Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

12.10.2020 року до Роздільнянського районного суду Одеської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на майно набуте за час шлюбу та поділ майна, в якому позивач просить суд визнати за ним право власності на Ѕ частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 39,65кв.м, в тому числі житловою -18,3кв.м. та виділити в натурі належну йому частку в розмірі Ѕ частини квартири, вартістю 99\~350грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.05.2007 року. В період шлюбу, ними за спільні кошти була придбана квартира [ADDRESS] , загальною площею 39,65кв.м, в тому числі житловою -18,3кв.м., вартість якої становила 80\~800грн., право власності на яку було зареєстровано за дружиною. 13.03.2008 року шлюб між ними був розірваний та відповідачка відновила собі дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Після розірвання шлюбу вони продовжували проживати в спірній квартирі до жовтня 2020 року, але після цього відповідачка перестала давати йому можливості користуватися зазначеною квартирою. За наслідком чого позивач вважає, що вказана квартира являється об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто його та його колишньої дружини [PERSON] та підлягає розподілу, шляхом визнання права власності за ним на Ѕ частку нерухомого майна. Ухвалою судді Роздільнянського районного суду Одеської області від 03.11.2020 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.(а.с.48). 15 березня 2021 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.(а.с.76). В судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що з відповідачкою перебував у шлюбі з 2007 року по 2008 рік. В 2007 році за спільні кошти та за його згодою на підставі договору купівлі продажу було придбано квартиру вартістю 80 800грн. Право власності оформили на відповідачку [PERSON] . З жовтня 2020 року відповідачка почала чинити перешкоди в користуванні спірним майном, що і змусило його звернутися до суду. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] підтвердила факт придбання спірної квартири у шлюбі за спільні кошти та за згодою позивача [PERSON] . Вважає спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя. Не заперечувала проти визначення за позивачем Ѕ частини спірної квартири. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши та вивчивши документи наявні в матеріалах справи, суд вважає позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 24 травня 2007 року перебували у шлюбі, який був зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Роздільнянського районного управління юстиції в Одеській області. Зазначений шлюб між сторонами був розірваний через відділ реєстрації актів цивільного стану Роздільнянського районного управління юстиції в Одеській області про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбу зроблено відповідний запис за № 54 від 13.03.2008 року. В період шлюбу, до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства [PERSON] за згодою [PERSON] та за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 31.05.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Роздільнянського районного нотаріального округу Б.І.Фішером зареєстрованого в реєстрі за №1907, було придбано жилу квартиру [ADDRESS] та зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно.(а.с.10). Відповідно до технічного паспорта на зазначене житло, квартира має загальну площу 39.65кв.м., житлову площу 18.30кв.м., підсобну -21.35кв.м. складається з однієї кімнати, коридору, кухні, ванної, лоджії (а.с.14-15). Відповідно до Витягів з Державного реєстру Іпотек, Державного реєстру правочинів, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №34663431 від 23.01.2012 року, квартира [ADDRESS] зареєстровано на праві власності за [PERSON] на підставі вказаного договору купівлі-продажу, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна №2120808. Відповідно до Звіту про оцінку майна від 11.09.2020 року вартість спірної однокімнатної квартири, загальною площею 39,65кв.м. становить 198700,00грн. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 3,4ст. 368ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Частиною 1ст. 69СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Сторонами в судовому засіданні було визнано, що дійсно вказана спірна квартира була придбана ними: [PERSON] та [PERSON] за спільні кошти під час перебування у шлюбі та є спільним майном подружжя. Відповідно до ч. 1ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. На підставі вищевикладеного, вказані обставини додатковому доказуванню не підлягають, у зв`язку з чим суд вважає, що вищевказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ст. 63Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 3 ст. 71 СК України). При поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, у разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. ч. 4, 5ст. 71 СК України). Пунктом 25постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" N 11 від 21 грудня 2007 року роз`яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5ст. 71Сімейного кодексу України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365Цивільного кодексу України, за умови звернення подружжя (кожного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 Цивільного кодексу України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд також зазначає, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Також статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Під час вирішення питання щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, судом враховується, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, у зв`язку з чим, на підставі вищевикладених обставин, суд вважає позов [PERSON] обґрунтованим, таким, що підлягає задоволенню, за наслідком чого слід здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] шляхом визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частку вказаної квартири. Щодо вимоги позивача про виділ в натурі належної йому Ѕ частини спірної квартири, суд виходить з наступного. Частинами 1, 2\~ст. 355ЦК\~передбачено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності, при цьому, майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. За змістом ч. 1\~ст. 368ЦК України\~спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Як вбачається з ч. 2\~ст.\~372ЦК\~України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється (стаття 367 ЦК України). Пунктом 5постанови Пленуму\~Верховного суду\~України від\~22.12.1995\~року №20\~«Про судову\~практику у\~справах за\~позовами про\~захист права\~приватної власності» передбачено, що частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Згідно із ч. 1\~ст. 356 ЦК України\~спільна часткова власність це власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 358 ЦК\~України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Виділ у натурі частки із спільного майна може бути заборонений законом або бути неможливим в силу самої природи спільної речі, яка є неподільною (ч. 2\~ст.\~183 ЦК України). Згідно із ст.356\~ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділу натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим(ч.2ст.183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Згідно п. 14 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~22.12.1995\~року №\~20\~"Про\~судову практику\~у справах\~за позовами\~про захист\~права приватної\~власності" квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. Отже, виходячи з аналізу ст. ст.183,367\~ЦК України та роз`яснень, викладених у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20\~позовні вимоги співвласника квартири про виділення йому у власність в натурі частки цієї квартири підлягають задоволенню лише за доведеності позивачем та підтвердження належними доказами обставин технічної можливості виділення співвласникам цієї квартири ізольованих жилих приміщень з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. Визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Позивачу було роз`яснено право звернутись до суду з клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, з метою встановлення технічної можливості виділення в натурі часток квартири її співвласникам та варіантів поділу цієї квартири між співвласниками, але позивач таким правом не скористався, клопотання про призначення судової експертизи не заявив. Таким чином позивач, в силу вимог ч.1\~ст. 81 ЦПК України, не довів та не підтвердив належними доказами технічну можливість виділення кожному із співвласників відокремленої частини житла з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. Відповідно до\~статті 6 Європейської конвенції з прав людини\~та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. За змістом статей\~12,\~13,\~81 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із\~статтею 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України). За таких обставин, оскільки суд без проведення експертного дослідження самостійно позбавлений права вирішувати питання про поділ майна в натурі, а позивач своїм правом щодо заявлення клопотання про проведення експертизи, не скористався, тому суд дійшов висновку, що позовна вимога про виділ в натурі належної позивачу Ѕ частини спірної квартири є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню. На підставі\~викладеного\~та\~

Outcome: partial