Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

30 серпня 2017 року позивачка [PERSON] звернулась з вищевказаним позовом, в якому зазначила, що відповідач є батьком неповнолітнього сина, який проживає разом з позивачкою, при цьому відповідач безпідставно не надає згоду позивачки на виїзд дитини з метою його розвитку, у зв`язку з тим, що відповідач діє не в інтересах дитини, позивачка просить надати дозвіл на оформлення документів необхідних для тимчасового виїзду дитини та надати позивачці дозвіл на тимчасовий виїзд та в`їзд за межі України неповнолітньої дитини без згоди батька та супроводу батька. Представник позивачки в ході судового розгляду свої позовні вимоги підтримала, просить справу розглянути на підставі поданих доказів. Відповідач отримав копію позову та матеріали до нього, фактично позов не визнав. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги позивачки в частині надання дозволу на оформлення документів та надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України підлягають частковому задоволенню з наступних підстав: Відповідно до ст.150 ч.2 СК України батьки зобов`язані піклуватися про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.ст.141,155 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов`язків щодо дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно ст.313 ч.3 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно зі ст.2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон, може бути дозволено на підставі рішення суду. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] , [INFO] в період з 03 жовтня 2009 року по 28 липня 2012 року перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] . Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . 17 липня 2012 року відповідно до рішення Станично-Луганського районного суду Луганської області шлюб між сторонами був розірваний. Після розлучення вони проживають окремо. Дитина проживає разом з позивачкою (матір`ю). З моменту вступу до першого класу і по сьогоднішній день, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач з власної ініціативи ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з дитиною, участі у житті сина свідомо не приймає. У період з березня 2012 року - червень 2014 року [PERSON] лікувався та перебував на лікуванні у Станично-Луганському районному територіальному медичному об`єднанні. На момент захворювання, відповідач надав матеріальну допомогу. На теперішній момент, дитині треба підтримувати імунну систему, та регулярно ходити до лікаря на плановий медичний огляд, здавати аналізи та робити різні обстеження. Дитина проживає разом із матір`ю, позивачка самостійно несе усі витрати по утриманню сина, який відвідує секції з футболу, танців, курси з робототехніки, також дитина вже перейшла у другий клас. Позивачка неодноразово зверталась в усній формі до відповідача з проханням прийняти участь в утриманні їх спільного сина, однак на звернення позивачки, відповідач відмовив. Також позивачка, декілька разів зверталась до відповідача з проханням оформити дозвіл на виїзд дитини, але відповідач умисно ухилявся і не надавав дозвіл на виїзд. В ході судового розгляду відповідач фактично заперечує проти надання дозволу на виїзд дитини. Згідно висновку органу опіки та піклування № 162 від 03 липня 2020 року щодо доцільності надання дозволу та тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини, вважає недоцільним надання даного дозволу (т. 2 а.с.63-65). З урахуванням вищевказаних обставин, суд критично відноситься до заперечень відповідача та висновку органу опіки та піклування з наступного. Позивачка має намір виїхати разом з сином до м. Красний Луч, Луганської області, з метою відвідати свою бабусю, яка на цей час перебуває у дуже важкому стані, підтвердженням цього є виписний епікриз. Також позивачка має намір у подальшому до досягнення дитиною повноліття виїжджати за кордон з метою покращення стану його здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, підвищення рівня його світогляду, у період літніх, осінніх та зимових канікул, щорічно, до повнолітня дитини. Згідно ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Діючим законодавством не встановлено обмежень щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. При постановленні рішення щодо надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу батька суд повинен зазначити в рішенні назву держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Дані вимоги зазначені в п.1 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року. Судом встановлено, що у позивачки відсутні гарантії отримання згоди від відповідача у вигляді оформленої нотаріально заяви про надання згоди на виїзд дитини за кордон. Відповідач діями, що спрямовані на ухилення у наданні дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон, безпідставно зловживає своїми правами та діє всупереч інтересам дитини. При цьому позивачка просить прийняти рішення щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд до повнолітня дитини, тобто до 09 березня 2028 року (на тривалий час), з урахуванням обставин які були встановлені під час судового розгляду, суд вважає, що надання на тривалий час дозволу на виїзд дитини, суперечить вимогам ст. 150 СК України, щодо рівності батьків, а також не відповідає інтересам дитини, а тому суд вважає за необхідним надати такий дозвіл, на рік після набрання рішення чинності. Позивачка просить надати її дозвіл на оформлення документів для виїзду за межі України, з урахуванням предмету позову, з яким звернулась позивачка, відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, дані позовні вимоги не підлягають судовому захисту, так як стосується дій які можуть бути в майбутньому, які можуть не порушувати права та інтересів сторін, а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Крім того, позивачка [PERSON] звернулась з вищеназваною позовною заявою, яку в подальшому відповідно до ст.ст.49,51 ЦПК України збільшила (т. 2 а.с. 3-17) та в якій зазначила, що відповідач [PERSON] є батьком неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] від участі у вихованні та утриманні дитини самоухиляється, не турбується про здоров`я і розвиток дитини, має сумнівний дохід, а тому просить стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі, щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повнолітня дитини, а також дитина займається позашкільним розвитком навідує курси технічного розвитку, які тягнуть за собою витрати, крім того стан здоров`я дитини постійно потребує догляду та лікування, а тому позивачка просить стягнути з відповідача додаткові витрати на утримання дитини в розмірі 2000 грн., починаючи з 01 вересня 2016 року. В ході судового розгляду представник позивачки позовні вимоги підтримала та направила заяву, в якої зазначила, що на позові наполягає просить розглянути позовні вимоги. Відповідач копію позову та матеріали до нього отримав, позов фактично не визнав, просить розглянути позовні вимоги з урахуванням його матеріального та сімейного положення. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно зі ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення ним повноліття. Так судом встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] (код [NUMBER] ), не працює, постійного доходу не має, мешкає за адресою: [ADDRESS] , є батьком сина [PERSON] , [INFO] який мешкає разом з позивачкою [PERSON] , яка є офіційно працевлаштована. Позивачка проживає у сільської місцевості, рухомого та нерухомого майна у власності не має. Відповідач проживає у місті, не має рухомого майна у власності, перебуває у власності нерухоме майно. Відповідач проживає разом родичами, які є пенсіонерами та потребують додаткового догляду (а.с.78-100). Відповідач від участі у вихованні та утриманні дитини ухиляється, з урахуванням того, що відповідач працездатна особа, має постійній дохід, але заробітна плата (дохід) носить мінімальний характер, суд приходить до висновку, що дохід відповідача носить сумнівний характер. В ході судового розгляду з боку відповідача надійшли заперечення з яких видно, що відповідач просить визначити розмір аліментів відповідно до чинного законодавства. Відповідно до ст.ст.182,184,192 СК України та враховуючи стан здоров`я та матеріальне становище позивача та відповідача, та в зв`язку з тим, що відповідач має сумнівний характер доходу (заробітної плати) та з урахуванням середньостатистичної заробітної плати по регіону в розмірі 8401 грн., суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1900 грн., але не менш, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття дитини, щомісячно, починаючи з дня подання позову. Позивачка просить стягнути з відповідача додаткові витрати на утримання дитини в розмірі 2000 грн., починаючи з 01 вересня 2016 року. Малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , проживає разом з позивачкою. Медична документація, яку надала позивачка відносно дитини стосується 2012-2013 року (а.с.31-33), документація, щодо спортивно-культурного розвідку дитини стосуються 2017-2018 року (т. 1 а.с.18,20,47-48), згідно висновку органу опіки та піклування № 162 від 03 липня 2020 року, дитина на час розгляду справи не відвідує спортивний та танцювальний клуб, відповідно до ст. 77,78 ЦПК України належних та допустимих доказів існування додаткових витрат позивачка та розрахунок додаткових витрат не надала. Таким чином суд приходить до висновку, що позивачка в цій частині не змогла обґрунтувати особливі обставини, при яких відповідач зобов`язаний брати участь у додаткових витратах на дитину, а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.430 ч.1п.1 ЦПК України суд вважає можливим допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах місячного платежу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає можливим стягнути судовий збір за подання позову про стягнення аліментів з відповідача [PERSON] на корись держави. При поданні позову позивачка [PERSON] , сплатила судовий збір в розмірі 640 грн., позивачка не ставить питання про розподіл судових витрат в частині позовних вимог не майнового характеру, а тому відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати розподілу не підлягають. В ході судового розгляду в липні 2018 року з боку [PERSON] був поданий зустрічний позов, в якому позивач зазначив, що будучи в шлюбі з відповідачкою у них народився син [PERSON] , [INFO] , малолітній син залишався на вихованні відповідачки, однак колишня дружина не надає достатнього часу для спілкування з дитиною, а тому позивач просить суд, встановити порядок спілкування з малолітнім сином за місцем проживання позивача, кожні 2 та 4 тижнів вихідних з вечора п`ятниці по неділю другої половини дня, Ѕ шкільних канікул осінніх, зимових, весняних, літніх та в день народження сина, за попередньою домовленістю з відповідачкою за умови дотримання прав та інтересів дитини, проведення нового року з 28 грудня по 04 січня до другої половини дня в чередуванні в 1 рік, знати всю інформацію про місце знаходження і проживання дитини. В подальшому вищевказані позови були об`єднані в одне провадження. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.160 ч.1 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Так судом встановлено, що малолітній син [PERSON] , [INFO] мешкає з відповідачкою [PERSON] , [INFO] (код [NUMBER] ), по місцю її проживання за адресою: [ADDRESS] (місце реєстрації: [ADDRESS] ), яка є фізичною особою - підприємець. Позивач по справі [PERSON] , [INFO] , будучи не судимим, у нарколога та психіатра на обліку не знаходиться, не працює, мешкає у кварті багатоповерхового будинку, який відповідає будівельним та санітарними нормам, розташований за адресою: [ADDRESS] . Матеріальне становище сторін їх стан здоров`я, образ їх життя та поведінка у суспільстві сторонами не оспорюється. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Таїровської селищної ради № 162 від 03 липня 2020 року позивачу пропонується спілкування з малолітнім сином у вигляді: - кожні 2 та 4 тижнів вихідних з вечора п`ятниці по неділю другої половини неділі за місцем погодження між обома батьками за 2 доби до спілкування; -Ѕ шкільних канікул (осінніх, зимових, весняних, літніх), погодженим між обома батьками за 1 місяць до початку канікул; - чергування в 1 рік, день народження сина, [PERSON] з урахуванням його бажання та за домовленістю між батьками; - проведення новорічних свят з 28 грудня по 04 січня до другої половини дня з чергуванням в 1 рік з урахуванням бажання дитини та домовленістю між батьками; - проведення дня народження батька з сином разом 12 червня, погодженим між обома батьками за 2 доби до спілкування; - [PERSON] має надавити інформацію про місце знаходження дитини та умови проживання дитини. Позивач та відповідачка пропонують свій порядок спілкування з дитиною, однак відповідно до ст.161 ч.1 СК України та беручі до уваги інтереси та вікові особливості малолітньої дитини його стан здоров`я та з урахуванням матеріального та сімейного становища позивача та відповідачки, суд вважає за необхідним встановити наступний порядок спілкування з дитиною батьком [PERSON] , а саме: - кожні 2 та 4 тижнів вихідних з вечора п`ятниці по неділю другої половини неділі за місцем погодження між обома батьками за 2 доби до спілкування; -Ѕ шкільних канікул (осінніх, зимових, весняних, літніх), погодженим між обома батьками за 1 місяць до початку канікул; - чергування в 1 рік, день народження сина, [PERSON] з урахуванням його бажання та за домовленістю між батьками; - проведення новорічних свят з 28 грудня по 04 січня до другої половини дня з чергування в 1 рік з урахуванням бажання дитини та домовленістю між батьками; - проведення дня народження батька з сином разом 12 червня, погодженим між обома батьками за 2 доби до спілкування; - [PERSON] має надавити інформацію про місце знаходження дитини та умови проживання дитини. З урахуванням того, що малолітня дитина досягла десятирічного віку, суд вважає необхідним встановити порядок спілкування з дитиною до досягнення нею десяти років. Відповідачка фактично заперечує, щодо спілкування батька з малолітнім сином, посилаючись на те, що ці дії не відповідають інтересам дитини, однак дані заперечення під час судового розгляду не знайшли свого підтвердження. Позивач при подані позову сплатив судовий збір, вимоги про стягнення судового збору позивач не ставить, а потому відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати розподілу не підлягають.

Outcome: partial