Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-07 00:00:00

22.05.2018 року [PERSON] звернулась до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до Миколаївської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування. Позивач в судове засідання не зявився, надав до суду письмову заяву просив розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Вивчивши матеріали справи та оцінивши в сукупності надані докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 22 січня 2005 року померла бабуся позивача [PERSON]. На випадок своєї смерті бабуся позивача залишила заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори [PERSON] 21 серпня 2001 року. Відповідно до цього заповіту, [PERSON] заповідала позивачу, [PERSON], все своє майно, яке належатиме їй на день смерті та на яке вона за законом матиме право. Після смерті бабусі відкрилася спадщина, яка складається з відповідної частини домоволодіння, розташованого в місті Миколаєві по вулиці Даля, 64. Зазначена частина домоволодіння належала [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 20 жовтня 1978 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори [PERSON] Як вбачається з вказаного договору купівлі-продажу, [PERSON] та [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності 3/25 частини домоволодіння, розташованого в місті Миколаєві по вулиці Даля, 64. Окрім позивача, інших спадкоємців після смерті бабусі немає. Син помер\-лої - батько позивача [PERSON] помер 22 серпня 2008 року. Позивач своєчасно звернулася до Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі, однак державний нотаріус своєю постановою від 02 лютого 2018 року відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину. Свою відмову нотаріус мотивував тим, що зазначене в договорі купівлі- продажу від 20 жовтня 1978 року нерухоме майно - 3/25 частини домоволодіння належить спадкодавцю [PERSON] та співвласнику [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Частки в праві спільної сумісної власності на зазначену частку житлового будинку не визначені. Тобто невідомо, яка саме частка належала спадкодавцеві та на яку саме частку зазначеного майна видавати свідоцтво про право на спадщину. Нотаріус позбавлений можливості перевірити наявність чи відсутність домовленості між співвласниками щодо визначення часток у спільній сумісній власності. Таким чином, нотаріус позбавлений можливості встановити розмір часток співвласників у праві спільної часткової власності на видати свідоцтво про право на спадщину на частку, яка належала спадкодавцю у вказаному житловому будинку. Також нотаріусом було рекомендовано мені звернутись до суду для вирішення цього питання. У відповідності до ст.. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до розяснень, що містяться у [PERSON] Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року за №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (п. 3.4), розглядаючи спори, пов'язані із спадкуванням частки майна, що у спільній сумісній власності, судам слід звертати увагу на те, що згідно із ст. 368 ЦК спільною власністю є не лише майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом, а й майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Отже, резолютивну частину судового рішення в цій категорії справ має бути викладено наступним чином: "Визначити, що частка померлого (П.І.Б.) в праві спільної сумісної власності на квартиру (будинок, садибу) становила -1/2". Таким чином, позивачу необхідно визначити, що частка бабусі позивача в праві спільної часткової власності складала 3/50 частини домоволодіння по вул.. Даля, 64 у м. Миколаєві. Також в [PERSON] ВССУ зазначено наступне: «Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку». Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1278 ЦК України, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за законом або заповітом. Відповідно до ч.1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до вимог ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з роз'ясненнями п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 Про судову практику у справах про спадкування свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 15 ЦК України - кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України - кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права. Також згідно [PERSON] № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року Вищого спеціалізованного суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що судам потрібно враховувати, що якщо нотаріусом відмовлено особі в оформленні права на спадщину (видачі, свідоцтва про право на спадщину), вона може звернутися до суду за захистом своїх прав відповідно до ст. 16 ЦК України та п. 23 ППВСУ від 30 травня 2008 № 7 - у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Враховуюче вищевикладене,\~суд приходить\~до висновку,\~що вимоги\~ [PERSON]\~до Миколаївської\~міської ради\~провизнання права власності в порядку спадкування, підлягають задоволенню. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: approved