Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-19 00:00:00

21 червня 2019 року [PERSON] звернулась до суду з заявою в інтересах малолітньої, [PERSON] , в якій просить суд встановити факт батьківства [PERSON] , [INFO] , місце народження м. Ізюм, Харківської області, померлого [INFO] , актовий запис № 210 від 13.03.2019 року, у м. Барвінкове Харківської області, відносно доньки - [PERSON] , [INFO] , місце народження м. Ізюм Харківської області, актовий запис № 147 від 15 квітня 2009 року. Внести зміни до актового запису № 147 від 15 квітня 2009 року , зробленого Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ізюму Ізюмського міськрайонного управління юстиції у Харківській області, про народження [PERSON] , [INFO] , місце народження м. Ізюм, Харківської області, вказавши в графі « Відомості про батька» - батько [PERSON] . В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що [PERSON] перебувала у фактичних шлюбних стосунках з [PERSON] з 2008 року по 2014 рік. Протягом сумісного життя у них народилась донька [PERSON] , [INFO] . Донька була зареєстрована у відповідності до ч. 1 ст. 135 СК України за вказівкою матері, але батьком дитини зазначений [PERSON] , проте прізвище [PERSON] . З вересня 2014 року [PERSON] ства проживати окремо. [INFO] [PERSON] раптово помер, так і не встигнувши подати відповідну заяву до органів державної реєстрації актів цивільного стану щодо батьківства у відношенні доньки. Протягом життя [PERSON] визнавав доньку, брав участь у її вихованні, підтримував її матеріально, сплачував у добровільному порядку аліменти на її утримання, навіть після припинення сумісного проживання з [PERSON] . Встановлення факту батьківства має для доньки юридичне значення, оскільки необхідне для захисту майнових та немайнових прав і законних інтересів малолітньої дитини, у тому числі у прийнятті та оформленні спадщини,яка відкрилась після смерті [PERSON] .. Мати [PERSON] - [PERSON] не бажає приймати спадщину після смерті сина, вважає що спадкувати повинна донька померлого [PERSON] , проте для цього необхідно встановити факт батьківства відносно малолітньої дитини. В судовому засіданні [PERSON] та її представник, [PERSON] підтримали заявлені вимоги в повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Зацікавлені особи, Ізюмський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, через канцелярію суду надали заяву про розгляд справи без їх участі, заяву визнають, з заявленими вимогами згодні. Представник, Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Ізюмської міської ради, [PERSON] , заявлені вимоги підтримала, оскільки необхідно захистити майнові та немайнові права дитини. [PERSON] заявлені вимоги підтримала, пояснила суду , що визнає дитину своєю онукою. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, вислухавши пояснення представника заявника та заінтересованих осіб, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судовим розглядом встановлено, що згідно Свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ізюмі Ізюмського міськрайонного управління юстиції Харківської області 15 квітня 2009 року, матір`ю дитини [PERSON] , [INFO] , є заявник [PERSON] , батьком дитини зазначений [PERSON] ( а.с.8). Згідно копії Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження відомості про батька записані відповідно до частини першої статті 135 СК України ( а.с.9). Із копії довідки наданої ІКЖРЕП -1 вбачається, що зі слів сусідів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ,1972 року народження дійсно проживала спільно зі своєю дитиною [PERSON] ,2009 року народження та цивільним чоловіком [PERSON] ,1969 року народження в період з 2008 року по 2014 рік, за адресою: [ADDRESS] . ( а.с.12). [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 13 березня 2019 року Ізюмським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 210 ( а.с.10). З заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] в інтересах своєї малолітньої доньки [PERSON] , звернулась [PERSON] , що вбачається із копії спадкової справи № 312/2019 заведеної після смерті [PERSON] Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Згідно ст. 130 СК України у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 СК України Кодексу. Суд зазначає, що слід розрізняти такі поняття як, «визнання батьківства за рішенням суду» відповідно до ст. 128 СК України, та «встановлення факту батьківства за рішенням суду» відповідно до ст. 135 СК України. В першому випадку з позовною заявою позивачі звертаються за життя особи, щодо якої визнається батьківство, а у другому - із заявою в порядку окремого провадження вже після смерті такої особи. В даному випадку встановлюється факт батьківства, оскільки особа, яку заявник вважає батьком своєї дитини померла. Щодо процесу доказування по даній категорії справ, то слід керуватися ч. 2 ст. 128 ЦПК України, згідно якої, підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу. Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» визначено, що питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновок з вказаного питання має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них. Згідно листа Верховного Суду України від 01.01.12 р., до заяви про встановлення факту батьківства, у якості доказів можна надавати такі документи: докази, які підтверджують наявність цього юридичного факту (акти, анкети, автобіографії, листівки, сімейні фотографії, листи ділового та особистого характеру, особові справи, рішення судів, ордери на вселення, обмінні ордери, погосподарські книги, виписки з домових книг та інші документи, які у собі містять відомості про родинні відносини осіб); довідки органів реєстрації актів цивільного стану (далі - РАЦС) про неможливість поновлення втрачених записів, внесення змін і доповнень, виправлень у записи актів цивільного стану; пояснення свідків, яким достовірно відомо про взаємовідносини померлого із заявником. Зазначений вище перелік не є вичерпним та може розширюватись в залежності від конкретних обставин справи. Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року). Заявником в судовому засіданні не заявлялось клопотання про проведення судово-генетичної експертизи, хоча таке право судом роз`яснювалось. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила суду, що вона є рідною сестрою померлого, [PERSON] Дитину визнала,вказала, що дівчинка схожа на померлого брата. Заявницю з дитиною вона зустрічала з пологового будинку та раділа, що у брата з`явилась родина. Заявниця з померлим братом з 2008 року проживали разом за адресою: [ADDRESS] , як чоловік та дружина. Брат визнавав дитину. Основними доказами заявника на підтвердження своїх вимог є показання зацікавленої особи [PERSON] , яка є матір`ю померлого [PERSON] та показання свідка, [PERSON] , яка є рідною сестрою померлого. Матеріали справи містять копію виписки по картці /рахунку [NUMBER] * [NUMBER] і додатковим рахункам договору за період 01.02.2017-01.04.2017, яка належить заявниці [PERSON] із якої вбачається, що померлий [PERSON] [INFO] , 24.03.2017, 21.03.2017, 16.02.2017 переводив гроші на рахунок заявниці (а.с.13). В судовому засіданні походження цих грошей заявниця суду не змогла пояснити, а представник заявника [PERSON] , пояснила що ці гроші померлий переводив заявниці в якості аліментних зобов`язань. Будь-які інші належні докази, перелічені у листі Верховного Суду України від 01.01.12 р., які б з достовірністю засвідчували походження дитини від певної особи і були зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу, заявником суду надано не було. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, у суду немає правових підстав для задоволення заявлених вимог заявника в частині встановлення факту батьківства, а, тому, у задоволенні заявлених вимог в цій частині позивачеві слід відмовити. Враховуючи похідність іншої частини позовних вимог від першої, то слід відмовити у задоволенні вимог в частині зобов`язання відділ ДРАЦС внести відповідні зміни до актового запису про народження дитини. Судові витрати в порядку ст. 141 ЦПК України слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed