Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

[PERSON] 19.08.2016 року звернулася до Жмеринського міськрайонного суду з цим позовом із вимогами стягнення на її користь з [PERSON] коштів за договором позики в розмірі 37941,18 грн. та судові витрати в розмірі 551,20 грн. Свої вимоги мотивувала тим, що відповідно до розписок останній 21.06.2015 року позичив у позивача 2000 грн., які зобовязався повернути строком до 25.06.2015 року, 23.06.2015 року позичив у позивача 10000 грн., які зобовязався повернути строком до 30.06.2015 року, та 08.02.2016 року позичив у позивача 1000 доларів США, що еквівалентно сумі 25941,18 грн., які зобовязався повернути строком до 11.02.2016 року, але до теперішнього часу борг не повернув. Посилаючись на невиконання відповідачем своїх зобовязань щодо повернення боргу просила стягнути з відповідача кошти в сумі 37941,18 грн., з розрахунку зазначеної суми позики. В судове засідання позивач [PERSON], належно повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, подавши попередньо письмову заяву про розгляд справи у її відсутність, у якій підтримала заявлені вимоги у повному обсязі та не заперечувала щодо винесення заочного рішення. В судове засідання відповідач [PERSON], належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду шляхом направлення судової повістки за місцем його реєстрації згідно адресної довідки (а.с.14) в порядку ч.5 ст.74 ЦПК України, якою визначено, що навіть у разі відсутності фізичних осіб, що беруть участь у справі, за зареєстрованою у встановленому законом порядку адресою їх проживання, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином, до суду черговий раз не зявився, причин своєї неявки не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не подав. Виходячи з наведеного суд дійшов висновку про можливість постановлення рішення в порядку заочного розгляду справи, так як відповідно ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Вивчивши доводи позовної заяви, дослідивши представлені докази, суд доходить наступного. Згідно ч.1 ст.11, ч.1,2 ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку; зобовязання виникають, зокрема, з підстав договорів. Відповідно до положень ч.1 ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Згідно вимог ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований у одному або кількох документах, яким обмінялись сторони; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У відповідності до вимог ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до положень ч.1,2 ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом; особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобовязання. Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Відповідно до змісту ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до положень ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно вимог ч.1,3 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем), у строк та в порядку, що встановлені договором Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. У відповідності до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Так, згідно копії свідоцтва про зміну імені позивач 08.07.2016 року змінила прізвище з "Дудник" на "Петрашек" (а.с.4). З копії розписки від 21.06.2015 року (а.с.29) вбачається, що відповідач [PERSON] отримав у борг та зобовязався до 25.06.2015 року повернути позивачу [PERSON] кошти в сумі 2000 грн. З копії розписки від 23.06.2015 року (а.с.30) вбачається, що відповідач [PERSON] отримав у борг та зобовязався до 30.06.2015 року повернути позивачу [PERSON] кошти в сумі 10000 грн. З копії розписки від 08.02.2016 року (а.с.31) вбачається, що відповідач [PERSON] отримав від [PERSON] кошти в сумі 1000 доларів США, що на час пред'явлення позову еквівалентно сумі 25941,18 грн., які зобовязався до 11.08.2016 року повернути. Вказані докази суд приймає до уваги, так як вони зібрані із дотриманням вимог закону, ніким не спростовуються та не суперечать один одному. З урахуванням наведених доказів суд визначає належно доведеним позивачем факти надання нею 21.06.2015, 23.06.2015, 08.02.2016 років відповідачу у позику загалом 37941,18 грн. (2000 грн. + 10000 грн. + 25941,18 грн.), термін зворотнього повернення яких за відповідними зобовязаннями минув до часу предявлення даного позову до суду. Таким чином, в судовому засіданні на підставі представлених позивачем доказів, які ніким із сторін не оспорено, судом встановлено прострочення [PERSON] свого обовязку щодо повернення [PERSON] отриманих за договорами позики від 21.06.2015, 23.06.2015, 08.02.2016 років коштів із загальною сумою боргу в розмірі 37941,18 грн, який виник з вини позичальника, так як заявлена до стягнення сума не суперечить вимогам закону та узгоджується з умовами договорів позики щодо письмових розписок, дані обставини не спростовані безпосередньо відповідачем ні в який спосіб, тобто всупереч власного обовязку ним не доведено відсутність вини особи, яка не виконала зобовязання, а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в межах заявлених позовних вимог. Також з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені останньою судові витрати в розмірі 551,20 грн. із розрахунку сплаченої та документально підтвердженої суми судового збору (а.с.1). Враховуючи викладене,

Outcome: approved