Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-22 00:00:00

15 жовтня 2014 року до Куп'янського міськрайонного суду Харківської області звернувся представник «ОТП Факторинг Україна», в особі представника за довіреністю: Нечитайло Лесі Олександрівни до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 19 лютого 2008 року між Банком - Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та Позичальником - [PERSON] був укладений кредитний договір №МL-706/013/2008, що складається з двох частин. 30 червня 2009 року державним реєстратором Голосіївської районної у м. Київ держаної адміністрації було проведено реєстрацію змін до установчих документів Позивача, відповідно до яких була змінена назва Банку з Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк» на Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк». 29 червня 2010 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до умов пункту 3.1. якого Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» продає (переуступає) Товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» прав на кредитний портфель, який включає у себе кредитні договори, а Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» приймає такий Кредитний портфель та зобов'язується сплатити на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» винагороду. Отже, до Позивача перейшли усі права Банку щодо права вимоги до відповідача-1 з виконання зобов'язання за Договором, а отже, саме на користь Позивача має бути стягнена заборгованість, що існує у відповідача-1 на момент звернення до суду з цим позовом. На виконання умов договору та на підставі наданих кредитних заявок відповідача Банк перерахував на поточний рахунок відповідача-1 [NUMBER], відкритий в установі Відповідача, кредитні кошти у загальному розмірі 37 800,00 долл. США. Таким чином, за вказаним Договором відповідач-1 отримав від позивача кредитні кошти у розмірі 37 800,00 долл. США на строк до 20 лютого 2023 року, а отже, Банком був виконаний обов'язок щодо надання грошових коштів у позику, умови щодо якого були визначені Договором. Проте, відповідач-1 умови договору не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість за кредитним договором, що станом на 23 липня 2014 року становить: суму заборгованості за тілом кредиту у розмірі 39 084,01 долл. США, що еквівалентно 456 110,39 грн. та заборгованість з процентів у розмірі 4 099,47 долл. США, що еквівалентно 47 840,81 гри. нарахованої пені у розмірі 1 839 426,70 грн. 19 лютого 2008 року між Банком та [PERSON] був укладений договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався відповідати за повне та своєчасне виконання Боржником за Кредитним договором його боргових зобов'язань перед кредитором за кредитним договором в повному обсязі таких зобов'язань. У зв'язку з тим, що відповідач-1 порушив умови взятого на себе зобов'язання, позивач просить суд достроково стягнути на його користь заборгованість за кредитним договором солідарно з відповідача-1 та відповідача-2. [PERSON] не погодившись з первісним позовом, 30.01.2015 р. звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», третя особа: [PERSON] про визнання припиненим договору поруки, встановлення строку припинення поруки. В зустрічному позові [PERSON] зазначив, що 19 лютого 2008 року ним було підписано договір поруки №SR-706/013/2008 із ЗАТ «ОТП-Банк», згідно з умовами якого він поручився за виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором № МL-706/013/2008 від 19 лютого 2008 року в сумі 37800 доларів США, укладеним із строком дії до 20 лютого 2023 року із застереженням до п.2.1. про забезпечення порукою зобов'язань боржника у разі їх достроково виконання. 18 червня 2009 року [PERSON] підписав додатковий договір до договору поруки від 19 лютого 2008 року, згідно з яким збільшився обсяг забезпечених зобов'язань до 39084,01 доларів США. В іншій частині зміст договору поруки від 19 лютого 2008 року залишився без змін, вказаний договір було підписано в зв'язку із реструктуризацією простроченої заборгованості у поточну. [PERSON] вказав, що йому добре відомо, що прострочена заборгованість за кредитом виникла ще у 2008 в зв'язку з зростанням курсу долара США. Останній платіж за кредитом було внесено 17 липня 2009 року. З цього часу єдиний лист, який він отримав у 2010 році, це був лист про уступку права вимоги ТОВ «ОТП-факторинг» - лист №42-2-1\\131995 від 16 липня 2010 року. Крім того, зазначив, що протягом 2010-2014 років жодних письмових вимог або позовів він не отримував. А отже вважав, що строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Тому вважав, що оскільки таке право виникло у серпні 2009 року, його порука припинилась з лютого 2010 року. [PERSON] також не погодившись з первісним позовом 30.01.2015 р. в особі представника [PERSON] звернулася до суду з зустрічною позовною заявою до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання припиненим зобов'язання за кредитним договором. В зустрічному позові [PERSON] зазначила, що 19 лютого 2008 року між нею та АТ «ОТП-банк» було укладено кредитний договір №МL-706/013/2008 від 19 лютого 2008 року із строком повернення кредитних коштів до 20 лютого 2023 року. 18 червня 2009 року в зв'язку з реструктуризацією простроченої заборгованості сторонами було підписано додатковий договір до кредитного договору №МL-706/013/2008, згідно з яким збільшився обсяг зобов'язань до 39084,01 доларів США, надано пільговий період для погашення кредиту в повному обсязі та встановлено порядок обрахування процентної ставки. З цього часу подані досудові вимоги вважались відкликаними (п.3.7.2.). В іншій частині зміст кредитний договір № МL-706/013/2008 залишився без змін. В зв'язку із значним зростанням курсу долара США і зміною фінансового становища прострочена заборгованість за кредитом виникла ще у 2008 році. Останній платіж за кредитом після реструктуризації заборгованості було внесено 17 липня 2009 року. 22 лютого 2010 року представник позичальника отримала у відділенні банку вимогу №22-3- 2\\39497 від 04 листопада 2008 року про погашення достроково кредиту в сумі 37800 доларів США, відсотків, пені та штрафів. У березні 2010 року поштою позичальник отримала вимогу № 22-2-2-19720 від 22 лютого 2010 року про погашення достроково кредиту в сумі 39084,01 доларів США, відсотків, пені та штрафів. У серпні 2010 року поштою позичальник отримала повідомлення про відступлення права вимоги за кредитом на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» №42-2-1\\132687 від 16 липня 2010 року. Протягом 2010-2014 років інших вимог або позовів [PERSON] не отримувала. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини 11 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Своїм правом на відкликання вимоги первісного кредитора новий кредитор не скористався. За таких обставин, [PERSON] вважає, що строк позовної давності для пред'явлення позову про стягнення заборгованості за споживчим кредитом сплив 11 квітня 2013 року. Отриманий позичальником позов датовано 08 жовтня 2014 року, тобто він поданий поза межами строку позовної давності. Тому, [PERSON] просить суд визнати припиненими в повному обсязі зобов'язання [PERSON] за кредитним договором №МL-706/013/2008 від 19 лютого 2008 року в редакції додаткового договору від 18 червня 2009 року. Представник позивача-відповідача за первісним позовом у судовому засіданні підтримав позовні вимоги первісного позову у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, стосовно зустрічних позовних заяв просив суд відмовити у її задоволенні, посилаючись на безпідставність даних позовів. [PERSON] та представник відповідача-позивача за зустрічною позовною заявою [PERSON] у судовому засіданні наполягали на задоволенні зустрічних позовних заяв та просили відмовити у задоволенні первісного позову з підстав викладених у зустрічних позовних заявах. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. 19 лютого 2008 року між Банком - Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та Позичальником - [PERSON] був укладений кредитний договір №МL-706/013/2008, що складається з двох частин (а.с. 7-15). 19 лютого 2008 року [PERSON] підписав договір поруки №SR-706/013/2008 із ЗАТ «ОТП-Банк», згідно з умовами якого він поручився за виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором № МL-706/013/2008 від 19 лютого 2008 року в сумі 37800 доларів США, укладеним із строком дії до 20 лютого 2023 року із застереженням до п.2.1. про забезпечення порукою зобов'язань боржника у разі їх достроково виконання (а.с. 19-20). 18 червня 2009 року в зв'язку з реструктуризацією простроченої заборгованості [PERSON] було підписано додатковий договір №1 до кредитного договору №МL-706/013/2008, згідно з яким збільшився обсяг зобов'язань до 39084,01 доларів США, надано пільговий період для погашення кредиту в повному обсязі та встановлено порядок обрахування процентної ставки (а.с. 16-18, 25-32). 18 червня 2009 року [PERSON] підписав додатковий договір №1 до договору поруки від 19 лютого 2008 року, згідно з яким збільшився обсяг забезпечених зобов'язань до 39084,01 доларів США. В іншій частині зміст договору поруки від 19 лютого 2008 року залишився без змін, вказаний договір було підписано в зв'язку із реструктуризацією простроченої заборгованості у поточну (а.с. 24). 29 червня 2010 року між публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до умов пункту 3.1. якого публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» продає (переуступає) товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» права на кредитний портфель, який включає у себе кредитні договори (перелік яких міститься у додатку 1 до Договору), а товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» приймає такий кредитний портфель та зобов'язується сплатити на користь публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» винагороду (а.с. 37-50). Заборгованість за кредитним договором, станом на 23 липня 2014 року становить: суму заборгованості за тілом кредиту у розмірі 39 084,01 долл. США, що еквівалентно 456 110,39 гри. та заборгованість з процентів у розмірі 4 099,47 долл. США, що еквівалентно 47 840,81 гри. нарахованої пені у розмірі 1 839 426,70 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 6) Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства , а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів може встановлюватися договором. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням (ст. 610 ЦК України). Згідно ст. 512 ч.1 п.1 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). При цьому у відповідності до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Статтями 1054 - 1056 цього ж Кодексу регулюються правила виконання зобов'язань по кредитному договору, так - за кредитним договором, укладеним у письмовій формі, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти; - розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно до п.1.9. кредитного договору та вимог ст.1050 ЦК України, що не суперечить положенням п.10 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитор у випадку прострочення займу, має право достроково стягувати заборгованість за кредитом, нараховані відсотки за користуванням кредитом та штрафні санкції. Виписаним правом і скористався позивач, звернувшись до суду з зазначеним позовом. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що права позивача за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», були дійсно порушені, а зобов'язання не було виконано належним чином у строки визначені в кредитному договорі. Крім того, судом визнається право позивача на дострокове припинення строкового кредитного договору забезпеченого порукою. Разом з тим, зі змісту зустрічної позовної заяви [PERSON] представника позивача [PERSON] вбачається, що вона обгрунтовна посиланням на пропуск строку позовної давності для пред'явлення позову про стягнення заборгованості по кредитному договору. Так, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК якщо договором позики передбачено обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому згідно із ст. 1048 ЦК. Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено судам, що при вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Кредит за договором № МL-706/013/2008 від 19 лютого 2008 року є споживчим, про що вказано у частині 1 кредитного договору, а саме - придбання житла. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини 11 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Згідно із ст. 256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ст.257 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ст.258 ЦК для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно із ст. 260 ЦК позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Згідно із ч.1 ст.261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із ч.5 ст.261 ЦК за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Відповідно до змісту вимоги № 22-2-2-19720 від 22.02.2010р.(а.с. 137) банк (кредитор) вимагав здійснення дострокового виконання зобов'язань у термін 30 днів з дня отримання вимоги. Лист було отримано 11.03.2010 р., тому строк позовної давності для кредитора повинен обчислюватись із 11.04.2010р., оскільки позивач за первісним позовом реалізував механізм дострокового повернення всієї суми грошових коштів. А в цьому випадку строк позовної давності рахується відносно всієї суми кредитної заборгованості, і починається таке відрахування з моменту закінчення строку на добровільне повернення грошових коштів визначеного в досудовій вимозі. Оскільки мало місце відступлення права вимоги, до нового кредитора - ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли усі права за кредитним договором, які виникли станом на 29 червня 2010 року в обсязі та на умовах, що існували до цього часу. Таким чином, до нового кредитора перейшло право стягнення кредиту в порядку ст. 1050 ЦК, оскільки первісний кредитор реалізував своє право на пред'явлення вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитом. Своїм правом на відкликання вимоги первісного кредитора новий кредитор не скористався. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позивач пред'явивши досудову вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором змінив строк виконання кредитного договору, у зв'язку з чим, строк позовної давності для пред'явлення позову про стягнення заборгованості за споживчим кредитом сплив 11 квітня 2013 року. Однак позивач звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості лише 08 жовтня 2014 року, тобто позов поданий поза межами строку позовної давності. З вищевикладеного суд приходить до висновку, що хоча права первісного позивача з приводу невиконання кредитором своїх зобов'язань по кредитному договору були порушені, однак він пропустив строк позовної давності передбачений законом для звернення до суду з позовом. Тому суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Разом з тим суд не вбачає підстав для задоволення зустрічної позовної заяви [PERSON] про визнання зобов'язання припиненим, оскільки в позові [PERSON], як на підставу своїх заперечень, вказувала на пропуск позивачем за первісним позовом, строку позовної давності, а згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. На підставі чого суд відмовляє [PERSON] у задоволенні зустрічної заяви про визнання припиненим зобов'язання. Що стосується зустрічної позовної заяви [PERSON], то суд бере до уваги положення ч.4 ст.559 ЦК України, де сказано, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами вільного законодавства, правочином або рішенням суду. Договором поруки №SR-706/013/2008 від 19.02.2008р. у статті 4 було встановлено строк дії договору поруки у разі належного виконання зобов'язань позичальником. Додатковим договором від 18.06.2009р. до договору поруки №811-706/013/2008 від 19.02.2008р. було передбачено, що додатковий договір діє до виконання сторонами взятих на себе зобов'язань, а інші умови договору поруки залишені без змін. А у п.3.1. договору поруки №SR-706/013/2008 від 19.02.2008р. було передбачено, що у разі невиконання боржником боргових зобов'язань поручитель зобов'язаний здійснити виконання боргових зобов'язань згідно із письмовою вимогою кредитора протягом 3-х банківських днів з моменту отримання відповідної вимоги кредитора. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 17 вересня 2014 року ухвалив постанову у справі № 6-53цс14 предметом якої був спір про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій зробив правовий висновок про те, що, регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверга статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статгі 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимог и), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (тре м речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням, якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежам. В нашому випадку погашення кредиту передбачено періодичними платежами. Останній платіж був здійснений 17.07.2009 р. (а.с. 180), суд бере до уваги саме дану дату, оскільки вимогу суду надати чіткий розрахунок заборгованості з зазначенням останнього платежу за договором, позивач за первісним позовом проігнорував і в порушення ст. 60 ЦПК України чіткий розрахунок до суду наданий не був, у зв'язку з чим суд розглядає справу на підставі наявних доказів, а отже строк пред'явлення вимоги до поручителя почався з 20 серпня 2009 року, з моменту настання строку погашення чергового платежу, і сплив 19 лютого 2010 року. Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Крім того в додатковому обґрунтуванні зустрічного позову [PERSON] посилається на те, що підписанням додаткового договору № 1 до договору поруки № SR-706/013/2008 від 1902.2008 р. він як поручитель погодився із обсягом забезпечених зобов'язань, який було збільшено і який міг скласти 39 084,01 доларів США. Однак про те, що була збільшена процентна ставка він не знав та згоди на підвищення відсотків не надавав. Тому вважає, що це є прямим порушенням ч. 1 ст. 559 ЦК України, і є підставою для припинення поруки. 19 лютого 2008 року [PERSON] підписав договір поруки №SR-706/013/2008 із ЗАТ «ОТП-Банк», згідно з умовами якого він поручився за виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором № МL-706/013/2008 від 19 лютого 2008 року в сумі 37800 доларів США, укладеним із строком дії до 20 лютого 2023 року із застереженням до п.2.1. про забезпечення порукою зобов'язань боржника у разі їх достроково виконання (а.с. 19-20). 18 червня 2009 року [PERSON] підписав додатковий договір №1 до договору поруки від 19 лютого 2008 року, згідно з яким збільшився обсяг забезпечених зобов'язань до 39084,01 доларів США. В іншій частині зміст договору поруки від 19 лютого 2008 року залишився без змін, вказаний договір було підписано в зв'язку із реструктуризацією простроченої заборгованості у поточну (а.с. 24). З додаткового договору № 1 від 18.06.2009 р. (а.с. 16-18) вбачається, що [PERSON] погодилася на те, що на період з 19.06.2009р. по 19.11.2009 р. була підвищена процентна ставка та встановлена фіксована процентна ставка - 10,52% + FIDR, а з 19.11.2009 р. до повного виконання боргових зобов'язаннь буде використовуватися плаваюча процентна ставка 5,14% + FIDR. Разом з тим в кредитному договорі від 19.02.2008 р. зазначено, що для розрахунку процентів за користування кредиту буде використовуватись плаваюча процентна ставка в розмірі 4,49% + FIDR. В порушення ст. 60 ЦПК України, доказів про те, що поручителю [PERSON] було відомо про підвищення процентної ставки до суду надано не було. За змістом ч. 1 ст. 559 ЦК України підставою припинення поруки є такі зміни умов основного зобов'язання, здійснені без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього, зокрема: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. У зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком і тягне припинення поруки (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 вересня 2013 р. у справі № 6-97цс13). Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що зустрічна позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі. Разом з тим при задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] суд враховує правову позицію ВСУ викладену у справі № 6-243цс/14 від 04.02.2015 р., де зазначено, що права поручителя, іпотекодавця підлягає судовому захисту за його позовом шляхом визнання поруки (іпотеки) такою, що припинена, а не шляхом припинення договору поруки (іпотеки) чи шляхом припинення зобов'язання за договором.

Outcome: approved