Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-25 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини (далі по тексту ЗМДЛВМ), зміненим в ході розгляду справи (а.с. 101-108), вказавши, що з 14.09.2015 року по 22.07.2016 року працював на посаді водія Дільничної лікарні ветеринарної медицини Комунарського району (далі по тексту ДЛВМ). Протягом періоду роботи наказами керівника Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини [PERSON] від 05.05.2016 року та від 06.05.2016 року позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено стягнення у вигляді догани. Наказом керівника Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини [PERSON] від 22.07.2016 року [PERSON] було звільнено на підставі ст. 40 ч. 3 КЗУпП у зв'язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов'язків, покладених на нього правилами внутрішнього трудового розпорядку. Посилаючись, що накази про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] винесені безпідставно, а звільнення з посади відбулось всупереч вимогам чинного законодавства, просив поновити строк для оскарження наказів № 01-04/34 від 05.05.2016 року та № 01-04/38 від 06.05.2016 року, визнати вказані накази незаконними та скасувати їх; визнати звільнення [PERSON] незаконним та зобов'язати Запорізьку міську державну лікарню ветеринарної медицини поновити позивача на посаді водія Дільничної лікарні ветеринарної медицини Комунарського району; стягнути з Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу; стягнути з Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 10000 гривень. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги на зазначених в позовній заяві підставах, пояснивши, що у 2016 року через те, що завідуючий Дільничної лікарні ветеринарної медицини Комунарського району [PERSON] поклав на позивача не передбачені його посадою обов'язки щодо здавання до установи банку готівки, яка отримана лікарнею за день, між [PERSON] та [PERSON] виник конфлікт. Такий конфлікт згодом поглиблювався, оскільки [PERSON] звинувачував [PERSON] у неналежному виконанні своїх обов'язків та корупції. Так, 04.05.2016 року [PERSON] повідомив [PERSON] про те, що більше не буде здавати виручку до банківської установи, на що [PERSON] обурився та між ними виник конфлікт. [PERSON] написав службову записку на ім'я керівника Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини [PERSON] та [PERSON] 05.05.2016 року пішки, оскільки у нього забрали ключі від службового автомобілю, направився до Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини для надання пояснень. Наказом від 05.05.2016 року [PERSON] було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено догану. Копію наказу йому не вручали, а підписувати наказ він відмовився, оскільки був з ним не згоден. 06.05.2016 року [PERSON] вийшов на роботу та [PERSON] звинуватив його у тому, що [PERSON] перебуває у стані алкогольного сп'яніння та викликав комісію з Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини. Комісія факт перебування [PERSON] у стані алкогольного сп'яніння не підтвердила, однак, за результатами службового розслідування наказом від 06.05.2016 року [PERSON] знову був притягнутий до дисциплінарної відповідальності та йому оголошено догану за те, що він відмовився виконувати свої обов'язки. Посилаючись, що від виконання службових обов'язків не відмовлявся, а погано себе почував через те, що напередодні був вимушений пішки йти до Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини, а потім вночі вживати аналгетичні засоби з метою зняття болю в ногах, вказував, що, на його думку, притягнення його до дисциплінарної відповідальності відбулось безпідставно та є незаконним. Далі на період часу з 10.05.2016 року по 10.06.2016 року [PERSON] перевели на роботу до Дільничної лікарні ветеринарної медицини Орджонікідзевського району, де він не мав зауважень. 11.06.2016 року [PERSON] повернувся на роботу до Дільничної лікарні ветеринарної медицини Комунарського району та одразу завідуючий [PERSON] заборонив йому заходити до адміністративної будівлі лікарні та забрав ключі від автомобілю, через що [PERSON] повинен бути проводити робочий час на вулиці, не маючи місця для відпочинку та вживання їжі. Кілька разів [PERSON] звертався зі скаргами на дії завідуючого [PERSON] до різних установ, однак, жодну зі скарг не розглянули належним чином та не вжили жодних заходів. Незважаючи на такі умови [PERSON] робочий час проводив на роботі, перебуваючи або на вулиці, або в своєму автомобілі. 22.07.2016 року [PERSON] викликали до Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини та повідомили про звільнення за систематичне невиконання обов'язків. Посилаючись, що будь-яких конфліктів у нього у червні або у липні 2016 року з відвідувачами лікарні не відбувалось, вважав своє звільнення безпідставним. В обґрунтування спричинення та розміру моральної шкоди [PERSON] зазначив, що звільнення з роботи негативно позначилось на його родині, оскільки він мешкає зі своєю дружиною та після звільнення вони жили лише на її пенсію. Позивача звільнили з роботи за кілька місяців до досягнення ним пенсійного віку, тож після звільнення він через причину звільнення не міг влаштуватись на будь-яку роботу, а також і не міг оформити пенсію. Через переживання з цього приводу був вимушений звертатися до лікарів, оскільки стан його здоров'я погіршився. Представник позивача на позовних вимогах наполягав, вказуючи додатково, що внаслідок своєї необізнаності позивач не знав про можливість та необхідність оскарження наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності, а також і до моменту звільнення не вважав це важливим, оскільки робота за ним зберігалась. Навіть після звернення за юридичною допомогою [PERSON] таке його право роз'яснено не було та про можливість оскарження наказів від 05 та 06 травня 2016 року [PERSON] дізнався лише після звернення за наданням правової допомоги до адвоката. Підстав для притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності 05.05.2016 року не було, оскільки в службовій записці [PERSON] не зазначено, що саме було порушено [PERSON] або які обов'язки він не виконав. Також представник вказував на те, що жодних порушень [PERSON] не було допущено і 06.05.2016 року, оскільки він не відмовлявся виконувати свої обов'язки як водія, а лише посилався на те, що погано себе почуває, натомість лікар [PERSON] сама відмовилась їхати із ним, при цьому ані завідуючим, ані лікарем не було надано медичної допомоги [PERSON] та не було викликану швидку медичну допомогу. Також представник вказував на те, що порушення [PERSON] своїх посадових обов'язків 16.06.2016 року є недоведеним, оскільки єдиною підставою для застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення стала скарга осіб, які написали її у невизначену дату та з чужих слів, при цьому вказані особи допитані в судовому засіданні не були. Також представник посилався на те, що всупереч Правилам внутрішнього трудового розпорядку звільнення [PERSON] було проведено без погодження з керівником підрозділу ветеринарної медицини та після спливу місячного строку з дня вчинення та виявлення порушення, адже про інцидент, який начебто відбувся між [PERSON] та відвідувачем лікарні завідуючий дільничної лікарні [PERSON] дізнався 16.06.2016 року, оскільки сам був свідком подій, але звільнений [PERSON] був лише 22.07.2016 року. Представники відповідача проти позову заперечували повністю, вказуючи, що строк оскарження наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] був пропущений без поважних причин, оскільки незнання закону не звільняє від відповідальності. Крім того, до дисциплінарної відповідальності [PERSON] притягували у зв'язку з тим, що він некоректно поводився з відвідувачами та керівництвом, а також у зв'язку з тим, що він відмовлявся сідати за кермо та погрожував скоїти дорожньо-транспортну пригоду. Звільнення [PERSON] відбулось за наслідками розгляду службової записки завідуючого [PERSON], яка надійшла 24.06.2016 року, тож строк для застосування такого стягнення як звільнення пропущений не був. Також представник відповідача заперечував проти задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, посилаючись на безпідставність попередніх вимог та законність дій відповідача. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору - начальник Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини [PERSON] в судове засідання не з'явилась без повідомлення суду причин своєї неявки, до суду направила заяву, в якій просила суд розглядати справу без її участі з урахуванням її заперечень проти позову та заперечень представника ЗМДЛВМ (а.с. 122). В зазначеній заяві третя особа вказувала на те, що до неї як керівника ЗМДЛВМ надходили службові записки завідуючого ДЛВМ [PERSON] про неналежне виконання водієм [PERSON] своїх обов'язків, перешкоджанні у здійсненні завідуючим та ветеринаром своїх обов'язків, гучне слухання радіо в автомобілі, що призвело до розрядження акумулятора та несправності автомобілю протягом 6 днів. В ході судового розгляду судом були допитані в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON] в ході допиту у судовому засідання повідомив суду, що з 01.12.2014 року працює завідуючим дільничною лікарнею ветеринарної медицини Комунарського району. З водієм [PERSON] постійно виникали конфлікти, оскільки [PERSON] некоректно поводився з відвідувачами, висував звинувачення [PERSON] у корупції та погрожував останньому. Зокрема 04.05.2016 року під час приймання відвідувачів [PERSON] некоректно, на переконання свідка, звернувся до відвідувачки, яка обурилась та пішла, однак, скарги з цього приводу не подавала. [PERSON] запропонував [PERSON] з цього приводу написати пояснення, а наступного дня вранці подав до ЗМДЛВМ службову записку, що стало підставою для притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності 05.05.2016 року. 06.05.2016 року вранці спочатку з'явився [PERSON], а потім працівники поліції, які відмовились пояснити з якого приводу. У другій половині цього дня [PERSON] вказав [PERSON] не необхідність їхати для того, щоб розклеювати оголошення, а потім робити щеплення, але у відповідь [PERSON] вказав, що він погано почувається, у нього виникає судома в нозі, тому він може скоїти дорожньо-транспортну пригоду. Через такі твердження [PERSON] лікар [PERSON] відмовилась з ним їхати. Оскільки [PERSON] поводився неадекватно, [PERSON] подзвонив до ЗМДЛВМ з повідомленням про поведінку позивача та через деякий час приїхала комісія. На пропозицію членів комісії надати пояснення [PERSON] відмовився, від підписів також відмовився. 16.06.2016 року підчас прийому відвідувачів до лікарні зайшла жінка, щоб з'ясувати певні питання, але під час спілкування [PERSON] з відвідувачкою [PERSON] втрутився у розмову, сказав жінці щось образливе, що її обурило та вона покинула лікарню. В приймальні в цей час сиділи інші відвідувачі, які були свідками цього конфлікту. Через тиждень 23.06.2016 року відвідувачі, які були очевидцями конфлікту, знову прийшли до лікарні та вирішили написати скаргу на [PERSON], що і зробили. [PERSON] склав на підставі скаргу службову записку та направив її до ЗДМЛВМ, але які наслідки настали за його службовою запискою не знав, оскільки з 17.07.2016 року перебував у відпустці, а виконуючою обов'язки завідуючого дільничної лікарні була призначена [PERSON] Свідок [PERSON] суду пояснила, що працює тривалий час у дільничній лікарні ветеринарної медицини Комунарського району лікарем. Вона неодноразово ьбула свідком конфліктів, які виникали між завідуючим лікарнею [PERSON] та водієм [PERSON], який не дотримував субординацію, гучно слухав музику в автомобілі, не доглядав автомобіль, втручався у спілкування між лікарями та відвідувачами лікарні. В один з днів, але точної дати не пам'ятає, [PERSON] повинна була їхати проводити протиепізоотичні заходи, але [PERSON] вказав, що він погано почувається, тому може скоїти дорожньо-транспортну пригоду. Оскільки [PERSON] є матір'ю-одиначкою, вона відмовилась їхати з [PERSON], хвилюючись за своє життя. Того дня викликали комісію, оскільки [PERSON] поводився неадекватно, але медичну допомогу [PERSON] не викликали. Під час перебування завідуючого [PERSON] у відпустці виконуючим обов'язки завідуючого дільничної лікарні призначалась [PERSON] на підставі наказу, але коли саме у 2016 році вона була у відпустці не пам'ятає, але не одночасно з [PERSON] Свідок [PERSON] (колишнє прізвище [PERSON]) в судовому засіданні пояснила, що працювала та працює на цей час секретарем Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини. У травні 2016 року до ЗМДЛВМ подзвонив завідуючий дільничною лікарнею [PERSON] та повідомив, що водій [PERSON] перебуває начебто у стані алкогольного сп'яніння. Комісія з ЗДМЛВМ виїхала для перевірки, але факт перебування [PERSON] у стані сп'яніння не підтвердився, а [PERSON] повідомив, що він прийняв ліки, оскільки погано почувається та збирається до лікаря наприкінці робочого дня. Автомобіль, яким керував [PERSON], був брудний. За наслідками розслідування було прийняте рішення про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності та оголошення догани, наказ [PERSON] надавали ознайомитись, він його читав, але він відмовився підписувати наказ, копію наказу [PERSON] не вручали. Після звільнення [PERSON] з посади останній не забирав трудову книжку, тому йому направляли повідомлення. Загалом [PERSON]. за словами свідка, є конфліктною людиною, вказував [PERSON], що вона невірно працює, коли вона без резолюції керівника відмовилась реєструвати документ, який надавав [PERSON] Загалом після 05 травня 2016 року [PERSON] подав близько десяти службових записок зі скаргами, які були зареєстровані в установленому порядку. Свідок [PERSON] суду повідомив, що є сином позивача [PERSON] Після звільнення з посади батько свідка дуже з цього приводу хвилювався, оскільки залишився без роботи та був звільнений з такої підстави, він не спав, дуже схуд, вживав заспокоюючі препарати, скаржився на серце, у зв'язку з чим йому викликали швидку медичну допомогу. До звільнення на проблеми зі здоров'ям [PERSON] не скаржився. Також [PERSON] не міг влаштуватись на іншу роботу через підставу для звільнення. Свідок [PERSON] в судовому засідання пояснила, що є донькою позивача [PERSON]. Ще перед звільненням [PERSON] скаржився на те, що роботі виникають конфлікти, він вимушений сидіти на вулиці, бо його не пускають до приміщення лікарні. Після звільнення батько дуже хвилюється та нервує, схуд на 10кг, оскільки вважає обвинувачення на свою адресу безпідставними, а звільнення незаконним. Свідок [PERSON] суду повідомив, що 16.06.2016 року попросив свого знайомого [PERSON] допомогти перевезти речі та запропонував з цією метою відремонтувати автомобіль [PERSON] Весь день 16.06.2016 року до 16.00 години біля місця роботи [PERSON] вони ремонтували автомобіль, при цьому [PERSON] з працівниками лікарні не спілкувався, до лікарні не заходив. При дослідженні матеріалів справи судом встановлено таке. Згідно копії трудової книжки (а.с. 123-129) [PERSON] 14.09.2015 року був прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини, 22.09.2015 року переведений на посаду водія автотранспортних засобів ДЛВМ Комунарського району, а 22.07.2016 року звільнений за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених правилами внутрішнього трудового розпорядку відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України. Наказами від 05.05.2016 року та від 06.05.2016 року [PERSON] притягувався до дисциплінарної відповідальності та до нього застосовувались стягнення у вигляді догани в обох випадках. Враховуючи послідовність заявлених позовних вимог та логічну необхідність вирішення спору, суд насамперед вважає за потрібне вирішити питання щодо поновлення строку звернення з заявою про вирішення трудового спору в частині визнання незаконними та скасування наказів від 05 та 06 травня 2016 року про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності. Статтею 150 КЗУпП передбачене право працівника оскаржити дисциплінарне стягнення у порядку, встановленому чинним законодавством (глава XV цього Кодексу). Статтею 233 ч. 1 КЗУпП встановлений строк тримісячний строк протягом якого працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду. Такий строк розпочинається з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Отже, статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: 1 вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); 2 розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); 3 розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду). Відповідно до ч. 1 наведеної норми у справах про звільнення встановлюється строк позовної давності у один місяць із дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки; щодо вирішення інших трудових спорів - три місяці з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Такий висновок міститься в Ухвалі Верховного Суду України від 16.03.2016 року по справі № 6-2426цс15. Відповідно до ст. 234 КЗУпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Позивач, прохаючи суд поновити строк звернення до суду з вимогами про визнання незаконними та скасування наказів про притягнення його до дисциплінарної відповідальності посилався на те, що він в установленому порядку не був ознайомлений зі змістом наказів, тому не знав, що наявність таких наказів є передумовою подальшого звільнення у відповідності до п. 3 ст. 40 КЗпП України, а також на те, що він, як особа, яка не має юридичної освіти, не був обізнаний про порядок та строки оскарження наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності. Вирішуючи питання про поважність причин пропуск строку звернення до суду з вимогами про визнання незаконними та скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності та можливість поновлення такого строку суд виходить з наступного. Статтею 55 Конституції України гарантовано право кожної особи на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Статтею 1 КЗпП України встановлено, що законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників. Статтею 5-1 КЗпП України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. З 05.05.2016 року, тобто з дня винесення першого наказу про оголошення догани, [PERSON] багаторазово звертався як до безпосереднього керівництва ЗМДЛВМ, так і до інших органів зі скаргами на дії завідуючого ДЛВМ [PERSON], зокрема, посилаючись на безпідставність та несправедливість звинувачень у невиконанні службових обов'язків, однак, перевірки за його зверненнями не проводилось. Принаймні суду не надано доказів на підтвердження протилежного. З позовом [PERSON] звернувся 16.08.2016 року та у первісній позовній заяві вказував на незгоду з притягненням до дисциплінарної відповідальності, хоча і не заявляв вимог про визнання незаконними та скасування наказів від 05.05.2016 року та від 06.05.2016 року. На момент звернення [PERSON] з позовом тримісячний строк, встановлений ст. 233 КЗпП України був пропущений відповідно на 10 та 11 днів, що, на переконання суду, є незначним терміном. Позивач також вказував і на те, що він не має юридичної освіти, а за відсутності коштів на оплату послуг адвоката, був вимушений шукати такої допомоги безкоштовно, натомість особа, яка склала йому позовну заяву від 15.08.2016 року, не повідомила його про можливість оскарження наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності, тож таких вимог він не висував, звертаючись до суду з позовом. Також суд враховує і те, що [PERSON], хоча і був ознайомлений зі змістом наказів про притягнення його до дисциплінарної відповідальності та оголошення догани, натомість жодного разу йому не надавались копії таких наказів та не пропонувалось їх отримати, що вочевидь ускладнювало можливість їх оскарження в установленому порядку. Незважаючи на те, що [PERSON] відмовився підписувати накази, відповідачем копії таких наказів йому не направлялись, що у свою чергу безумовно сприяло б можливості реалізації його права на оскарження дисциплінарного стягнення у порядку, встановленому чинним законодавством. Враховуючи вищевикладене, з метою гарантування права особи на доступ до правосуддя та всемірного захисту прав працівника, суд вважає за можливе поновити [PERSON] передбачений ст. 233 КЗпП України строк звернення з заявою про вирішення трудового спору до суду щодо вимог про визнання незаконними та скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності від 05.05.2016 року та від 06.05.2016 року. В ході дослідження інших матеріалів справи судом встановлено таке. Відповідно до Робочої інструкції водія автотранспортних засобів [PERSON], затвердженої 14.09.2016 року (а.с. 32-34) водій приймається на роботу і звільняється з роботи у встановленому трудовим законодавством порядку наказом начальника Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини та безпосередньо підпорядковується завідуючому господарством. Робочою інструкцією водія автотранспортних засобів [PERSON], затвердженої 22.09.2015 року (а.с. 84-86) вказано, що водій безпосередньо підпорядковується завідуючому структурного підрозділу. Враховуючи, що відповідно до запису в трудовій книжці [PERSON] 22.09.2015 року він був переведений на посаду водія автотранспортних засобів ДЛВМ Комунарського району, тож суд виходить з того, що обов'язки [PERSON] на момент притягнення його до дисциплінарної відповідальності та звільнення визначались Робочою інструкцією водія від 22.09.2015 року. Також [PERSON] в роботі повинен був керуватись Правилами внутрішнього трудового розпорядку, затвердженими наказом начальника ЗМДВЛ 19.06.2014 року (а.с. 79-83). Як визначає ст. 149 КЗУпП до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Наказом начальника Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини [PERSON] № 01-04/34 від 05.05.2016 року (а.с. 46) [PERSON] оголошено догану за порушення п. 3.1.а Правил внутрішнього трудового розпорядку. Відповідно до акту № 1 від 05.05.2016 року (а.с. 47) комісія у складі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] засвідчила те, що [PERSON] був ознайомлений з наказом від 05.05.2016 року № 01-04/34, але відмовився ставити підпис про ознайомлення з наказом. Пунктом 3.1.а Правил внутрішнього трудового розпорядку встановлено, що робітники і службовці зобов'язані дотримуватись дисципліни праці - основи порядку в установі, використовувати робочий час виключно для виконання службових обов'язків, своєчасно виконувати розпорядження керівництва. Підставою для застосування дисциплінарного стягнення стала службова записка завідуючого ДЛВМ Комунарського району [PERSON] від 04.05.2016 року та пояснювальна записка [PERSON] від 05.05.2016 року. З тексту службової записки завідуючого ДЛВМ Комунарського району [PERSON] від 04.05.2016 року (а.с. 48) вбачається, що [PERSON] не реагує на розпорядження завідуючого, втручається в роботу лікарні, не маючи фахових знань у ветеринарній медицині, поводиться хамськи з відвідувачами лікарні, на зауваження керівництва не реагує, постійно конфліктує. В своїх поясненнях від 05.05.2016 року (а.с.49) [PERSON] заперечує факт вчинення ним будь-яких порушень, вказуючи на те, що він не знає про що саме йдеться мова. Аналізуючи зміст службової записки завідуючого ДЛВМ [PERSON] суд звертає увагу на те, що фактично в службовій записці не викладені конкретні факти порушення Правил внутрішнього трудового розпорядку, допущені [PERSON], адже не вказано коли саме та за яких обставин [PERSON] не виконував розпоряджень завідуючого ДЛВМ та які саме розпорядження ним не були виконані, в який саме спосіб [PERSON] втручається у роботу лікарні та навіщо йому потрібні фахові знання у ветеринарній медицині, враховуючи, що він перебуває на посаді водія, по відношенню яких саме відвідувачів [PERSON] виявив неввічливе ставлення, коли саме це відбувалось та в чому саме це виражалось. Натомість, отримавши лише службову записку завідуючого ДЛВМ [PERSON], яка не містить конкретного опису будь-яких порушень, допущених [PERSON], та пояснення [PERSON], який повністю заперечував свою вину у скоєнні порушень та вказував на те, що не має уявлення про що саме йдеться мова, начальником ЗМДЛВМ прийняте рішення про наявність в діях [PERSON] ознак дисциплінарного проступку та застосовано дисциплінарне стягнення. На переконання суду, з документів, які вказані в якості підстави для притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності, не вбачається ознак конкретних порушень трудової дисципліни або невиконання працівником своїх визначених обов'язків, а рішення про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності є одностороннім та таким, що прийняте без з'ясування конкретних обставин події, встановлення відносин між працівниками, тощо. 06.05.2016 року завідуючим ДЛВМ Комунарського району [PERSON] до ЗМДЛВМ було подано службову записку, в якій [PERSON] доводить до відома те, що [PERSON] відмовляється сісти за кермо, мотивуючи це поганим станом здоров'я, висловлює погрози керівництву створити аварію. Також у службовій записці завідуючий ДЛВМ висловлює підозру, що [PERSON] перебуває у стані алкогольного сп'яніння. Розпорядженням начальника ЗМДЛВМ № 5 від 06.05.2016 року (а.с. 52) з метою проведення службового розслідування за службовою запискою завідуючого ДЛВМ Комунарського району [PERSON] створено комісію у складі трьох працівників установи, якій доручено провести службове розслідування, підготувати довідку. Згідно з довідкою комісії від 06.05.2016 року (а.с. 54), створеної відповідно до розпорядження № 5, комісія виїхала до ДЛВМ. В ході розмови з водієм [PERSON] члени комісії факт алкогольного сп'яніння не підтвердили, однак, виявили неетичну поведінку водія відносно членів комісії, особисте негативне ставлення до працівників ДЛВМ Комунарського району, чим порушено психологічну рівновагу в колективі. Також в довідці містяться посилання на те, що [PERSON] не виконував своїх прямих обов'язків, а при огляді автомобілю виявлений його неналежний стан. Наказом начальника Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини [PERSON] № 01-04/38 від 06.05.2016 року (а.с. 50) [PERSON] оголошено догану за порушення п. 3.1.б та 3.1.г Правил внутрішнього трудового розпорядку. Пунктами 3.1.б та 3.1.г Правил внутрішнього трудового розпорядку встановлено, що робітники і службовці зобов'язані: своєчасно та в повному обсязі виконувати свої посадові обов'язки, дотримуватись встановлених правил та методик, добиватись підвищення продуктивності праці та високих показників в роботі; працювати чесно та сумлінно. Підставою для застосування дисциплінарного стягнення стала довідка про результати проведення службового розслідування від 06.05.2016 року. Натомість в довідці, яка стала підставою для накладення на [PERSON] дисциплінарного стягнення, не вказано які саме прямі свої обов'язки не виконував [PERSON] та в чому саме полягав неналежний стан утримання автомобілю. Також при прийнятті рішення про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності за неналежний стан автомобілю начальником ЗМДЛВМ не прийняті до уваги письмові пояснення [PERSON], які написані та подані до ЗМДЛВМ напередодні 05.05.2016 року, в яких [PERSON] вказує на те, що завідуючий ДЛВМ [PERSON] забирав у [PERSON] ключі від автомобілю, що не заперечувалось в судовому засіданні і самим завідуючим [PERSON] Тож за умови відсутності ключів від автомобілю не зрозуміло яким саме чином [PERSON] повинен був забезпечувати належний технічний та санітарний стан автомобілю як ззовні, так і в середині, не маючи змоги його відчинити. Аналізуючи в сукупності вищевказані документи, а також пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], суд дійшов висновку про відсутність у документах посилань та докладного опису порушень, які були допущені [PERSON], натомість як з пояснень свідків вбачається, що [PERSON] скаржився на погане самопочуття та пояснював, що наслідком керування автомобілем у хворобливому стані може бути дорожньо-транспортна пригода та, як наслідок, травмування пасажирів, а лікар [PERSON] самостійно прийняла рішення про відмову від поїздки в автомобілі під керуванням [PERSON], абсолютно справедливо побоюючись за своє здоров'я. З письмових пояснень [PERSON] (а.с. 55-56), які при прийнятті рішення про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності навіть не були взяті до уваги, про що свідчить відсутність посилання на такі пояснення в наказі № 01-04/38, останній вказував на те, що не відмовлявся від виконання своїх обов'язків, а внаслідок того, що напередодні 05.05.2016 року був вимушений йти пішки з ДЛВМ Комунарського району до ЗМДЛВМ, тобто пройти відстань приблизно у 6 км, протягом ночі вимушений був приймати знеболюючі препарати та має необхідність у надані медичної допомоги. Вказуючи на неможливість керування автомобілем у хворобливому стані та під впливом медичних препаратів [PERSON], будучи водієм, слідував пункту 2.9 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, яким водієві заборонено керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп'яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин, або у хворобливому стані, у стані стомлення, а також перебуваючи під впливом лікарських препаратів, що знижують швидкість реакції і увагу. При цьому суд звернув увагу також і на те, що ані завідуючим ДЛВМ [PERSON], ані лікарем [PERSON], ані трьома членами комісії [PERSON] не викликано швидку медичну допомогу і це при тому, що кожен з цих осіб вказував на те, що [PERSON] поводився неадекватно, скаржився на погане самопочуття та зазначав, що ним приймались медичні препарати. Посилання членів комісії на неетичну поведінку [PERSON] до членів комісії та особисте негативне ставлення його до працівників ДЛВМ, на думку суду, в жодному випадку не можуть слугувати підставою для притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності за порушення Правил внутрішнього трудового розпорядку, адже службова перевірка проводилась не з приводу етичності поведінки [PERSON] по відношенню до членів комісії, в чому полягала неетичність поведінки [PERSON] щодо членів комісії з'ясувати так і не вдалось, а позитивне ставлення до своїх колег вочевидь не входить в службові обов'язки [PERSON] як водія, адже ґрунтується на його особистих вподобаннях та не може бути предметом контролю з боку працедавця. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності наказом від 06.05.2016 року, виходячи з вивчених документів, які стали підставою для такого рішення. Підсумовуючи викладене, суд вважає, що рішення про накладення дисциплінарних стягнень на [PERSON] у вигляді догани 05 та 06 травня 2016 року були прийняті без з'ясування усіх обставин подій, заперечення [PERSON] не перевірені та не враховані, перевірка проводилась необ'єктивно та упереджено, тож накази № 01-04/34 від 05.05.2016 року та № 01-04/28 від 06.05.2016 року належить визнати незаконними та скасувати. При вирішенні вимог про визнання незаконним звільнення позивача та поновлення його на роботі суд керується наступним. Статтею 147 ч. 1 КЗУпП передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Статтею 40 КЗУпП встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснив, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно виявилося порушення, що стало приводом до звільнення; чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 3 ст. 40 КЗпП України; чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачених статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Тому при звільненні працівника з підстав, передбачених цією нормою закону, роботодавець повинен навести конкретні факти допущеного ним невиконання обов'язків, зазначити, коли саме вони мали місце, які проступки вчинив працівник після застосування до нього стягнення та коли. У справах про поновлення на роботі обов'язок доведення правомірності звільнення працівника з ініціативи роботодавця покладається саме на роботодавця. Саме така позиція висловлена в Ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 09.12.2015 року по справі № 6-29962ск15. У справах про поновлення на роботі обов'язок доведення правомірності звільнення працівника з ініціативи роботодавця лежить саме на роботодавцеві. Наказом начальника Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини [PERSON] № 81-ос від 22.07.2016 року (а.с. 3) [PERSON] звільнено з роботи з 22.07.2016 року з посади водія автотранспортних засобів ДЛВМ Комунарського району за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього правилами внутрішнього трудового розпорядку, п. 3 ст. 40 КЗпП України. Підставою звільнення в наказі зазначено службову записку завідувача ДЛВМ Комунарського району [PERSON] від 24.06.2016 року, пояснення [PERSON] Відповідно до службової записки завідуючого ДЛВМ [PERSON] від 24.06.2016 року (а.с. 60) 16.06.2016 року до ДЛВМ звернулась жінка, під час спілкуванням між нею та завідуючим ДЛВМ [PERSON][PERSON] почав лаятись та ображати жінку, на зауваження не реагував. Завідуючий ДЛВМ просить оголосити [PERSON] догану та розглянути доцільність подальшої роботи в ДЛВМ. Натомість будь-яких заяв від жінки, яка начебто була ображена [PERSON], ані завідуючому ДЛВМ, ані начальнику ЗМДЛВМ подано не було. На ім'я завідуючого ДЛВМ Комунарського району надано скаргу від двох осіб від 16.06.2016 року, які просять звернути увагу на поведінку водія [PERSON], який почав некоректно поводитись з якоюсь жінкою, висловлюючись при цьому негідним чином, чим порушив етику спілкування. В письмових поясненнях, які все ж були надані [PERSON] 24.06.2016 року (а.с. 64) всупереч зазначеному в акті від 24.06.2016 року (а.с. 63) про відмову у наданні таких пояснень, [PERSON] посилався на те, що «ситуація була сфабрикована» та пов'язує це з його скаргами щодо протизаконних дій завідуючого ветеринарної лікарні. Враховуючи на відсутність скарги безпосередньо від особи, щодо якої [PERSON] допущено образливі висловлювання, скарга невідомих осіб, повні ідентифікаційні данні яких, як то ім'я та по батькові, адреси проживання у скарзі не зазначені, а текст скарги не містить відомостей про те, що саме у поведінці [PERSON] розцінено вказаними особами як некоректна поведінка, які саме висловлювання його розцінені як негідні, на переконання суду, не може слугувати підставою притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності. При цьому суд враховує те, що за свідченнями завідуючого ДЛВМ [PERSON] він був безпосереднім очевидцем вказаних подій, натомість з 16.06.2016 року до 24.06.2016 року будь-яких дій з цього приводу не вчиняв, із повідомленнями чи службовими записками до начальника ЗМДЛВМ не звертався. Таким чином, на переконання суду відповідачем не доведено правомірності звільнення працівника з ініціативи роботодавця на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України. Суд також вважає, що при звільненні [PERSON] з посади були допущені і інші порушення чинного законодавства, а саме порушений порядок звільнення працівника. Так, пунктом 2.1 Правил внутрішнього трудового розпорядку, затвердженими начальником ЗМДЛВМ 19.06.2014 року (а.с. 79), вбачається, що всі працівники районних лікарень ветеринарної медицини м. Запоріжжя, лабораторій ветеринарно-санітарної експертизи в інших підрозділів Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини призначаються на посаду та звільняються з посади начальником Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини при погодженні з керівниками підрозділів ветеринарної медицини. Пунктом 1.2 Положення про лікарню державної ветеринарної медицини адміністративного району м. Запоріжжя, затвердженого начальником ЗМДЛВМ 20.01.2014 року (а.с. 130-135), а також пунктом 3 Положення про Запорізьку міську державну лікарню ветеринарної медицини, затвердженого начальником ЗМДЛВМ 10.02.2009 року (а.с. 137-142) Державну лікарню ветеринарної медицини адміністративного району м. Запоріжжя визначено як структурний підрозділ Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини, а також вказано, що структурним підрозділом Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини є, зокрема, і Лікарня державної ветеринарної медицини Комунарського району м. Запоріжжя. Виходячи з викладеного, як призначення на посаду, так і звільнення з посади будь-якого працівника ДЛВМ Комунарського району повинно відбуватись лише за погодженням з керівником підрозділу ветеринарної медицини, яким у відповідності до Посадової інструкції завідуючого, затвердженої начальником ЗМДЛВМ 17.12.2014 року (а.с. 143-144), є саме завідуючий ДЛВМ Комунарського району [PERSON], а за його тимчасової відсутності особа, на яку покладено виконання таких обов'язків відповідним наказом. Натомість з наказу начальника ЗМДЛВМ від 22.07.2016 року про звільнення [PERSON] з посади, а також службової записки завідуючого ДЛВМ [PERSON] від 24.06.2016 року вбачається, що погодження на звільнення [PERSON] з посади водія не давав ані [PERSON], ані будь-яка інша особа, яка виконувала обов'язки завідуючого, а у самій службовій записці завідуючий ДЛВМ [PERSON] просить оголосити [PERSON] догану та розглянути питання про доцільність його роботи саме у ДЛВМ Комунарського району (що очевидно не виключає можливість переведення [PERSON] до іншого структурного підрозділу ЗМДЛВМ та продовження роботи). Статтею 148 КЗУпП встановлено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Зі свідчень завідуючого ДЛВМ [PERSON] в якості свідка в судовому засіданні, а також скарги громадян від 16.06.2016 року, вбачається, що порушення, яке стало безпосередньою причиною звільнення [PERSON] з роботи, було скоєно 16.06.2016 року та [PERSON], як керівник структурного підрозділу ЗМДЛВМ, виявив таке порушенням саме 16.06.2016 року, оскільки з його слів був безпосереднім очевидцем конфлікту. Натомість стягнення у виді звільнення, як одна з форм стягнення за порушення трудової дисципліни, було застосовано до [PERSON] лише 22.07.2016 року, хоча проступок виявлено було 16.06.2016 року, тобто стягнення застосовано після спливу одного місяця з дня виявлення проступку. Посилання завідуючого ДЛВМ [PERSON] на те, що скарга громадянами була написана лише 23.06.2016 року, на переконання суду, спростовується датою, зазначеною у скарзі як 16.06.2016 року. Дата реєстрації цієї скарги не має значення на визначення початку місячного строку для застосування стягнення за дисциплінарний проступок, оскільки законодавець пов'язує початок такого строку саме з днем вчинення або виявлення проступку, які у цьому випадку співпадають та припадають на 16.06.2016 року. При цьому суд враховує і те, що завідуючий ДЛВМ [PERSON] не був позбавлений можливості повідомити начальника ЗМДЛВМ про неетичну, за його твердженнями, поведінку [PERSON] одразу після подій, що зокрема, є його прямим обов'язком, передбаченим п. 4.29 Посадової інструкції завідуючого. Статтею 235 ч. 1,2 КЗУпП визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Усе вищевикладене переконує суд у тому, що порушення чинного законодавства, допущені при звільненні [PERSON] з роботи, безумовно свідчать про безпідставність та незаконність такого звільнення, порушення встановленого порядку звільнення працівника та, відповідно, наявність підстав для поновлення прав [PERSON] шляхом поновлення його на роботі. Про односторонність проведення перевірок та недотримання принципів рівності, справедливості, неупередженості та об'єктивності при розгляді звернень працівників ЗМДЛВМ керівництвом лікарні свідчить, на думку суду, і те, що за службовими записками завідуючого ДЛВМ Комунарського району [PERSON] щодо проступків [PERSON] перевірки проводились кожного разу, а їх наслідками були накази про застосування дисциплінарного стягнення до останнього, натомість суду не надано жодного документу який свідчив би про те, що за заявами та скаргами [PERSON], яких за свідченнями свідка [PERSON] було не менше десяти, проводились перевірки, призначались комісії чи взагалі вчинялись будь-які дії щодо з'ясування обставин, викладених в таких заявах. За таких обставин є підстави вважати, що було допущено порушення принципу рівності громадян, встановленого ст. 24 Конституції України та трудових прав громадян, гарантованих ст. 2-1 КЗпП України. З заяв, повідомлень та скарг [PERSON] (а.с. 35-39, 42-43) вбачається, що останній, окрім керівництва лікарні, багаторазово звертався до різних органів зі скаргами на дії завідуючого ДЛВМ Комунарського району [PERSON], вважаючи їх незаконними. Натомість фактично дієвої перевірки за зверненнями [PERSON] проведено не було. Посилання представників відповідача на те, що законність дій керівництва ЗМДЛВМ при звільненні [PERSON] була предметом перевірки Головного управління держпраці у Запорізькій області, та актом № 08-07-009/0628 від 16.08.2016 року порушень виявлено не було, суд оцінює критично з наступних підстав. З акту перевірки Головного управління держпраці у Запорізькій області № 08-07-009/0628 від 16.08.2016 року (а.с. 69-77) не виявляється можливим зрозуміти, що саме вивчалось перевіряючим та які саме документи були предметом дослідження, тож такий акт судом не може бути прийнятий до уваги, оскільки з нього неможливо зрозуміти з яких підстав державний інспектор ГУ Держпраці у Запорізькій області дійшов висновку про відсутність порушень законодавства про працю. Статтею 235 ч. 2 КЗУпП визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. При визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд виходить з розміру заробітної плати [PERSON], визначеної у довідці про доходи № 113 від 22.09.2016 року (а.с. 88). Порядок обчислення середньої заробітної плати визначений Постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», відповідно до п. 2 якого обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п. 8 Порядку). Таким чином, суд не може погодитись з розрахунком представника позивача (а.с. 161), за яким середньоденний заробіток [PERSON] становить у 122,60 гривень, оскільки такий розрахунок здійснений з урахуванням липня 2016 року, який був місяцем, в якому відбулось звільнення, в липні 2016 року [PERSON] не було відпрацьовано повний місяць, а до сум, виплачених у липні, включено компенсацію за невикористану відпустку. Виходячи зі словосполучення «2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата», суд визначає розмір середнього заробітку з урахуванням відповідних показників у травні та червні 2016 року. Так, у травні 2016 року з урахуванням святкових та вихідних днів було 19 робочих днів, а у червні 2016 року 20 робочих днів, тож середньоденний заробіток [PERSON] становить 87,04 гривні. Враховуючи, що рішення суду в частині поновлення працівника на роботі підлягає у відповідності до ст. 235 ч. 7 КЗУпП негайному виконанню та з урахуванням положень статей 236, 238 КЗУпП, суд вбачає підстави для стягнення з відповідача на користь [PERSON] середнього заробітку за час з 23.07.2016 року по 26.12.2016 року включно. Виходячи з кількості робочих днів цей період, а саме: у липні 2016 року 5 робочих днів, у серпні та вересні 2016 року по 22 робочих дня, у жовтні 2016 року 20 робочих днів, у листопаді 2016 року 22 робочих дня, у грудні 2016 року 18 робочих днів, тож розбір середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 9487,36 гривень. При вирішенні позивних вимог в частині стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного. Статтею 237-1 КЗУпП передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Статтями 10, 60 ЦПК України обов'язок доведення обставин, які є підставою вимог або заперечень, покладений на сторону, яка на них посилається. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить з положень статті 23 ЦК України, яка вказує, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно роз'ясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Посилання позивача на погіршення стану його здоров'я у зв'язку з незаконними притягненням до дисциплінарної відповідальності та звільненням судом береться до уваги, заважаючи на пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] з цього приводу, які частково узгоджуються з записами в медичній картці [PERSON] (а.с. 162-163), в якій зафіксовані звернення його до сімейного лікаря зі скаргами на дратівливість, пригнічений стан та перебування у стресовій ситуації, натомість суду не надано доказів того, що такий стан здоров'я [PERSON] став наслідком виключно конфліктів на роботі та звільнення. Натомість суд погоджується з доводами [PERSON] про те, що порушення його конституційних прав, негативне ставлення до нього на роботі, відсутність ефективної перевірки з боку відповідача за його скаргами, оголошення доган та насамкінець звільнення з підстави, передбаченої п. 3 ст. 40 КЗпП України, безумовно були джерелом негативних емоцій, приводом для хвилювань протягом тривалого періоду, а звільнення з роботи за десять місяців до досягнення ним пенсійного віку та можливості оформлення пенсії також поставило [PERSON] у незадовільне матеріальне становище. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд, вважає помірною та справедливою суму компенсації моральної шкоди у 5000 гривень. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить з того, що відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, тож згідно ст. 88 ч. 3 ЦПК України судовий збір стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Статтею 6 ч. 3 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. [PERSON] в уточненій позовній заяві об'єднані вимоги як майнового характеру (про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди), так і немайнового характеру (про визнання незаконними та скасування двох наказів, визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі), тож сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача становить 2204,8 гривні (вимоги майнового характеру та три вимоги немайнового характеру). Відповідно до положень статті 367 ЦПК України та статті 235 ч. 7 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, а також про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного,

Outcome: partial