Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] з позовною заявою про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення. Позовна заява мотивована тим, що позивач є одноособовим власником будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідач є невісткою позивачки, яка проживає разом зі своїм чоловіком (сином позивачки) та їх спільним малолітнім сином за вказаною адресою. Між позивачем та відповідачем відсутні приязні стосунки, а тому спільне проживання її пригнічує. Звільняти в добровільному порядку будинок, відповідач відмовляється. Посилаючись на порушення своїх прав, позивач просила суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні приватною власністю, шляхом виселення невістки. Ухвалою від 25.10.21 р. позовну заяву прийнято до провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив позов задоволити. Зокрема, зазначив, що позивач є особою похилого віку, а проживання з відповідачем призводить до постійного хвилювання та негативно впливає на її стан як фізичного, так і психічного здоров`я. Відповідач створює перешкоди у вільному користуванні будинком. В судовому засіданні відповідач заперечив позовні вимоги, просив відмовити в їх задоволенні. Пояснив, що була вселена у спірний будинк за згодою позивача, в якості члена її сім`ї. Вона з чоловіком здійнює догляд за будинком та прибудинковою територією, проводять ремонтні роботи в будинку та сплачують комунальні платежі. На даний час не має можливості залишити будинок та переїхати за адресою місця реєстрації, оскільки, там відсутні умови проживання. Стверджує, що вони з чоловіком намагались налагодити стосунки з позивачем, проте позивач уникає спілкування. Заслухавши доводи учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд враховує наступне. Відповідно до свідоцтва про правона спадщину за заповітом, [PERSON] є спадкоємцем житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, вбачається, що [PERSON] є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстровані: [PERSON] та її син [PERSON] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб. Відповідно до акту обстеження про фактичне проживання особи, [PERSON] зареєстрована із своїм сином [PERSON] , [INFO] (онук позивача) за адресою: [ADDRESS] , проте, фактично проживають разом з чоловіком та його матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до\~статті 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі\~статтею 317 Цивільного кодексу України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Згідно зі\~статтею 379 ЦК України\~житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно з частиною четвертою\~статті 9 ЖК Української РСР\~ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Частиною першою\~статті 383 ЦК України\~та\~статтею 150 Житлового кодексу\~УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою\~статті 156 ЖК УРСР\~передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Аналогічну норму містить також\~стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої\~статті 64 ЖК УРСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Докази укладення певної угоди з встановленням спеціального режиму користування будинком в матеріалах справи відсутні. Частинами першою статті 29 ЦК України\~передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним та ефективним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року зазначав, що поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. Ст. 109 ЖК України, прямо вказує, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, яке повинно бути зазначено в рішенні суду. Враховує вимоги законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, яким є\~ст.109 ЖК УРСР\~та закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника. Відповідно до статей\~12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Як встановлено судами, відповідач з 2019 р. проживає у спірному бидинку, куди була вселена за згодою її власника в якості члена сім`ї (дружини сина позивача), тому набула право користування чужим майном. Крім того, в спірному будинку проживає малолітній син відповідачки (онук позивача). Об`єктивних перешкод у користуванні позивачкою будинком не встановлено, доказів на підтвердження наявності таких перешкод не надано. Як і не надано доказів, що позивач всилилась в спірний будинок без дозволу позивача. Суд вважає необгрунтованими доводи позивача про те, що відповідач вчиняє психологічне та фізичне насильство стосовно неї та може зашкодити життю та здоров`ю позивачки, оскільки вказане не підтверджено належними та допустимими доказами. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні і розпорядженні власністю шляхом виселення, а тому в позові слід відмовити. Аналогічний правовий висновок закріплений в Постанові Верховного Суду від 03 березня 2020 року у справі № 592/14632/18. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed