Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом та просив визнати незаконним рішення державного реєстратора комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро Державної реєстрації» Боднара Олексія Миколайовича (далі державного реєстратора) №38072562 від 10.11.2017р. про державну реєстрацію права власності на кв. [ADDRESS] за Товариством з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» (далі ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ»), скасувати запис про реєстрацію права власності №23309761 від 09.11.2017 на вказану квартиру, витребувати вказану квартиру з володіння ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» та передати її у власність [PERSON] В обґрунтування вимог позивач посилався на те, що 06.12.2005р. [PERSON] за власні кошти придбав п'ятикімнатну квартиру [ADDRESS], право власності на яку було зареєстровано 19.12.2005р. 14.02.2007р. між позивачем та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - Банк) був укладений договір про надання споживчого кредиту №11116854000 в сумі 80 000,00 доларів США, що еквівалентно 404 000,00 грн. терміном дії до 14.02.2017р. із процентною ставкою 13,3 % річних. Відповідно до п.2.1 зазначеного договору, в забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним Договором, 14.02.2007р. між Банком та позивачем було укладено іпотечний договір, предметом якого була кв. [ADDRESS], вартість якої згідно звіту незалежної оцінки становила 671 958,00 грн. 11.06.2012 між Баком та ТОВ «Кей-Колект» був укладений договір про відступлення права вимоги за вищевказаним договором споживчого кредиту №11116854000 від 14.02.2007р. Разом з тим, у вказаному договорі факторингу та додатку до нього немає відомостей щодо суми переуступлення права вимоги, а лише зазначено кінцевий термін погашення кредиту за кредитним договором - 14.02.2027р. В той же час, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно сума основного зобов'язання позивача за вищевказаним договором іпотеки від 14.02.2007р. становить 7277,97 доларів США, із строком виконання до 19.02.2022р. 28 грудня 2012 року державним реєстратором було зареєстровано вищевказаний договір відступлення права вимоги за договором іпотеки від 14.02.2007р. Підставою для внесення вищевказаного запису до Державного реєстру було рішення державного реєстратора Боднара О.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 38072562 від 10.11.2017р. Державний реєстратор зареєстрував право власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ «Кей-Колект». Згідно інформації з Державного реєстру нерухомого майна від 08.12.2017р., підставою для реєстрації права власності за ТОВ «Кей-Колект» були договір іпотеки №446 від 14.02.2007р., договір про відступлення права вимоги від 11.06.2012р., вимога ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» про усунення порушень основного зобов'язання від 07.12.2016р., поштове повідомлення 0130003634354 від 07.12.2016р. У подальшому, у вищевказану квартиру прийшли раніше невідомі позивачу особи, які представились представниками ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», зломили вхідні двері, винесли все його майно та майно його матері на вулицю та замінили вхідні замки. Приїхавши за вказаним фактом співробітники Національної поліції в Одеській області не вжили жодних заходів з метою поновлення порушених прав позивача, посилаючись на цивільно-правові відносини, які виникли між позивачем та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ». Таким чином, позивач не має доступу до свого житла, чим грубо порушено його право приватної власності на квартиру, охоронюване та забезпечене державою, Конституцією та чинним законодавством України та вважає, що дії та рішення державного реєстратора по реєстрації права власності на кв. [ADDRESS] за ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» є незаконними. Таким чином, позивач просив задовольнити позов в повному обсязі. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивача (а.с. 13, том 2). Державний реєстратор КП Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Боднар О.М., в судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с. 11, том 2). Представник ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» в судове засідання не з'явився, про місце та час його проведення повідомлявся належним чином (а.с.8, том 2), причини неявки не повідомляв, заява про розгляд справи у його відсутність не надходила. Судове рішення ухвалено за відсутності учасників справи. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так встановлено, що 14.02.2007р. між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №11116854000 відповідно до умов, якого, Банк надав Позичальнику кредит у сумі 80 000,00 доларів США, що еквівалентно 404 000,00 грн. строком повернення до 14.02.2017р. із процентною ставкою 13,3 % річних (а.с.24). Відповідно до п.2.1 зазначеного договору, в забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним Договором, 14.02.2007р. між Банком та позивачем було укладено іпотечний договір, предметом якого була кв. [ADDRESS], вартість якої згідно звіту незалежної оцінки становила 671 958,00 грн. (а.с.34). 11.06.2012р. між Баком та ТОВ «Кей-Колект» був укладений договір факторингу № 4, відповідно до якого право вимоги за кредитним договором №11116854000 від 14.02.2007р. перейшло до ТОВ «Кей-Колект» (а.с. 38) та укладено договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки, відповідно до якого Банк передав, а ТОВ «Кей-Колект» прийняв права вимоги за договорами іпотеки (а.с.44). 28.12.2012р. державним реєстратором було зареєстровано вищевказаний договір відступлення права вимоги за договором іпотеки від 14.02.2007р. Підставою для внесення вищевказаного запису до Державного реєстру було рішення державного реєстратора Боднара О.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 38072562 від 10.11.2017р. (а.с.49) Згідно інформації з Державного реєстру нерухомого майна від 08.12.2017р., 09.11.2017р. державним реєстратором було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ «Кей-Колект» на підставі договору іпотеки №446 від 14.02.2007р., договору про відступлення права вимоги від 11.06.2012р., вимоги ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» про усунення порушень основного зобов'язання від 07.12.2016р., поштового повідомлення 0130003634354 від 07.12.2016р.(а.с.48). В силу частин 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, предбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами першою - другою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до п.2.2.1 Іпотекодержатель (Банк) протягом 30 календарних днів зобов'язаний попередити Іпотекодавця (Позивача) про відступлення права за цим договором. Згідно п. 5.2 договору іпотеки від 14.02.2007р. у разі порушення Позичальником взятих на себе зобов'язань, Іпотекодержатель (Банк) надсилає Позивачу рекомендованим листом повідомлення про застосування застереження про задоволення своїх вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-ІV державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення та ін. Згідно ст. 18 вказаного Закону державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви. Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Відповідно до ч. 2 ст. 26 зазначеного Закону у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Згідно ст. 37 вказаного Закону рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб'єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. Так, відповідно до п. 46 Порядку для проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінет Міністрів України №1127 від 25.12.2012 (в редакції, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення) для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30- денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Відповідно ст. 24 Закону України «Про іпотеку» №898-15 іпотекодержатель зобов'язаний письмово у п'ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов'язанням. Згідно ст.. 55 ЗУ «Про іпотеку» № 898-15 у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотеко держателя вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеній у постанові від 11.04.2017р. по справі №822/864/15 «...підтвердженням отримання Товариством письмової вимоги Банку, яка, як зазначено у вищезгаданих свідоцтвах нотаріуса, пересилалася поштою рекомендованим листом, а отже, й завершення 30-денного строку з моменту її отримання, має бути повідомлення про вручення поштового відправлення, вручене та оформлене відповідно до Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року № 270, та Порядку пересилання поштових відправлень, затвердженого наказом Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» від 12 травня 2006 року №211. Як установили суди, таке повідомлення, як і документ про оплату послуг пересилання поштового відправлення, Банк разом із іншими документами для проведення державної реєстрації права не подав. Тобто вимоги Порядку щодо надання документа, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником письмової вимоги іпотекодержателя, не виконано. Отже, державна реєстрація за Банком права власності на земельну ділянку за неподання для цього передбачених пунктом 46 Порядку документів проведена державним реєстратором без дотримання положень статей 9 та 15 Закону № 1952-ІУ, а тому рішення зазначеного суб'єкта владних повноважень від 9 лютого 2015 року №19199600 про реєстрацію права власності є протиправним». Разом з тим, у порушення вимог ст. 24 ЗУ «Про іпотеку» №898-15 ні Банк, ні ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» не повідомили [PERSON], про укладення 11.06.2012р. договору факторингу та договору відступлення права вимоги за кредитним договором від 14.02.2007р. між Баком та ТОВ «Кей-Колект». Крім того, у порушення вимог ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» №898-15 ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» не надіслало позивачу письмову вимогу про усунення порушень договірних зобов'язань, із встановленням мінімального (30- денного) строку для виконання договірного зобов'язання. Також, у порушення ст.ст. 10, 18 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 46 Порядку для проведення державної реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінет Міністрів України №1127 від 25.12.2012р. державний реєстратор не перевірив наявність всіх документів для проведення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», у зв'язку з чим рішення №38072562 від 10.11.2017р. державного реєстратора та запис про державну реєстрацію права власності №23309761 від 09.11.2017р. є незаконними та підлягають скасуванню. Згідно ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» №898-15 рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Відповідно до п. 41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012р. при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Отже, звернення стягнення ТОВ «Кей-Колект» на предмет іпотеки є необгрунтованим та неспівмірними із сумою основного зобов'язання, оскільки вартість п'ятикімнатної квартири [ADDRESS] в десять разів більша ніж залишкова сума основного зобов'язання за кредитним договором, вказаній у Державному реєстрі нерухомого майна. Також, відповідно до ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Згідно п. 43 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012р. при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України, ст.ст. 39, 40 ЗУ "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Відповідно до постанови Верховного суду України від 19.12.2016р. по справі №441/576/14-ц: «Частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. Таким чином, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють з жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Установивши у справі, яка переглядається, що в іпотеку було передано житловий будинок, придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд дійшов помилкового висновку про наявність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без наданняїм іншого постійного житла». Оскільки, [PERSON], придбав квартиру, яка є предметом спору, за власні кошти відповідно до договору купівлі-продажу від 06.12.2005р. (а.с.50), тобто до укладення договору кредиту, ні Банк ні ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» не повідомляли позивача та членів його сім'ї (мати) про необхідність добровільного звільнення кв. [ADDRESS], рішення суду про виселення не приймалось, у зв'язку з чим дії відповідача по виселенню позивача та його матері є незаконним. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Правила, що містяться в статті 321 Кодексу повторюють зміст частин 4 та 5 ст. 41 Конституції України, тим самим непорушність права власності знаходить статус конституційного принципу. Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України право власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно п. 5 Постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014р. вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Відповідно до п. 21 вказаної постанови Пленуму спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК. Згідно п. 23 постанови Пленуму №5 від 07.02.2014р. відповідно до ст.. 387 ЦК та ч. 3, ст. 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Відповідно до п.10 та п.11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції яка діяла на час укладення кредитного договору від 14.02.2007р.) якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність. Згідно п.11 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції яка діяла на час укладення кредитного договору від 14.02.2007), якщо кредитодавець у позасудовому порядку або до судового провадження звертається з вимогою про повернення споживчого кредиту або погашення іншого боргового зобов'язання споживача, кредитодавець не може у будь-який спосіб вимагати будь-якої плати або винагороди від споживача за таке звернення. При цьому кредитодавцю забороняється: 1) надавати неправдиву інформацію про наслідки несплати споживчого кредиту; 2) вилучати продукцію у споживача без його згоди або без одержання відповідного судового рішення; 3) зазначати на конвертах з поштовими повідомленнями інформацію про те, що вони стосуються несплати боргу або споживчого кредиту; 4) вимагати стягнення будь-яких сум, не зазначених у договорі про надання споживчого кредиту; 5) звертатися без згоди споживача за інформацією про його фінансовий стан до третіх осіб, які пов'язані зі споживачем родинними, особистими, діловими, професійними або іншими стосунками у соціальному бутті споживача; 6) вчиняти дії, що вважаються нечесною підприємницькою практикою; 7) вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Таким чином, враховуючи те, що ні Банк ні ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» не повідомили позивача про укладення 11.06.2012р. договору факторингу та договору відступлення права вимоги за кредитним договором від 14.02.2007р., ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» не надіслав позивачу письмову вимогу про усунення порушень договірних зобов'язань, ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» не надіслав вимогу про добровільне виселення з квартири [ADDRESS] та не звернувся до суду з позовною заявою до позивача та його матері про примусове виселення із вказаної квартири, слід прийти до висновку, що окрім порушень положень ст.ст. 24, 35, 37, 40 Закону України «Про іпотеку», також були порушені вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогам. Відповідно до ч. 8 ст. 30 ЦПК України вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій розглядаються судом, визначеним за правилами підсудності щодо розгляду спору, похідними від якого є такі вимоги. Згідно ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги [PERSON] про визнання незаконним рішення державного реєстратора, скасування запису про реєстрацію права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння підлягають задоволенню. Відповідно до ч. З ст. 133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правничу допомогу. Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч.3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. На підставі ст.ст. 10, 18, 26, 37 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 46 Порядку для проведення державної реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМ України №1127 від 25.12.2012р., ст.ст. 24, 35, 37, 40 ЗУ «Про іпотеку», ст.ст. 11, 22 ЗУ «Про захист прав споживачів»,

Outcome: approved