Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

[PERSON] (надалі позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Національного університету водного господарства та природокористування (надалі відповідач), третя особа на стороні позивача [PERSON] «БАГРАМ», в якій, з урахуванням остаточних позовних вимог, просить поновити на роботі, стягнути із відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, скасувати наказ К№140 від 11 березня 2016 року. Позовну заяву мотивує тим, що 31 травня 2016 року був звільнений із займаної посади провідного фахівця штабу цивільного захисту населення Національного університету водного господарства та природокористування (НУВГП), що підтверджується наказом К№298 від 31.05.2016 року. Вказує, що його звільнення відбулось із грубим порушенням чинного законодавства про працю, а саме: з 05 грудня 2015 року він є членом профспілкового комітету Первинної профспілкової організації №1 [PERSON] «БАГРАМ» працівників НУВГП. Відповідач незважаючи на прохання цієї профспілки не здійснив подання до виборного органу первинної профспілкової організації щодо отримання згоди про розірвання трудового договору з [PERSON], чим порушив ст. ст. 39, 41 закону України «Про профспілкові спілки, їх права та гарантії діяльності» А 06.06.2016 року первина профспілкова організація отримала від роботодавця листа з інформацією про начебто ненадання відповіді на їх подання щодо розірвання трудового договору. Хоча, ні первина профспілкова організація №1 профспілки «Баграм» працівників НУВГП, а ні профспілка «Баграм» жодних подань від НУВГП щодо розірвання трудових договорів не отримували. Під час проведення процедури звільнення не було проведено аналізу щодо переважного права позивача на залишення його на роботі. Цим самим порушено вимоги ст. 42 КЗпП України. Разом з тим, позивач є депутатом Володимирецької районної ради Рівненської області. Про скорочення посади відповідач мав письмово повідомити відповідну раду. Він це не зробив, чим порушив п. 3 ст. 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» Позивач та представник позивача в судове засідання не зявились, однак будучи присутніми на попередніх засіданнях позивач та представник позивача позов підтримали з підстав наведених в позовній заяві, просили його задовольнити. Представники відповідача у судовому засіданні позов не визнали з підстав наведених в запереченні на позовну заяву. Представник третьої особи у судовому засіданні повні вимоги позивача підтримав та просив їх задоволити. Суд, вислухавши осіб, які беруть участь у справі, пояснення свідка, дослідивши наявні в матеріалах справи докази вважає, що позов слід частково задовольнити з наступних підстав. Як встановлено судом, 31 травня 2016 року [PERSON] був звільнений із займаної посади провідного фахівця штабу цивільного захисту населення Національного університету водного господарства та природокористування (НУВГП), що підтверджується наказом К№298 від 31.05.2016 року. Звільнення [PERSON] відбулось із порушенням чинного законодавства про працю. Так, з 05 грудня 2015 року позивач є членом профспілкового комітету Первинної профспілкової організації №1 [PERSON] «БАГРАМ» працівників НУВГП. Відповідач незважаючи на вимоги законодавства та прохання профспілки не здійснив подання до виборчого органу первинної профспілкової організації щодо отримання згоди про розірвання трудового договору з [PERSON], чим порушив ст. ст. 39, 41 закону України «Про профспілкові спілки, їх права та гарантії діяльності». 06.06.2016 року первина профспілкова організація отримала від роботодавця листа з інформацією про начебто ненадання відповіді на їх подання щодо розірвання трудового договору. Хоча, в суді встановлено, що ні первина профспілкова організація №1 профспілки «Баграм» працівників НУВГП, ні профспілка «Баграм» жодних подань від НУВГП щодо розірвання трудових договорів не отримували. Тому, суд критично оцінює докази, подані відповідачем на підтвердження його звернення до профспілки за отриманням згоди на звільнення позивача. Відповідачем зазначені обставини не доведені належними та допустимими доказами. Також під час вирішення питання про звільнення не було проведено аналізу щодо переважного права позивача на залишення на роботі. Цим порушено вимоги ст. 42 КЗпП України. Крім того, позивач є депутатом Володимирецької районної ради Рівненської області. Про попередження щодо скорочення посади відповідач мав письмово повідомити відповідну раду. Він цього не зробив, чим порушив п.3 ст.33 Закону України «Про статус депутата місцевих рад». Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає спір. Відповідно до ч. 1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як вбачається з матеріалів справи наказ, який позивач хоче скасувати, виданий 11 березня 2016 року, з ним його ознайомили 15 березня 2016 року про що є відмітка в додатку 1 до наказу від 11.03.2016 року К№140, у звязку з чим він звернулася до суду з пропущенням установленого статтею 233 КЗпП України строку звернення до суду. Це підтверджується також правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року № 6-2426цс15 Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України, одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. В матеріалах справи містяться відомості про те, що [PERSON] було повідомлено про звільнення наказом від 11 березня 2016 року, а запропоновано іншу посаду лише 31 травня 2016 року, тобто в день звільнення, що є порушення вимог ст. 49-2 КЗпП України. Також, відповідно до п. 3 ст. 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» депутат місцевої ради може бути звільнений з роботи з ініціативи власника або уповноваженого ним органу від займаної посади, виключений з навчального закладу за умови його попередження в порядку, встановленому законом. Про таке попередження відповідний власник або уповноважений ним орган письмово повідомляє не менш ніж за 15 днів відповідну місцеву раду. Як вбається з матеріалі справи повідомлення на Володимирецьку районну раду про звільнення [PERSON] було направлене лише 18 липня 2016 року. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43(1) КЗпП. Відповідно до ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників мають бути здійснені в межах чинного законодавства. Відповідно до вимоги ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що повідомлення на профспілку направлялись на адресу Драгоманова 10 травня 2016 року. Оскільки за юридичною адресою по вул. Соборній, 11 профспілка «Баграм» повідомлення не отримує. Також свідок суду повідомила, що 10 травня 2016 року в телефонному режимі в складі комісії звернулись до Голови комітету первинної профспілкової організації №1 профспілки «Баграм» [PERSON] щодо отримання згоди про розірвання трудового договору з [PERSON] відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, на що отримали відповідь що він зателефонує пізніше. Наданий відповідачем і досліджений у судовому засіданні акт від 10 травня 2016 року суд оцінює критично. Оскільки чинним законодавством не передбачено можливості повідомлення роботодавцем профспілкового органу про майбутнє звільнення працівника члена профспілки в телефонному режимі. Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 38 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" (далі - Закон) виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі або організації дає згоду або відмовляє у дачі згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з працівником, який є членом діючої на підприємстві, в установі, організації профспілки, у випадках, передбачених законом. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 39 Закону у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у пятнадцятиденний термін обґрунтоване письмове подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником. Подання роботодавця має розглядатися у присутності працівника, щодо якого воно подано. Розгляд подання за відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. У разі нез'явлення працівника або його представника на засідання розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах терміну, визначеного частиною першою цієї статті. При повторному незявленні працівника без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Тому, відповідач зобовязаний був у письмовій формі повідомити первинний профспілковий орган про майбутнє звільнення позивача, але у визначений законом спосіб він цього не зробив. Аналізуючи в сукупності досліджені докази, підтверджені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, які до них застосовуються, у суді доведено факти порушення відповідачем прав позивача [PERSON] Порушені права підлягають захисту шляхом поновлення позивача на роботі та стягнення на його користь із відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 10 836,45 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різницю в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи. Відповідно до п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Згідно з довідкою Національного університету водного господарства та природокористування [PERSON]В за період з березня по квітень 2016 року отримав дохід в розмірі 4052,00 грн. З урахуванням наведеного розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, належний до виплати позивачу, становить різницю між середнім заробітком за весь час вимушеного прогулу (94.23 грн. середньоденна заробітна плата * 115 днів вимушеного прогулу), що дорівнює 10 836,45 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави в розмірі 551 грн. 20 коп.

Outcome: partial