Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-20 00:00:00

26.02.2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просить визнати недійсним Договір № Кв-117 від 09.09.2008 року про підготовку фахівця, укладений між [PERSON], Головним управлінням МВС України в Київській області та Національною академією внутрішніх справ (Київським національним університетом внутрішніх справ). Свої вимоги позивач мотивує тим, що 09.09.2008 року між ним та Головним управлінням МВС України в Київській області та Київським національним університетом внутрішніх справ було укладено Договір № Кв-117 про підготовку фахівця у Київському національному університеті внутрішніх справ. Розпорядженням КМУ від 27.08.2010 року № 1709-р Київський національний університет внутрішніх справ було реорганізовано шляхом перетворення в Національну академію внутрішніх справ. Позивач зазначає, що спірний договір укладено в супереч вимог чинного законодавства, оскільки даний договір позивач не читав та не усвідомлював його значимість, не знав своїх прав та обов'язків, не був обізнаний з правовими наслідками даного правочину, даний договір підписано всупереч його волі, оскільки підписувався після вступу до навчального закладу. Крім того, зазначає, що всупереч положенням п. 7.8 Договору, примірник договору йому виданий не було, а на момент укладення зазначеного договору, [PERSON] був неповнолітнім, а тому не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності. За таких обставин вважає, що укладання спірного договору мало відбутися лише з дозволу його батьків. Разом з тим, позивач посилається, що відповідного дозволу батьки [PERSON] не надавали та вищезазначений договір не схвалювали. Про існування спірного договору батьки, як і [PERSON], дізналися лише із тексту ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 27.11.2015 року та позовної заяви Національної академії внутрішніх справ про відшкодування витрат пов'язаних з утриманням у навчальному закладі. З огляду на викладене вище, позивач просить визнати спірний договір недійсним з підстав передбачених ст.ст. 203,215, 222 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача та третьої особи проти задоволення позову заперечували посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. 09.09.2008 між [PERSON], Головним управлінням МВС України в Київській області та Національною академією внутрішніх справ (Київським національним університетом внутрішніх справ) укладено Договір № Кв-117 про підготовку фахівця у Київському національному університеті внутрішніх справ ( а.с. 6-70). Відповідно до п.1 Договору, відповідач взяв на себе зобов'язання щодо здійснення підготовки за державним замовленням на денній формі навчання фахівця освітньо-кваліфікаційного рівня «балакав» за напрямом (спеціальністю) «правознавство». Відповідно до п. 2.3. Договору, позивач зобов'язався після закінчення навчання відпрацювати не менше трьох років за місцем розподілу, а у разі відмови від подальшого проходження служби в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання - відшкодувати витрати пов'язані з утриманням у навчальному закладі. Вказаний договір підписаний сторонами по справі, а копія даного договору вручена позивачу під розписку, що підтверджується витягом з журналу про укладання договорів у 2008 році ( а.с. 31-32). За таких обставин доводи позивача про те, що вказаний договір він не отримав, суд вважає безпідставними. Встановлено, що з 01.09.2008 по 28.06.2012, тобто у період навчання, позивач перебував на державному утриманні та був забезпечений харчуванням, речовим майном, грошовим утриманням та житлом із наданням комунальних послуг. Вказані обставини позивачем не спростовано. Наказом КНУВС від 28.06.2012 №376 позивачу присвоєно кваліфікацію юриста та видано диплом спеціаліста ( а.с. 88). Після здобуття вищої освіти, позивача направлено для подальшого проходження служби до ГУ МВС України в місті Києві. Наказом ГУ МВС України в місті Києві від 15.04.2013 №268 о/с позивача звільнено з ОВС за порушення дисципліни згідно з п. 64 "є" "Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС" затвердженого Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114. Внаслідок звільнення позивача та на виконання умов п. 2.3.6. Договору, Позивач зобов'язаний відшкодувати витрати пов'язані з утриманням у навчальному закладі, а тому відповідачем було подано до Дарницького районного суду м.Києва позов до [PERSON] про стягнення відповідних витрат . [PERSON] просить суд визнати недійсним Договір Кв-117 від 09.09.2008 року посилаючись на те, що вказаний договір будо підписано ним, як неповнолітнім та в супереч його волі, без згоди його батьків. Суд не погоджується з доводами позивача, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч.2 ст. 222 ЦК України правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи. Як встановлено в суді та не заперечувалося сторонами по справі, на момент підписання спірного Договору, позивач не набув повної цивільної дієздатності , оскільки був неповнолітнім. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Разом з цим, досягши повноліття через чотири місяці після підписання договору та набувши повну цивільну дієздатність, позивач не розірвав спірний Договір, не звертався до суду з заявою про визнання його недійсним або таким, що порушує його права та інтереси. Встановлено, що позивач продовжував належним чином виконувати умови договору, перебуваючи на державному утриманні та здобув відповідну освіту. Крім цього, ознайомившись та підписавши довідку про відшкодування фактичних витрат на підготовку фахівця ( а.с. 96) позивач погодився з сумою витрат пов'язаних з утриманням у навчальному закладі і не оскаржував її. За таких обставин, доводи позивача щодо укладення спірного договору у супереч його волі, суд вважає необґрунтованим. Не оскаржували договору і батьки позивача, при цьому суд вважає, що батьки позивача усвідомлювали порядок та умови на яких навчається їх син, оскільки відповідно до п. 6.23. Положення про вищі навчальні заклади МВС затвердженого наказом МВС від 14.02.2008 № 62, курсанти першого курсу розміщуються в казармах (гуртожитках). Курсанти наступних курсів проживають у гуртожитках, що знаходяться в розташуванні навчального закладу, або поза розташуванням ВНЗ. Відповідно до ч.1 ст. 222 ЦК України правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків , може бути згодом схвалений ними у порядку , встановленому ст. 221 цього Кодексу. Правилами ст. 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 3 ст. 205 ЦК України, у випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Відповідно до ч. 4 ст. 213 ЦК України, якщо за правилами, встановленими ч. 3 цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Суд вважає, що у спірних правовідносинах, поведінка батьків [PERSON] свідчить про згоду на укладення спірного Договору їх сином та відповідачем та як наслідок, їх подальше схвалення цього договору за відсутністю з їх боку будь-яких заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд вважає, що заявлені вимоги позивача недоведені та не підтверджені належними доказами. За таких обставин, проаналізувавши заявлені вимоги, відповідність їх нормам матеріального права, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог [PERSON] , а тому не вбачає підстав для задоволення позову. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» за №14 від 18.12.2009 зазначено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог Позивача, підстав для застосування ст. 267 ЦК України, суд не знаходить.

Outcome: dismissed