Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-31 00:00:00

12 березня 2020 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів, і просить ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] та зобов`язати Бурштинську міську раду зняти їх з реєстрації. Свої вимоги мотивує тим, що вона є власницею 2/3 частки квартири [ADDRESS] . ЇЇ син - [PERSON] є власником 1/3 частки спірної квартири. Відповідачі зареєстровані у квартирі, але фактично вже більш як 10 років і по даний час не проживають, не приймають участі в утриманні квартири, втратили право на користування нею, внаслідок їх відсутності без поважних причин понад один рік. Через те, що вони не проживають у квартирі, виникають проблеми з утриманням зазначеного житла, сплатою комунальних послуг, які вона змушена платити із невеликої пенсії, адже через їх реєстрацію вона не може оформити державну допомогу - субсидію. Просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та зобов`язати Бурштинську міську раду зняти їх з реєстраційного обліку. Позивач, [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча про час, день та місце розгляду справи належним чином була повідомлена, однак через канцелярію суду подала уточнюючу заяву, в якій вказує, що нею помилково у позовній заяві зазначено номер [ADDRESS] , натомість правильного [ADDRESS]. Просила справу розглядати у її відсутність та не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, не повідомили причини неявки, ними не подано відзив на позов. Представник Бурштинської міської ради в судове засідання не з`явився, однак міською радою подано відзив на позовну заяву, в якій позов [PERSON] визнають повністю та не заперечують проти його задоволення. Просять справу розглядати без участі представника. У зв`язку з тим, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Тому зі згоди позивача, яка викладена у заяві, суд ухвалює заочне рішення, відповідно до ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступні обставини. Згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 13 лютого 1998 року, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних долях є співвласниками вищевказаної квартири, яка відображена в рівних долях (а.с.6). Згідно копії Свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 жовтня 2018 року- [PERSON] успадкувала майно [PERSON] , який помер [INFO] . Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з 1/3 частини трикімнатної квартири, аг. площею 54,9 кв.м і житловою площею, 35, 7 кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). Відповідно до довідки, виданої Бурштинською міською радою від 12 лютого 2020 року № 519, вбачається, що позивачка зареєстрована та проживає по [ADDRESS] . До складу її сім`ї входить син, [PERSON] , 1977 р.н., невістка - [PERSON] , 1983 р.н. та онук - [PERSON] , 2006 р.н. (а.с.5). З копії актів комісії обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 10 жовтня 2018 року за №186, від 28 лютого 2020 року за №65 слідує, що відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , однак по місцю реєстрації не проживають з 2008 року, місце проживання сім`ї - Франція (а.с.8, 9). Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1,6 ст.29 цього ж Кодексу України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа мешкає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. В ч. 1 ст. 316 ЦК України вказано, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В силу ч. 1,2 ст. 317 ЦК України вказано, що власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. 1 ст. 358 ЦК, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до ст. 319 ЦПК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Таким чином відповідач на власний розсуд вирішує для себе питання користування житловим приміщенням. Оскільки відповідач [PERSON] є співвласником 1/3 частки спірної квартири, тому йому належить нічим не обмежене право користування спірної квартирою, крім обов`язків, що встановлені законом. Місце проживання відповідача не впливає на зміст права власності. Інші співвласники не вправі порушувати речові права іншого співвласника. Так в ч. 2 ст. 405 ЦК України вказано, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Однак відповідач [PERSON] є співвласником спірної квартири. Тому положення ч. 2 ст. 405 ЦК України не підлягають застосуванню в даному спорі. Положення ЦК України та інших актів цивільного законодавства не передбачають правових підстав для звернення позивача із позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення його права власності. Таким чином позивачу не гарантовано законом звернення до суду із позовом про позбавлення відповідача [PERSON] права власності. Натомість в ч. 1 ст. 321 ЦК України вказано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Таким чином на час звернення до суду позивачу було однозначно відомо положення ч. 1 ст. 321 ЦК України. Проте його не вказано в позовній заяві. Отже на час звернення до суду із позовом позивачка зобов`язана враховувати зміст ч. 1 ст. 321 ЦК України. В силу ч. 2 ст. 321 ЦК України, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Такої правової підстави позивач перед судом не довів. В ст. 12 ЦПК України вказано, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином на позивача процесуальним законом покладено обов`язок довести перед судом існування фактичних обставин та правових підстав звернення до суду із позовом про позбавлення відповідача його права власності. Тобто, подання позову за обставин проголошення в ч. 1 ст. 321 ЦК України, непорушності права власності і заборони протиправного позбавлення цього права чи обмежений у його здійсненні без наведення правових підстав такого позову є формою зловживання правом на звернення до суду. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Вайт та Кенеді проти Німеччини» (Waite and Kennedy v. Germany), заява № 26083/94, п. 54, ЕСПЛ 1999-I Суд повторює, що саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. В статті 1 Протоколу першого Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано право власності власника на майно. Отже, положеннями Конституції України та зазначеної Конвенції гарантовано непорушність права власності відповідача без доведення правових підстав втручання у відповідне право, які прямо були б гарантовані законом позивачу у відповідному спорі. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням є не обґрунтованими і задоволенню не підлягають. Щодо позовної вимоги про визнання малолітнього відповідача [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, суд зазначає наступне. Відповідно до частини третьої, шостої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Посилання позивачки на те, що малолітній відповідач [PERSON] тривалий час відсутній у спірній квартирі, оскільки останній проживає разом із своєю сім`єю - матір`ю - [PERSON] та батьком - [PERSON] у іншній країні - Франції та з 2008 року у спірній квартирі не проживає, що, на її думку, є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням є необгрунтованими з огляду на таке. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише при досягненні повноліття, оскільки в силу свого віку малолітня дитина не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітній відповідач набув право власності або право користування іншим житловим приміщенням позивачем не надано, хоча це є його відповідним процесуальним обов`язком. Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання малолітнього відповідача [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Щодо вимоги про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд прийшов до висновку про задоволення позову в цій частині, зважаючи на наступне. Згідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи, що [PERSON] в квартирі за адресою: [ADDRESS] не проживає та відсутня, тому суд приходить до висновку про те, що її слід визнати такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В частині зняття відповідачів з реєстраційного обліку у спірній квартирі - позов не обґрунтовано правовими підставами, оскільки відповідно до ч.1 ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", п.3.1. Наказу Міністерства внутрішніх справ від 22.11.2012 року № 1077 "Про затвердження Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів" рішення суду про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням є підставою для зняття відповідачів з реєстрації. При цьому позивач не зверталася до органів реєстрації про зняття відповідачів з реєстрації, а відповідний орган не відмовляв позивачці у знятті відповідачів з вказаної реєстрації. За вказаних обставин ухвалення судом рішення про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом є самостійною та достатньою правовою підставою для зняття відповідачів з реєстрації у відповідному житловому приміщенні. Тому відповідач [PERSON] підлягає зняттю з реєстрації в спірному житлі після подання позивачем органу реєстрації цього рішення, за умов, що воно набрало законної сили. Отже, вимога позивачки про примусове зняття відповідачів з реєстрації не підтверджена доказами про порушення її права, заявлена передчасно та не обґрунтована правовими підставами, а тому в її задоволенні необхідно відмовити. На підставі наведеного, ст.ст. 317, 319, 321,405 Цивільного кодексу України, ст. 72 ЖК України,

Outcome: partial