Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-27 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" 5 липня 2019 року звернулося з вказаним позовом до суду, мотивуючи його тим, що 15 травня 2013 року [PERSON] відповідно до укладеного договору без номера, отримала кредит в розмірі 2 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В порушення статей 509, 526, 1054 ЦК України та умов договору, відповідачка зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконує та, станом на 11 червня 2019 року допустила заборгованість у сумі 349 564 грн 49 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом 11 802 грн 93 коп.; заборгованості по процентам за користування кредитом 334 161 грн. 56 коп.; заборгованості за пенею та комісією 3 600 грн. Проте кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином, заборгованість, яку просить позивач стягнути становить 125 106 грн 85 коп., яка складається з наступного: заборгованості за кредитом 11 802 грн 93 коп.; заборгованості по процентам за користування кредитом з 17 травня 2013 року по 1 квітня 2018 року 113 303 грн 92 коп. Просили стягнути з відповідачки на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором в сумі 125 106 грн 85 коп. та судові витрати по справі. Ухвалою судді від 11 липня 2019 року було відкрито спрощене позовне провадження. Із власної ініціативи суду розгляд справи проводиться у судовому засіданні з викликом сторін. Представник позивача в судове засідання не прибув, надав до суду клопотання, в якому просив розгляд справи проводити без його участі, не заперечував проти ухвалення рішення в заочному порядку. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, надала до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечувала щодо позивних вимог, виходячи з слідуючого. Відповідачка вважає, що договір без номера від 17 травня 2013 року не є діючим, в зв`язку з тим, що сплинув строк дії платіжної картки, останній платіж було здійснено 15 червня 2016 року, а позивач звернувся з позовом 5 липня 2019 року, тобто пропустив строк позовної давності. Крім того відповідачка зазначила, що додані позивачем до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг останньою не підписувались, а отже не є складовою частиною договору. У відповіді на відзив позивач вказав, що обставини, на які посилається відповідачка, не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду. Суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 17 травня 2013 року [PERSON] відповідно до укладеного договору без номера отримала від Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» кредит в розмірі 2 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Як вбачається з довідки розрахунку заборгованості за договором б/н від 17 травня 2013 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом - [PERSON] , станом на 11 червня 2019 року, остання має заборгованість 125 106 грн 85 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом 11 802 грн 93 коп., заборгованості за процентами з 17 травня 2013 року по 1 квітня 2018 року 125 106 грн 85 коп. Відповідно до ст. 634 ч. 1 ЦКУ України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Як встановив суд та вбачається з матеріалів справи в анкеті-заяві позичальника від 17 травня 2013 року розмір кредитного ліміту не визначено, процентна ставка також не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги про стягнення заборгованості за кредитом та процентів за користування кредитом, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 17 травня 2013 року, посилався на Витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт та з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщених на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як на невід`ємні частини спірного договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається з матеріалів справи, останні не містять підтверджень, що відповідачка була ознайомлена з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також те, що вказані Умови та правила надання банківських послуг на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, а щодо сплати неустойки, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. За змістом ч. 1 ст. 634 ЦК України вбачається, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки вказані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим позивачем в період з часу виникнення спірних правовідносин суд не може застосувати правила договору приєднання до вказаних правовідносин. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Тому позивачем не надано належних і допустимих доказів, які підтверджували б, що саме ці умови розуміла позичальник, підписуючи заяву-анкету, а відтак, відсутні підстави для того, щоб вважати умови та правила надання банківських послуг, частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 лютого 2015 року в справі № 6-240цс14 та в постанові від 11 березня 2015 року № 6-16цс15, а також узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Дослідивши докази в їх сукупності, суд встановив, що позов підлягає задоволенню частково, а саме стягнення з відповідачки суми заборгованості за тілом кредиту, а саме 11 802 грн 93 коп., в решті позовних вимог слід відмовити в зв`язку з викладеними вище обставинами. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial