Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з заявою про видачу обмежувального припису. Заява мотивована тим, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , яка народилася [INFO] , про що Одеським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ в Одеській області складено відповідний актовий запис № 3297 та видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] . Батьком дитини є [PERSON] , із яким [PERSON] перебуває у шлюбі. Після реєстрації шлюбу подружжя почало проживати разом у будинку чоловіка за адресою: [ADDRESS] . Заявниця стверджує, що 18 липня 2019 року [PERSON] протиправно, без згоди матері, відлучив півторамісячну [PERSON] від матері, виставивши останню з речами на подвір`я, та з того часу, не допускає матір до дитини, навіть для її харчування, чим фактично позбавив немовля повноцінної та необхідної їжі, яку вона природньо потребує, адже знаходиться на грудному вигодовуванні. На даний час взагалі невідомо, чи отримує дитина належний, повний та необхідний рівень догляду та піклування, який відповідає її незначному віку, чи дитина покинута на призволяще. До того ж, загальновідомою є потреба немовляти перебувати постійно поруч із матір`ю для його нормального психологічного, фізіологічного та духовного розвитку. Отже, під загрозою небезпеки опинилося життя, стан здоров`я та нормальний психологічний стан двомісячної дитини, яка за своїм віком не здатна протидіяти небезпечним обставинам, у яких опинилася. [PERSON] зверталася до правоохоронних органів, органів опіки та піклування, служб у справах дітей, Уповноваженого Президента України з прав дитини, а також до громадських організацій, які сприяють захисту прав матері та дітей. Однак, станом на даний час усі спроби отримати дієвих оперативних заходів виявилися безрезультатними, дитина й досі є відлученою від матері, в останньої відсутня можливість годувати, бачитися, спілкуватися та опікуватися дитиною через повне блокування доступу до дитини з боку батька. До того ж, зазначені вище дії з боку [PERSON] по відношенню до його півторамісячної дитини підпадають під ознаки економічного, фізичного та психологічного насильства у розумінні Закону України "Про запобігання та протидію домашнього насильства", а отже потребують невідкладних обмежувальних заходів в порядку глави 13 ЦПК України. На підставі викладеного, заявниця просить заборонити [PERSON] , [INFO] , контактувати особисто з його малолітньою донькою - [PERSON] , [INFO] , строком на шість місяців. Заборонити [PERSON] , [INFO] , наближатися не ближче ніж на 30 метрів до місяця проживання його малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , а також до будь-якого іншого місяця проживання (перебування ) [PERSON] , [INFO] , строком на шість місяців. В судовому засіданні заявниця пояснила, що [PERSON] насильницьким шляхом позбавив її можливості виховувати та доглядати за малолітньою дочкою [PERSON] , яка народилася [INFO] . Так, її було виставлено її з речами на подвір`я, не надають можливість годувати дитину грудним вигодуванням, чим створено небезпеку для дитини. [PERSON] пояснив, що його дружина покинула його та дитину після конфлікту матері заявниці із свекровою. Представник відповідача пояснив, що дитина ще до виникнення конфлікту перейшла на штучне годування, оскільки мати дитини втратила можливість годувати дитину грудним вигодуванням. Представник органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради пояснила, що до них не звертались сторони з приводу конфліктної ситуації. Окрім того, вона вважає, що вищевказаний спір підлягає розгляду в порядку визначенням місця проживання дитини. Судом встановлені наступні обставини справи, а також відповідні правовідносини. Так судом встановлено, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , яка народилася [INFO] , про що Одеським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ в Одеській області складено відповідний актовий запис № 3297 та видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] . Батьком дитини є [PERSON] , із яким [PERSON] перебуває у шлюбі. Після реєстрації шлюбу подружжя почало проживати разом у будинку чоловіка за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні встановлено, що між сторонами існує спірна ситуація щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , яка народилася [INFO] . Так, [PERSON] в судовому засідання пояснила, що [PERSON] насильницьким шляхом позбавив її можливості виховувати та доглядати за малолітньою дочкою [PERSON] , яка народилася [INFO] . Так, після конфлікту її матері з матір`ю позивача, остання виставила її з речами на подвір`я. Після чого, їй не надають можливість годувати дитину грудним вигодуванням, чим створив небезпеку для дитини. [PERSON] пояснив, його дружина покинула його та дитину після конфлікту матері заявниці із свекровою, а тому він був вимушений піклуватись дитиною. Відповідно до статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашнього насильства" домашнє насильство - це діяння (дії' або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії' або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що в провадженні Суворовського районного суду м.Одеси перебуває цивільна справа №523/12101/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини. Так, згідно ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Суд вважає, що фактично між сторонами виник спір щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, а отже він повинен був розглянутий в установленому процесуальному порядку. В той же час, заявниця не надала достатніх доказів здійснення [PERSON] фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства щодо дитини. Так, заявником не доведено існування загрози вчинення протиправних дій щодо дитини, а викладені заявником факти лише свідчать про існування спору щодо визначення місця проживання дитини. Згідно ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Суд, аналізуючи у сукупності пояснення заявниці вважає, що єдиною метою заявниці є бажання відібрати дитину від батька дитини, оскільки вона вважає, що подальше перебування дитини є погрожує життю та розвитку дитини. Частиною 1 ст. 170 СК України встановлено, що суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Отже законодавством встановлений певний порядок вирішення ситуації, яка фактично виникла між сторонами, при цьому суд вважає, що відсутні підстави для застосування спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які передбачені ст. 24 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» від 7 грудня 2017 року № 2229-VIII. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed