідки голови Ради адвокатів Харківської області №679/24.07.2018 року в Раді адвокатів Харківської області відсутні відомості щодо видачі [PERSON] свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю не видавалося. Згідно даних Єдиного реєстру адвокатів України відомості про [PERSON] як про адвоката не значаться. Згідно листа керівника секретаріату Ради адвокатів України Національної асоціації адвокатів України станом на 24.07.2018 року відомості стосовно [PERSON] як адвоката в Єдиному реєстрі адвокатів України відсутні. Згідно з Витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань [PERSON] не є засновником, керівником чи кінцевим бенефіціарним власником будь-яких сільськогосподарських підприємств. З пояснень позивача з приводу не зазначення у декларації про нерухомість на 5-му поверсі по [ADDRESS], вбачається, що у електронній декларації за 2015 рік ним зазначено право користування дружиною та двома синами квартирою загальною площею 198,7 кв.м. в м.Харкові, оскільки тільки в цьому році його дружина та діти мешкали окремо за вказаною адресою. Крім того, в електронній декларації ним було зазначено власника вказаної квартири, якою користувалась дружина з дітьми. Щодо користування дружиною автомобілем Мерседес, позивач зазначає, що ним в електронній декларації за 2017 рік такі відомості не вказані з об`єктивних причин, оскільки такі випадки були поодинокі та не були доведені до його відома. Згідно довідки Державної служби України з безпеки на транспорті відсутні записи щодо суден, власником або судновласником яких є [PERSON] . Згідно довідки Управління інформаційно-аналітичної підтримки ГУНП в Харківській області, [PERSON] на обліку Інтегрованої інформаційно-пошукової системи ОВС України як притягнутий до адміністративної відповідальності станом на 07.09.2018 року не перебуває. Також не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами й інші твердження відповідача, зазначені у скарзі. Враховуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, суд приходить до висновку, що твердження відповідача, зазначені у скарзі, в контексті пов`язаному з позивачем, є образливими для нього, та нічим не підтвердженими, шкодять його діловій репутації, а зазначена у скарзі інформація є недійсною та недостовірною, а тому підлягає спростуванню. Суд вважає доведеним, що внаслідок поширення цієї інформації були порушені особисті немайнові права позивача, оскільки в ній містяться відомості щодо обставин, які не відповідають дійсності. Таким чином, суд дійшов висновку, що зазначена інформація є недостовірною і такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію позивача, що є підставою для задоволення вимог [PERSON] в частині визнання інформації недостовірною та зобов`язання її спростувати. Згідно із ч.4 та ч.7 ст.277 ЦК України - спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у якій вона була поширена. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача [PERSON] у строк 10 календарних днів з дня набрання законної сили судовим рішенням спростувати поширену 23.07.2018 року недостовірну інформацію шляхом направлення на адресу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України повідомлення наступного змісту: «Інформація, що міститься в моїй скарзі на неправомірну поведінку Голови Господарського суду Харківської області [PERSON] , що направлена на адресу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України не відповідає дійсності (вх.№ від 23.07.2018 року)» Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди з відповідача, суд дійшов висновку, що у цій частині позов також слід задовольнити з наступних міркувань. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, тобто заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Відповідно до п.27 Постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст.280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Відповідно до п.3 Постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з п.9 Постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд вважає, що позивачем доведено, що він відчуває емоційний стрес, що спричинило позивачу додаткові моральні страждання та хвилювання, саме протиправні дії відповідача змусили використати своє право на захист своїх інтересів шляхом звернення до суду. Суд зазначає, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, а тому вважає, що є підстави для стягнення компенсації цієї шкоди, тому вимога [PERSON] про стягнення моральної шкоди є обґрунтованою, та з урахуванням засад розумності, справедливості та співмірності, характеру та обсягу моральних страждань їх тривалість, інших конкретних обставин справи, суд приходить до висновку про доцільність стягнення з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 1 (одну) гривню. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі викладеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про задоволення заявлених позивачем вимог у повному обсязі. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до положень ст.141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved