Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

20 серпня 2020 року представник органу опіки та піклування Саратської районної державної адміністрації Одеської області звернувся до суду із зазначеним позовом в інтересах малолітньої дитини, в якому просить позбавити відповідачку [PERSON] батьківських прав щодо [PERSON] , [INFO] , та стягнути з неї аліменти на утримання дитини у розмірі 1159 гривень щомісячно, з подальшою індексацією відповідно до закону, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Свої вимоги обґрунтував тим, що [PERSON] проживала на території Надеждинської сільської ради за адресою: [ADDRESS] разом зі своєю донькою [PERSON] , [INFO] , та співмешканцем [PERSON] , [INFO] . Мати не виконувала свої батьківські обов`язки, дитина була не доглянута, постійно хворіла, а в 2015 році відповідач виїхала в невідомому напрямку та залишила дитину на батька, який, в свою чергу, передав дівчинку на виховання дідусю та бабусі. [INFO] батько неповнолітньої [PERSON] помер. Таким чином, дитина залишилась без батьківського піклування, матір свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків. Представник позивача у судове засідання не з`явилася, просила розгляд справи здійснювати у відсутність представника позивача. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Причини неявки суду не повідомила. Будь-яких заяв клопотань зі сторони відповідача на адресу Саратського районного суду Одеської області не надходило. Представники третіх осіб: органу опіки та піклування Надеждинської сільської ради Саратського району Одеської області, Служби у справах дітей Саратської районної державної адміністрації Одеської області, в судове засідання не з`явились, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положення цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Стаття 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, встановлює, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У статті 19 Конвенції про права дитини держави - учасниці, які її підписали (в т. ч. і Україна), взяли на себе зобов`язання вживати всіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм насильства, образи чи зловживань, відсутності належного піклування чи недоброго і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої особи. Стаття 51 Конституції України та статті 151, 180 СК України встановлюють для батьків обов`язок виховувати та утримувати дітей до їх повноліття. Згідно частини 4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Стаття 12 Закону України "Про охорону дитинства" зобов`язує батьків виховувати дитину, піклуватись про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя, праці, розвивати її особистість, повагу до прав, свобод людини та громадянина. Як вбачається з матеріалів справи, батьками дитини [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , про що було видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] [INFO] . Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 05 листопада 2019 року, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] . Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 12 березня 2019 року №28, виданої Надеждинською сільською радою, [PERSON] , [INFO] , проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до характеристики Надеждинської сільської ради від 12 червня 2020 року №541 на сім`ю [PERSON] , зазначено, що остання проживала на території Надеждинської сільської ради за адресою: [ADDRESS] разом зі своєю донькою [PERSON] , [INFO] , та співмешканцем [PERSON] , [INFO] . За час проживання сім`я зарекомендувала себе з негативної сторони, батько не мав постійного місця роботи, на проживання заробляв тимчасовими заробітками. Мати не виконувала свої батьківські обов`язки, дитина була не доглянута, постійно хворіла, була в брудному стані. На зауваження медичного працівника та членів комісії з питань захисту прав дитини, які постійно відвідували родину [PERSON] не реагувала. А в 2015 році вона взагалі виїхала в невідомому напрямку, залишивши дитину на батька [PERSON] , який, в свою чергу також, не справляючись з батьківськими обов`язками, передав дівчинку на виховання дідусю і бабусі, де вона перебуває до теперішнього часу. Згідно характеристики Опорного закладу Надєждинська ЗОШ І-ІІІ ступенів Саратської районної ради Одеської області від 03 червня 2020 року №77, [PERSON] , навчається в школі другий рік. Дівчинка має статус дитини з особливими потребами. На допомогу їй виділили штатну одиницю - асистента вчителя, який допомагає їй оволодівати вміннями і навичками відповідно до індивідуального плану. У спілкуванні з дорослими та дітьми не демонструє прогресу, знаходиться на рівні 3-4-річної дитини. Матір ні разу не повідомляла про себе, донькою не цікавилась. Весь час про дитину піклувались: бабуся [PERSON] та дідусь [PERSON] . [PERSON] , [INFO] , було написано нотаріально засвідчену заяву від 13 січня 2020 року, в якій вона зазначає, що не заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до рішення виконавчого комітету Надеждинської сільської ради Саратського району Одеської області від 07 квітня 2020 року вирішено затвердити витяг комісії з питань захисту прав дитини від 16 березня 2020 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , а також клопотати перед органом опіки та піклування Саратської РДА щодо надання висновку про позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно її малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] та для подальшого вирішення питань в судовому порядку. Згідно витягу з амбулаторної карти дитини [PERSON] , остання виховувалась у неблагополучній сім`ї. В своїй роботі медичні працівники неодноразово звертались в сільську раду за допомогою. З трирічного віку мати зовсім не займається вихованням дитини, дитина перебувала під наглядом бабусі і дідуся. Згідно висновку психіатра ЦРЛ у дитини має місце затримка психічного розвитку. Відповідно до висновку Саратської районної державної адміністрації Одеської області від 14 липня 2020 року №02-34/1121 «Про доцільність позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] , [INFO] , по відношенню до її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] », Саратська районна державна адміністрація, як орган опіки і піклування, вважає що є всі підстави для позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] , [INFO] , по відношенню до її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . У відповідності до п.2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Суд враховує правову позицію Верховного Суду у справі № 753/2025/19, провадження № 61-1344св20, викладену у постанові від 06 травня 2020 року, згідно якої тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. Судом встановлено, що у даній справі відповідачка не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умови для отримання нею освіти. Усі перелічені фактори, а також той факт, що відповідачка була повідомлена про розгляд справи, однак не надала заперечень проти задоволення позову, у сукупності свідчать про те, що змінити її поведінку у кращу сторону неможливо. За таких обставин суд приходить до висновку, що в інтересах дитини відповідачку належить позбавити батьківських прав. Частиною 2 ст. 166 СК України встановлює, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною 1 статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. На підставі ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Суд приймає до уваги те, що відповідач є особою працездатного віку, має можливість працевлаштування, однак постійного доходу не має. Відповідачем суду не надано будь-яких доказів наявності аліментних зобов`язань перед іншими особами та соціальних зобов`язань, які могли бути враховані при визначенні розміру аліментів. Відповідач повинен у відповідності до вимог закону утримувати дитину, відчувати відповідальність за неї, забезпечувати їй добрі умови для проживання та виховання, у тому числі, забезпечувати матеріально, однак відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання в добровільному порядку. Розмір аліментів позивачем зазначено з урахуванням обставин, що передбачені ст. 182 Сімейного кодексу України. Тому, виходячи з вимог розумності та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] , [INFO] , аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі у розмірі 1159 гривень щомісячно на утримання [PERSON] , [INFO] , з подальшою індексацією відповідно до закону, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дітьми повноліття, чи до зміни матеріального або сімейного стану сторін. За вимогами частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У спростування наведеного будь яких доказів відповідачем суду не надано. За викладених обставин суд вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки знайшов своє підтвердження в судовому засіданні. Згідно ст. 430 ч.1 п.1 ЦПК України рішення про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. На підставі п. 14 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання заяви про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб у разі, якщо представництво їх інтересів у суді відповідно до закону або міжнародного договору, згоду на обов`язковість якого надано Верховною радою України, здійснюють органи опіки та піклування або служби у справах дітей. Згідно позовної заяви позовні вимоги містять дві вимоги, а саме одну позовну вимогу майнового характеру - стягнення аліментів, та одну вимогу немайнового характеру - позбавлення батьківських прав. На підставі п.3 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. Статтею 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (840,80 грн.) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (10510,00 грн.), а за подання до суду позовної заяви немайнового характеру судовий збір сплачується у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (840,80 грн.). Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на одну позовну вимогу майнового характеру та одну позовну вимогу немайнового характеру на користь держави у загальному розмірі 1 681 грн. 60 коп.

Outcome: approved