Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ "Приватбанк", [PERSON]. третя особа на стороні відповідача приватний нотаріус Виноградівського районного нотаріального округу [PERSON] про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину. Позовні вимоги мотивовані тим, що 19.10.2006 року між ЗАТ КБ «ІІриватбанк» та колишнім чоловіком позивачки [PERSON] укладено кредитний договір про надання кредиту на споживчі цілі у вигляді поновлюваної лінії в розмірі 10636 доларів США з терміном повернення до 19.10.2010 року. Виконання зобов'язань, взятих позичальником [PERSON] за даним кредитним договором, було забезпечено, зокрема, іпотекою, а саме: 23.10.2006 року між позивачкою та ЗАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір іпотеки, згідно п.7 якого [PERSON], як Іпотекодавцем було надано в іпотеку: 46/100 частин житлового будинку з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], і належить їй на праві приватної власності на підставі Договору дарування, посвідченого 28.07.2006 року приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу за реєстровим номером 1301, і який 18.08.2006 року зареєстрований Виноградівським РБТІ в реєстровій книзі 12 за номером запису 2901, реєстраційний номер 8806798. Позивачка вважає даний правочин оспорюваним і таким, що має бути визнаний недійсним. Згідно ч.1 ст.203 ЦК України, в редакції, що діяла на момент укладення договору іпотеки між позивачкою та ЗАТ КБ «Приватбанк» зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У відповідності до ч.2 ст.6 Закону України «Про іпотеку» як в теперішній редакції, так і в редакції, що діяла на момент укладення оспорюваного договору іпотеки, майно, що є у спільній власності може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. З аналізу даної норми вбачається, що вона прямо не встановлює недійсність (нікчемність) договору іпотеки, у разі укладення його без дотримання вказаних у ній вимог, з чого слідує, що із зазначених підстав договір іпотеки є оспорюваним, отже відсутність згоди інших співвласників на передачу майна у іпотеку може бути підставою для визнання такого договору іпотеки недійсним в судовому порядку. Майно, яке передане мною в іпотеку, знаходиться в спільній частковій власності. Під час укладення оспорюваного договору іпотеки ні кредитним менеджером, ні приватним нотаріусом позивачці не було проінформовано щодо вимоги закону про обов'язковість отримання нотаріально посвідченої згоди всіх співвласників у випадку передачі в іпотеку майна, яке знаходиться у спільній власності або, якщо передача здійснюється без згоди співвласників, - за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Відповідно, ні згоди співвласників не було отримано, ні проведення виділу в натурі позивачки 46/100 часток не проводилось. Про всі ці обставини позивачка дізналась після пред'явлення ПАТ КБ «Приватбанк» позову до неї про звернення стягнення на предмет іпотеки в зв'язку з невиконання основним боржником - позичальником [PERSON] взятих на себе за кредитним договором від 19.10.2006 року зобов'язань, отже вважає, що строк позовної давності нею не пропущено, оскільки у відповідності до ч.5 ст.261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Як наслідок цього, на даний час позивачка має конфліктні напружені стосунки з іншим співвласником будинку [ADDRESS]. Крім того, що про факти непогашення [PERSON] заборгованості по кредиту позивачці також нічого не було відомо, оскільки вона фактично припинила шлюбні відносини, після розірвання шлюбу в 2009 році. Ні боржник за кредитним договором, ні кредитор протягом цього всього часу про наявність заборгованості за кредитом позивачку не інформували. Крім того, позичальником [PERSON] дані кредитні кошти було отримано від Банку виключно для власних потреб в його особисту власність, і він жодним чином не діяв в інтересах подружжя, що підтверджується відсутністю нотаріально посвідченої згоди позивачки на укладення ним даного конкретного кредитного договору. Згідно ч.ч..2,3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин. якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. В свою чергу, у відповідності до ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала, а згідно частини другої вказаної статті, положення цієї глави (гл.83 ЦК України) застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Ст.190 ЦК України визначено, що майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Тобто, до майнових прав відносять: 1) речові права; 2) виключні права на результати інтелектуальної діяльності; 3) корпоративні права; 4) зобов'язальні права (вимоги). В світлі всього вище викладеного, позивачка вважає, що договір іпотеки від 23.10.2006 року нерухомого майна (46/100 частин житлового будинку [ADDRESS] між нею та ЗАТ КБ «Приватбанк» правонаступником якого на сьогоднішній день є ПАТ КБ «Приватбанк», - є оспорюваним і має бути визнаний недійсним в судовому порядку, оскільки станом на 23.10.2006 року були відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для його укладення, наявність згоди іншого співвласника або виділення позивачки 46/100 частки в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості), тобто відсутні істотні умови договору, а саме: визначений у договорі предмет іпотеки (46/100 частина житлового будинку) станом на 23.10.2006 року, в контексті ст.ст.5,6 Закону України «Про іпотеку» не міг бути переданий в іпотеку в зв'язку із визначеним Законом спеціальним порядком його передачі в таку (спеціальний порядок передачі в іпотеку майна, яке перебуває в спільній власності). П.4 ч.2 ст.16 ЦК України визначено одним із способів захисту порушеного цивільного права - відновлення становища, яке існувало до порушення права. Згідно ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У відповідності до п.п.5.1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Мін'юста України № 296/5 від 22.02.2012 року нотаріус, який накладав заборону, знімає заборону відчуження майна, зокрема, за рішенням суду. Відтак, позивачка вважає, що в неї, крім іншого, є всі правові підстави для звернення до суду з вимогою про зняття заборони відчуження 46/100 частини житлового будинку загальною площею 67.60 кв.м, який розташований за адресою: [ADDRESS], накладеної приватним нотаріусом [PERSON]) під час посвідчення договору іпотеки від 23.10.2006 року. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю, просила такі задовольнити, додатково пояснивши що відповідно до постанови Верховного Суду України №6-96цс13 від 30.10.2013року, у справі яка переглядалася, суд касаційної інстанції залишив поза увагою той факт, що будинок є спільною власністю особи 10 та особи 7, а тому не міг передаватися в іпотеку без згоди іншого співвласника. А тому позивачка просить при розгляді даної справи врахувати зазначене рішення ВСС. Представник відповідача в судовому засіданні Олексик В.В. проти задоволення позову заперечив, та просив відмовити в задоволенні такого. Свої заперечення мотивовані тим, що позивач пропустив строк позовної давності, оскільки позов подав до суду 10.12.2013 року, а спірні правовідносини, договір іпотеки між позивачкою та «Приват Банком» укладений 23.10.2006 року. Отже в даному випадку строк позовної давності прочинає перебіг з моменту укладення спірного договору, а не з моменту коли позивачка дізналася про порушення своїм чоловіком зобов'язань по кредиту. А тому, представник відповідача просить суд застосувати строк позовної давності, і на цій підставі відмовити в задоволенні позову повністю. Крім того, додатково заперечуючи, представник відповідача пояснив, що при укладенні спірного договору ст.6 Закону України «Про іпотеку» не порушена, оскільки дане майно виділене в натурі, а саме це квартира [ADDRESS], це підтверджено технічним паспортом на дане майно. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, заяв та клопотань від нього не надходило. Третя особа на стороні відповідачів - приватний нотаріус Виноградівського районного нотаріального округу [PERSON] в судове не з'явилася, заяв та клопотань від неї не надходило. Вислухавши пояснення сторін, розглядаючи вказану справу на підставі наведених і встановлених у судовому засіданні фактів, суд приходить до наступних вимновків. В судовому засіданні встановлено, що 19.10.2006 року між ЗАТ КБ «ІІриватбанк» та колишнім чоловіком позивачки [PERSON] укладено кредитний договір про надання кредиту на споживчі цілі у вигляді поновлюваної лінії в розмірі 10636 доларів США з терміном повернення до 19.10.2010 року (а.с.7-9 зв.). На виконання зобов'язань, взятих позичальником [PERSON] 23.10.2006 року між позивачкою та ЗАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір іпотеки, згідно п.7 якого [PERSON], як Іпотекодавцем було надано в іпотеку: 46/100 частин житлового будинку з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], і належить їй на праві приватної власності на підставі Договору дарування, посвідченого 28.07.2006 року приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу за реєстровим номером 1301, і який 18.08.2006 року зареєстрований Виноградівським РБТІ в реєстровій книзі 12 за номером запису 2901, реєстраційний номер 8806798 (а.с.10-11 зв.). Заявляючи позов про визнання договору іпотеки позивачка такий обгрунтовує тим, що предметом іпотеки є майно, що перебуває у спільній частковій власності, а саме 46/100 житлового будинку в м.Винонградів по вул. Тюльпанів, 48 і дозволу він інших співласників на передачу вказаного будинку в іпотеку не має. Крім цього позивачка зазначає, що про вказані обставини вона дізналася після пред*явлення ПАТ КБ «Приватбанк» позову до неї про звернення стягнення. Заперечуючи позов представник відповідача подав письмове заперечення (а.с.46), згідно якого зазначає, що при укладенні спірного договору іпотеки ст. 6 Закону України "Про іпотеку" не порушена, оскільки дане майно виділене в натурі, а саме це квартира [ADDRESS]. Це підтверджується технічним паспортом на дане майно. Крім цього, позивач пропустив строк позовної давності, оскільки позов подав до суду 10.12.2013 року, а спірні правовідносини, договір іпотеки між ним та ПриватБанком укладений 23.10.2006 року Отже в даному випадку строк позовної давності починає перебіг з моменту укладення спірного договору, а не з моменту коли він дізнався про порушення своїм чоловіком зобовязань по кредиту (несплати кредит). Тобто позивач без поважних причин пропустив строк позовної давності, що є підставою для відмови від позову. Строк позовної давності просимо застосувати на нашу вимогу. даючи оцінку доводам представника відповідача щодо застосування положень про строк позовної давності, суд виходить з того, що відповідно до ст. 256 ЦК України визначено поняття позовної давності, згідно якої - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 256 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд погоджується з доводами представника відповідача, що в даному випадку строк позовної давності прочинає перебіг з моменту укладення спірного договору (23.10.2006 року), а не з моменту коли позивачка дізналася про порушення своїм чоловіком зобов'язань по кредиту, оскільки позивачка оспорює іпотечний договір, в якому вона виступає стороною. Тому початком перебігу строку позовної давності є наступний день після укладення договору іпотеки, тобто 24.10.2006 року. На вказані правовідносини поширюється загальний строк позовної давності у три роки. Позов позивачем до суду подано 11.12.2013 року, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції вх.№13485 (а.с.2). Обставин, які зупиняли або переривали строк позовної давності, передбачені ст.ст.263, 264 ЦК України судом не встановлено. Доводи позивача про те, що про порушення свого права вона дізналася після пред*явлення до неї відповідачем позову про звернення встягнення є необгрунтованими. За таких обставин, суд констатує, що позивачкою пропущено строк позовної давності, а оскільки представник відповідача Олексик В.В. просить застосувати строк давності, а тому у відповідності до положень до ч.3, 4 ст.267 ЦК України у задоволенні даного позову слід відмовити. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed