Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-25 00:00:00

22 вересня 2014 року позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовною заявою про встановлення земельного сервітуту до Київської міської ради, треті особи - Державне агентство земельних ресурсів України, Департамент містобудування та архітектури Київської міської державної адміністрації. 02.12.2014 року позивач [PERSON] подав заяву про зміну предмету позову, в якій просив встановити на користь [PERSON] постійний безоплатний земельний сервітут відносно земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер згідно міського земельного кадастру м. Києва на основі автоматизованої системи - програмного комплексу «Кадастр» 8 000 000 000:90:415:0004) на право проходу та проїзду автомобільним транспортом до власної земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер8 000 000 000:90:415:0038); зобов'язати відповідачів не чинити позивачу перешкоди у здійсненні права проходу та проїзду транспортом до власної земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер 8 000 000 000:90:415:0038). В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що йому на праві приватної власності належить земельна ділянка, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер 8 000 000 000:90:415:0038, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] від 05 серпня 2014 року, за реєстровим № 1207 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 25177854 від 05.08.2014. Вказана земельна ділянка межує із ділянками [PERSON] та ділянкою (кадастровий номер ділянки згідно міського земельного кадастру м. Києва на основі автоматизованої системи - програмного комплексу "Кадастр" 8 000 000 000:90:415:0004) Київського державного авіаційного заводу «Авіант» (зараз - ДП «АНТОНОВ»), що знаходиться у комунальній власності Київської міської ради («Відповідача 1» у справі), але фактично використовується Київським державним авіаційним заводом «Авіант» (зараз - ДП «АНТОНОВ»). Позивачу відомо, що Київський державний авіаційний завод «Авіант» (зараз - ДП «АНТОНОВ») є правонаступником оздоровчого табору «Сокіл», якому в часи СРСР було передано земельну ділянку рішенням, втім право власності на неї оформлено не було. На земельній ділянці позивач [PERSON] планує будувати житловий будинок, що належатиме йому на праві приватної власності, втім окремого заїзду та проходу до земельної ділянки позивача немає, а тому доступ до земельної ділянки для будівництва будинку можливий лише через земельну ділянку відповідача 1 Київської міської ради. Наразі у позивача відсутня можливість безпосереднього проїзду до власної земельної ділянки для особистих потреб (будівництво будинку, використання приватного автотранспорту, завезення нових або старих меблів, побутової техніки тощо) та заїзду спеціалізованого автотранспорту (пожежних машин, машин швидкої допомоги, тощо) чи проходу до належної йому земельної ділянки, чим порушуються його права як власника земельної ділянки на доступ до неї та її використання за цільовим призначенням. З метою обґрунтування неможливості використання земельної ділянки позивача без встановлення земельного сервітуту, виявлення можливості встановлення відповідного земельного сервітуту та визначення його чітких меж, що необхідно для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, позивач звернувся до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ТЕРРА ПРОДЖЕКТ» для отримання аналізу щодо можливості проїзду до ділянки [ADDRESS] (кадастровий номер 8 000 000 000:90:415:0038) що належить позивачу. Згідно з вказаним аналізом задоволення потреб позивача щодо будівництва житлового будинку на належній йому на праві приватної власності земельній ділянці неможливо здійснити будь-яким іншим способом, а лише способом обмеження сервітутом сусідньої земельної ділянки. До земельної ділянки позивача проходить дорога через земельну ділянку, що належить Київській міській раді, та знаходиться в користуванні оздоровчого табору «Сокіл» Київського державного авіаційного заводу «Авіант». Позивач [PERSON] вважає, що встановлення земельного сервітуту через земельну ділянку відповідача 1 Київської міської ради є найменш обтяжливим способом перед іншими землевласниками, тому саме через зазначену ділянку і необхідно встановити постійний та безоплатний земельний сервітут. З метою врегулювання даного питання в добровільному порядку, позивач звернувся до Державного агентства земельних ресурсів України зі зверненням про встановлення земельного сервітуту. У своїй відповіді від 17.09.2014 № Б-32/0-27/6-14 Державне агентство земельних ресурсів України вказало на той факт, що земельна ділянка (обліковий код 90:415:004 згідно чергового кадастрового плану) у встановленому порядку не зареєстрована, інформація щодо власника (землекористувача) такої земельної ділянки відсутня. У відповідності до чинного законодавства до земель комунальноївласностітериторіальних громад сіл, селищ, міст передаються: усі землі в межах населених пунктів,крім земель приватної власності та земель, віднесених до державної власності; земельні ділянки за межами населених пунктів, на яких розташовані об'єкти комунальної власності; землі запасу, які раніше були передані територіальним громадам сіл, селищ, міст відповідно до законодавства України; земельні ділянки, на яких розміщені об'єкти нерухомого майна, що є спільною власністю територіальної громади та держави. За змістом ст.98 Земельного Кодексу України (надалі - «ЗК України») право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою. Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Позивач [PERSON] вважає, що земельний сервітут, який полягає у наданні позивачу права проходу та проїзду через земельну ділянку відповідача 1 Київської міської ради має бути поширений на частину земельної ділянки відповідача 1, на якій на сьогоднішній день уже розташована дорога. Такий спосіб встановлення земельного сервітуту є найменш обтяжливим для відповідача 1 Київської міської ради, оскільки на даній частині земельної ділянки розташована дорога, яка протягом багатьох років використовується для цих цілей. Позивач намагався встановити сервітут у позасудовому порядку з користувачем сусідньої земельної ділянки. Сторони не змогли досягнути згоди з цього приводу. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідач Київська міська рада направила до суду письмові заперечення, у яких просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність, також просила розглянути справу у відсутність їх представника. Відповідач ДЕРЖАВНЕ ПІДПРИЄМСТВО «АНТОНОВ» не забезпечив явку представника у судове засідання. Представники Державного агентства земельних ресурсів та Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації у судовезасідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися, про причини неявки суд не сповістили. Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного. Як встановлено судом, позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер 8 000 000 000:90:415:0038, що підтверджується Договором купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], 05 серпня 2014 року, за реєстровим № 1207 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 25177854 від 05.08.2014. Вказана земельна ділянка межує із ділянками [PERSON] та ділянкою (кадастровий номер ділянки згідно міського земельного кадастру м. Києва на основі автоматизованої системи - програмного комплексу "Кадастр" 8 000 000 000:90:415:0004) Київського державного авіаційного заводу «Авіант» (зараз - ДП «АНТОНОВ») (надалі - «Земельна ділянка»), що знаходиться у комунальній власності Київської міської ради (у справі «Відповідач 1»), але фактично використовується оздоровчим табором «Сокіл Київського державного авіаційного заводу «Авіант» (зараз - ДП «АНТОНОВ», у справі - «Відповідач 2»). На земельній ділянці Позивач планує будувати житловий будинок, що належатиме йому на праві приватної власності, втім окремого заїзду та проходу до земельної ділянки Позивача немає, а тому доступ до земельної ділянки для будівництва будинку можливий лише через сусідню земельну ділянку. Наразі у Позивача [PERSON] відсутня можливість безпосереднього проїзду до власної земельної ділянки для особистих потреб (будівництво будинку, використання приватного автотранспорту, завезення нових або старих меблів, побутової техніки тощо) та заїзду спеціалізованого автотранспорту (пожежних машин, машин швидкої допомоги, тощо) чи проходу до належної йому земельної ділянки, чим порушуються його права як власника земельної ділянки на доступ до неї та її використання за цільовим призначенням. До земельної ділянки Позивача для особистих потреб та проїзду спеціалізованого автотранспорту має бути забезпечений безперешкодний проїзд та прохід при нагальній необхідності. З метою обґрунтування неможливості використання земельної ділянки Позивача без встановлення земельного сервітуту, виявлення можливості встановлення відповідного земельного сервітуту та визначення його чітких меж, що необхідно для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, Позивач звернувся до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ТЕРРА ПРОДЖЕКТ» для отримання аналізу щодо можливості проїзду до ділянки [ADDRESS] (кадастровий номер 8 000 000 000:90:415:0038) що належить позивачу. Згідно з наданим позивачем аналізом задоволення потреб позивача щодо будівництва житлового будинку на належній йому на праві приватної власності земельній ділянці неможливо здійснити будь-яким іншим способом, а лише способом обмеження сервітутом сусідніх земельних ділянок. На підставі вищезазначеного аналізу судом встановлено, що встановлення земельного сервітуту через земельну ділянку відповідача 1 є найменш обтяжливим способом перед іншими землевласниками, тому саме через зазначену ділянку і необхідно встановити постійний та безоплатний земельний сервітут. З метою врегулювання даного питання в добровільному порядку та з метою підготовки документі для звернення до Київської міської ради для встановлення сервітуту, Позивач [PERSON] звернувся до Державного агентства земельних ресурсів України («Третя особа - 1» у справі )з заявою про встановлення земельного сервітуту. У своїй відповіді від 17.09.2014 № Б-32/0-27/6-14 Третя особа - 1 вказала на той факт, що земельна ділянка (обліковий код 90:415:004 згідно чергового кадастрового плану) у встановленому порядку не зареєстрована, інформація щодо власника (землекористувача) такої земельної ділянки відсутня. Позивачем [PERSON] надано документацію з землеустрою, що встановлює точні межі земельної ділянки щодо яких позивач просить встановити сервітут. Твердження відповідачів про відсутність факту порушення прав позивача, як власника земельної ділянки, спростовується відмовою відповідача від позасудового вирішення питання, актом недопущення позивача та його представника [PERSON] до земельної ділянки за адресою [ADDRESS]. Крім того, у зв'язку із порушенням прав позивача, останнім з цього приводу було подано заяву до Голосївського РУ ГУМВС України в м. Києві, суду надано відповідь на вказане звернення, у якому зазначено, що було проведено профілактичну роботу з директором оздоровчого комплексу «Сокіл», останній повідомив що по питанню облаштування заїзду до земельної ділянки, яка розташова поруч з о/з «Сокіл» необхідно звертатися до керівництва ДП «Антонова» на вул. Туполєва, 1 у м. Києві. У відповідності до чинного законодавства до земель комунальної власності територіальних громад сіл, селищ, міст передаються: усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної власності та земель, віднесених до державної власності; земельні ділянкизамежаминаселенихпунктів,наяких розташовані об'єкти комунальної власності; землі запасу, які раніше були передані територіальним громадам сіл, селищ, міст відповідно до законодавства України; земельні ділянки, на яких розміщені об'єкти нерухомого майна, що є спільною власністю територіальної громади та держави. Цивільний кодекс України вказує, що власність зобов'язує (ч.3 ст. 319), а діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.7 ст. 319). За змістом ст. 98 Земельного Кодексу України (надалі - «ЗК України») право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою. Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Земельний сервітут, який полягає у наданні позивачу [PERSON] права проходу та проїзду через земельну ділянку відповідача 1 Київської міської ради має бути поширений на частину земельної ділянки відповідача 1, на якій на сьогоднішній день уже розташована дорога. Такий спосіб встановлення земельного сервітуту є найменш обтяжливим для відповідача 1 Київської міської ради, оскільки на даній частині земельної ділянки розташована дорога, яка протягом багатьох років використовується для цих цілей. Статтею 98 ЗК України передбачено види права земельного сервітуту, зокрема, як право проходу, право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху та інші земельні сервітути. Ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, що потребує використання суміжної (сусідньої) земельної ділянки, щоб усунути недоліки своєї ділянки, обумовлені місцем розташування або природним станом. Відповідно до частин 1, 2 статті 100 ЗК України визначено, що власник або землекористувач земельної ділянки має право вимагати встановлення земельного сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки. Земельний сервітут встановлюється за домовленістю між власниками сусідніх земельних ділянок на підставі договору або за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно із ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Зі змісту вказаної норми вбачається, що встановлення сервітуту здійснюється у таких правових формах як договір, закон, заповіт або рішення суду. Цей перелік є вичерпним. Таким чином, судове рішення є окремою формою сервітуту. При цьому, підставою для такої форми сервітуту є відсутність домовленості сторін. Особа, яка вимагає встановлення сервітуту, має право звернутися з позовною заявою, якщо не було досягнуто домовленості щодо встановлення сервітуту та його умов. Стаття 403 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України») встановлює: «сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку». З урахуванням того, що можливості доступу позивача до своєї земельної ділянки мають постійний характер і не можуть зникнути протягом певного часу, земельний сервітут має бути встановлений без визначення строку. Відповідно до частини третьої статті 403 ЦК України: «особа,яка користується сервітутом,зобов'язанавносити плату за користування майном,якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.» Встановлення зазначеного земельного сервітуту не нанесе збитків Відповідачу і не є обтяжливим для нього, тому Позивач має бути звільнений від обов'язку вносити Відповідачу плату за встановлення земельного сервітуту. В даному випадку позивачем доведено, що використання його земельної ділянки або іншої нерухомості неможливе без обтяжень сервітутом чужого нерухомого майна, зокрема,земельної ділянки та задоволення потреб сервітурія неможливо здійснити яким-небудь іншим способом. Аналогічні роз'яснення містяться в п.22-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справі» від 16 квітня 2004 року № 7, відповідно до якого встановлюючи земельний сервітут суд має враховувати, що метою створення сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання: умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно користування чужим майном. Статтею 404 ЦК України, зокрема, визначено правові підстави права користування чужою земельною ділянкою, а саме, право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки. а в разі необхідності від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Таким чином, сервітут - це право обмеженого користування чужим майном і потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом. Отже, підставою встановлення сервітуту є відсутність у будь-якої особи, у тому числі і у власника майна, можливості задовольнити свої потреби іншим способом, як встановлення права земельного сервітуту, встановлюючи його на певний строк чи без зазначення строку суд може враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою його встановлення є неможливість задоволення такої потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном. Крім того, земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлюється. Виходячи з системного аналізу вказаних норм, право земельного сервітуту по суті є правом обмеженого використання чужої земельної ділянки(ділянок), що надається особі, яка вимагає його встановлення від власника (володільця) цієї (слугуючої) земельної ділянки для обслуговування своєї (панівної) земельної ділянки. Таким чином, правовідносини земельного сервітуту виникають між власниками (володільцями) сусідніх земельних ділянок, а саме між власником земельної ділянки, яка має бути обтяжена сервітутом, тобто, між особою, яка зобов'язана надати свою земельну ділянку в обмежене користування, і особою, яка вимагає встановлення сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки (іншого нерухомого майна) і якій належить право на встановлення земельного сервітуту. Відповідно до п. 2 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особіорганів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: правокористування(сервітут). Згідно зі статтею 4-1 вказаного Закону рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про передачу земельних ділянок у власність або користування (постійне користування, оренда, користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), сервітут) приймається без здійснення державної реєстрації права держави чи територіальної громади на такі земельні ділянки, крім випадків, коли право власності на земельні ділянки державної або комунальної власності вже зареєстровано вДержавному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Таким чином, Позивач використав всі досудові способи захисту свого права та інтересу щодо встановлення відповідного виду земельного сервітуту. Відповідно до ч.1ст.402 ЦК України сервітут це право користування чужим майном, яке може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно ч.1ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Відповідно до ч.3ст. 403 ЦК України особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Таким чином, право користування особою чужим майном (сервітут) може мати місце тільки для задоволення потреб інших осіб, якщо ці потреби не можуть бути задоволені іншим способом. Враховуючи положення ч.3ст. 403 ЦК України сервітути поділяються на оплаті і безоплатні. При цьому особа набуває права користування чужим майном лише в обсязі, необхідному для задоволення своїх потреб. За правилами ст.ст.152,153 ЗК України вимагати захисту порушеного права на земельну ділянку може її власник або землекористувач. Пунктом 7постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.04 р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», з подальшими змінами та доповненнями, передбачено, що вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою може її власник або землекористувач. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленого цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При таких обставинах та враховуючи п.22-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №4 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» згідно якого умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, суд вважає вимоги Позивача законними, обґрунтованими та підлягаючими задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved