Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-17 00:00:00

17 листопада 2016 року позивач [PERSON] звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом. Позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним. Вона знаходилась у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 17 червня 2006 року. В період шлюбу у сторін народилась донька [PERSON], [INFO]. Після народження доньки позивач та лікарі почали помічати відхилення у розвитку дитини, проте відповідач не звертав уваги на тривоги позивача, не брав фінансової участі у лікуванні дитини, фактично одразу після народження дитини перестав цікавитися її життям і подальшим розвитком. Рішенням суду від 18.05.2011 року шлюб між сторонами було розірвано, проте задовго до офіційного розірвання шлюбу позивач і відповідач стали жити окремо і з того часу відповідач майже перестав бачитися з дитиною і брати хоча б якусь участь у її вихованні. На теперішній час дитина є інвалідом підгрупи А. Відповідач ніякого зв'язку з дитиною не підтримує та участі у її вихованні не приймає, вкрай рідкі відвідини батька відбуваються як правило, коли відповідач перебуває в стані алкогольного або наркотичного сп'яніння, при цьому влаштовує сварки з позивачем, що негативно впливає на стан дитини. Відповідачеві невідомо про особливості потреб доньки, він не вникав в її режим прийому ліків та дієту. Відповідач жодного разу не приходив на заняття до навчально-реабілітаційного класу, де навчається дитина. Матеріальну участь в утриманні дитини відповідач приймає лише періодично і лише після того, як позивач була змушена звернутися до суду із позовом про стягнення з нього аліментів, проте і після цього сплата аліментів відбувається нерегулярно і відповідач має велику заборгованість. З урахуванням викладеного, позивач просить суд позбавити батьківських прав відповідача відносно доньки [PERSON], [INFO]. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач позовні вимоги не визнав, пояснив, що він допомагав дружині у вихованні дитини. Коли вони проживали разом, дитина більше часу перебувала з його матір'ю. Зараз він хоче спілкуватися з дитиною, але позивач не надає йому такої можливості, викликає поліцію. Аліменти він сплачує шляхом відрахувань із заробітної плати. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав. Суд, вислухавши сторони, свідків, дослідивши надані докази, прийшов до наступного висновку. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судом встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] року, матір'ю дитини зазначена [PERSON], батьком - [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2011 року у справі № 2-3635/11 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Із рішення суду вбачається, що на час винесення рішення сторони проживали окремо, що спростовує доводи відповідача, що вони ще і після розлучення продовжували жити разом. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Також, рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2011 року у справі № 2-6094/11 з [PERSON] стягнуто аліменти на утримання доньки [PERSON] у розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу відповідача щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивачка посилалася на те, що відповідач не надає допомоги на утримання спільної дитини. Відповідач позовні вимоги визнав в повному обсязі. Дитина [PERSON] є дитиною інвалідом, що підтверджується посвідченням від 17.01.2011 року, медичним висновком № 39 на дитину-інваліда, висновком консультанта дитячого лікаря-психіатра, з діагнозом: дитячий аутизм з якісними порушеннями реципрокної соціальної взаємодії, комунікації, стереотипними формами поведінки і когнітивною недостатністю. Крім того, дитина з народження спостерігається в КЗ «Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 2», перебуває на диспансерному обліку з діагнозом: F 84.0; мінімальна мозкова дисфункція; пієлоектазія; затримка розвитку мовлення; функціональне порушення травлення; дискінезія жовчовивідних шляхів; вроджена лактазна недостатність; панкреатопатія; пупкова грижа; вальгусна деформація нижніх кінцівок; плоско-вальгусні стопи. Гастроентерологом рекомендована безлактозна дієта на постійній основі. Дитина потребує ліки: мамалак постійно, креон постійно, холосас 2 рази на рік протягом 1 місяця. Згідно довідки про склад сім'ї від 17.11.2016 року, [PERSON] проживає з матір'ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] З характеристики на вихованку навчально-реабілітаційного класу Дніпропетровського обласного методичного психолого-медико-педагогічного центру [PERSON], з довідки практичного психолога [PERSON] вбачається, що мати дівчинки приділяє достатньо уваги вихованню, корекційному навчанню дитини, свого часу звільнилася з посади вчителя української мови КЗОСЗШ № 10 та влаштувалася вихователем в ДНЗ № 340 комбінованого типу до групи ЗПР з метою нагляду за дитиною та її соціалізації. Емоційно дівчинка залежить від емоційного стану мами. Так як батько в родині відгородився від ситуації, не підтримував ані матеріально, ані емоційно, це привело до виснаження мами. В зв'язку з тим у Влади погіршився психоемоційний стан. Остаточно розірвавши контакт з батьком, мати стала емоційно врівноваженішою, що відразу посприяло покращенню психоемоційного стану Влади, що помітили всі фахівці, які працюють з дівчинкою. З характеристики дитини, наданої вчителем дефектологом [PERSON] КЗО «Дніпропетровський навчально-реабілітаційний центр «Шанс» ДОР», вбачається, що батько ніколи не спілкувався з вчителями щодо успішності та виховання дитини, оформленням щорічної документації, потрібної для навчання у закладі, займається мама. Крім того, рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2017 року у справі № 200/22285/16, яке набрало законної сили 24.03.2017 року, збільшено розмір аліментів, що стягуються за рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.09.2011 року з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON]. Постановлено з дня набрання рішенням законної сили стягувати з відповідача щомісячно аліменти у розмірі 1/3 частини від усіх видів доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. В судовому рішенні встановлено, що у відповідача не існує перешкод для виконання ним обов'язку по утриманню власної дитини, чого останній не робить, маючи заборгованість по аліментах. Згідно довідки від 14.09.2017 року, наданої державним виконавцем Соборного ВДВС м. Дніпро ГТУЮ у Дніпропетровській області Перелигіною А.В., розмір заборгованості відповідача зі сплати аліментів станом на 01.09.2017 року становить 39645,59 грн. В судовому засіданні були допитані свідки, в тому числі [PERSON] - вчитель в НРЦ «Шанс», яка пояснила, що з часу коли дитина стала мешкати лише з матір'ю, вона стала психічно рівною. Батько ніколи не цікавився станом дитини, не приймав участі в її житті та розвитку. Одного разу вона бачила дівчинку з батьком, батько був агресивно налаштований, що негативно відбилося на психічному стані дитини. Свідок [PERSON], сусід по гуртожитку, пояснив, що відповідач часто був в нетверезому стані, курив «траву» (наркотичний засіб), з дитиною бачив відповідача дуже рідко, останній раз він спілкувався з дитиною більше року назад. Аналогічні пояснення дав свідок [PERSON] Згідно висновку Шевченківської районної у м. Дніпропетровську ради як органу опіки та піклування № 13/15-223 від 08.08.2017 року, орган опіки та піклування вважає за можливе позбавити відповідача батьківських прав відносно доньки [PERSON]. При цьому у висновку відображено, що батько вважає позбавлення його батьківських прав недоцільним, пояснив, що всю зарплату він віддавав дружині, вважає причиною позбавлення батьківських прав те, що мати дитини бажає виїхати за кордон, а він не дозволяє цього. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. В судовому засіданні встановлено, що позивач будучи матір'ю неповнолітньої доньки, виконує всі обов'язки пов'язані з розвитком і вихованням дитини, в свою чергу відповідач не бажає виховувати та утримувати дитину. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток своєї доньки [PERSON], навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує її матеріально. Відповідно до вимог ст. 164 Сімейного Кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав, встановлених пунктами 2, 4 і 5 частини першої цієї статті, лише у разі досягнення ними повноліття. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Якщо суд при розгляді справи про позбавлення батьківських прав виявить у діях батьків або одного з них ознаки кримінального правопорушення, він письмово повідомляє про це орган досудового розслідування, який в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України, розпочинає досудове розслідування. Рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили суд надсилає органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. Відповідно до ст. 165 Сімейного Кодексу України право звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інших заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 166 Сімейного Кодексу України особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов'язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім'ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов'язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Суд звертає увагу, що дитина [PERSON] є дитиною особливою, їй діагностовано аутизм, сприйняття світу вона здійснює виключено через контакт з матір'ю та її психоемоційний стан. З матеріалів справи, та пояснень свідка [PERSON] вбачається, що контакт з батьком у дитини відсутній. Суд приходить до висновку, що відповідач не вживає заходів до налагодження стосунків з дитиною - не цікавиться її станом здоров'я, зокрема не зміг пояснити, які ліки необхідні дитині, не надає матеріальної підтримки, що підтверджується доказами щодо наявності великого розміру заборгованості по сплаті аліментів, а також тим фактом, що аліменти він почав сплачувати лише після того, як позивачем був розшуканий ідентифікаційний номер боржника та в результаті встановлено місце роботи відповідача, і виконавчий документ направлено за місцем роботи, як вбачається з повідомлення начальника Шевченківського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Циганко О.В. від 29.09.2017 року. Відповідач не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення. При цьому суд критично ставиться до наданого відповідачем рішення виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Дніпрі ради № 249 від 15 вересня 2017 року, яким визначено години для участі [PERSON] у вихованні та спілкуванні з дитиною, оскільки заходи для спілкування з дитиною відповідач став вживати лише після того, як у суді вже тривалий час знаходилась справа про позбавлення його батьківських прав. Так, відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків складається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989 і ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. За змістом принципів 2, 4, 6, 7 Декларації прав дитини від 20.11.1959 дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за її освіту і навчання; насамперед таку відповідальність несуть її батьки. Суспільство та органи публічної влади повинні докладати зусиль для сприяння реалізації зазначеного права. У рішенні Європейського суду від 18.12.2008 у справі "Савіни проти України" зазначається, що "хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини". Відповідно до ч.7,8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до принципу ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради України № 789-ХII(789-12) від 27.02.1991 року та яка набула чинності 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 Конвенції передбачено, що забезпечується те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї. Як зауважив Європейський Суд з прав людини (далі по тексту - ЄСПЛ) у ряді рішень з цього приводу, визначаючи, чи був такий захід, як позбавлення батьківських прав, «необхідним у демократичному суспільстві», слід проаналізувати, чи може він найкраще задовольняти інтереси дитини. Водночас ЄСПЛ нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага. Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельно оцінювати низку факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (п.79 рішення ЄСПЛ від 10 січня 2008 у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France) (заява № 35991/04). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним ( п. п. 94-102. рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09). Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно з п.п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. За таких обставин, оскільки судом достовірно встановлено, що [PERSON] свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, жодним чином не піклується про фізичний і духовний розвиток малолітньої доньки [PERSON], не спілкується з нею та не виявляє будь-якого інтересу до її внутрішнього світу, не дбає про стан її здоров'я та не цікавиться ним, суд вважає за необхідне позбавити відповідача батьківських прав стосовно дитини [PERSON]. Суд також вказує, що відповідач не надав жодного доказу в підтвердження своїх доводів про те, що позивач забороняє йому бачитися або іншим чином обмежує його права щодо участі у вихованні та утриманні дитини. Згідно положень ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 77 УПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Враховуючи вище наведене, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача повністю знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і з урахуванням якнайкращих інтересів дитини є такими, що підлягають задоволенню, оскільки беззаперечно встановлено факт свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками по відношенню до дитини.

Outcome: approved