Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-30 00:00:00

12.05.2015 р. ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення з них в солідарному порядку заборгованості в сумі 33589,13 доларів США, що за курсом НБУ від 08.04.2015 р. складає 789344,55 грн. за кредитним договором № 27К. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 27К від 24.01.2007 р., відповідно до якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 10000,0 доларів США. В забезпечення виконання зобовязань за цим кредитним договором, ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] уклали Договір поруки № 27К від 24.01.2007 року. [PERSON] взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконала, у зв'язку з чим станом на 08.04.2015 р. загальна заборгованість по кредиту становить 33589,13 доларів США, з яких: 7537,21 доларів США - заборгованість за кредитом; 13337,43 доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 12714,49 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Відповідачам направлялась письмова вимога із зазначенням невиконаних [PERSON] зобовязань по погашенню заборгованості по кредиту, проте відповідачами вимоги банку не виконані. А тому позивач просив стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором № 27К в сумі 33589,13 доларів США, що за курсом НБУ станом на 08.04.2015 р. становить 789344,55 грн. та судові витрати. 19.06.2015 р. до Тлумацького районного суду Івано-Франківської області через канцелярію суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання припиненим зобовязань за договором поруки № 27К від 24.01.2007 року, який відповідно до Ухвали Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 19.06.2015 р. був обєднаний з первісним позовом в одне провадження. На обґрунтування зустрічного позову [PERSON] зазначив, що рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 04.06.2009 р. було задоволено позов ЗАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON], [PERSON] та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 27К в сумі 7988,72 доларів США (61513,15 грн.) звернуто стягнення на заставне майно автомобіль Robuste, 1997 року випуску, шляхом його вилучення у [PERSON] та продажу ЗАТ КБ «ПриватБанк» з правом укладання договору купівлі-продажу від імені відповідача. Також 01.04.2010 р. ПАТ КБ «Приватбанк» зверталось до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], [PERSON], ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» заборгованості по кредитному договору № 27К, проте Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.07.2011 р. цей позов повернуто позивачу для подачі належному суду. Оскільки судовим рішенням від 04.06.2009 р. було звернуто стягнення на всю заборгованість за кредитним договором, що випливає з позовної заяви від 15.04.2009 р. та розрахунку до неї, то банком було достроково змінено строки виконання зобовязання за кредитним договором, а тому на момент звернення банку з позовом до суду (15.04.2009 р.), право банку на повернення йому в повному розмірі кредитних коштів за кредитним договором № 27К було порушено. При цьому, позовну заяву до поручителя [PERSON] було подано до суду 12.05.2015 р., тобто після закінчення шестимісячного терміну з моменту настання строку виконання зобовязання за кредитним договором. З врахуванням наведеного [PERSON] просив зустрічний позов задовольнити та договір поруки № 27К від 24.01.2007 р., укладений між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк», визнати припиненим. В судове засідання представник ПАТ КБ «Приватбанк» не зявився, однак до суду подав клопотання, в якому первісні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечив, про що подав письмове заперечення на зустрічний позов від 26.06.2015 р., оскільки вважає, що строк договору поруки за оспорюваним договором поруки № 27К спливає 23.01.2017 р., просив судове засідання провести без його участі. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявились, були повідомлені належним чином про час та місце слухання справи, поважних причин неявки в судове засідання не повідомили. Представник відповідачів [PERSON], [PERSON] [PERSON] в судове засідання не зявився, подав заяву про проведення розгляду справи без його участі. Також представником від імені відповідачів були подані заяви про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, прийшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ст. 11 ЦПК України). Судом встановлено, що між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (Позивач) (правонаступник ПАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 27К від 24.01.2007 р. (далі кредитний договір), відповідно до якого банк надав [PERSON] кредит у сумі 10000,0 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (п. 4.1 Кредитного договору) з кінцевим терміном повернення 23.01.2012 року (п. 1.2 Кредитного договору) для придбання автотранспорту (п. 1.3 Кредитного договору) (а.с. 11-12). Згідно вказаного кредитного договору [PERSON] отримала кредит у сумі 10000,0 доларів США (50500,0 грн.), про що свідчить видатковий касовий ордер № 1 від 25.01.2007 р. (а.с. 15). Додатком № 1 до кредитного договору № 27К від 24.01.2007 року є Графік погашення кредиту і відсотків, згідно якого погашення кредиту та відсотків за користування кредитом мало проводитись щомісячно у період з 10.04.2007 р. по 23.01.2012 р. (а.с. 13 зворот-14). Відповідно до п. 6.1. Кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого із зобовязань по сплаті відсотків за користування кредитом, передбачених Графіком погашення, а також п.п. 2.2.2, 2.3.1, 2.3.2, 2.3.3, 2.4.1, 4.1, 4.2, 4.3, 4.4 цього договору, строків повернення кредиту, передбачених Графіком погашення, а також Графіком погашення, термінів повернення кредиту, передбачених Графіком погашення кредиту, відсотків і винагороди, а також п.п. 1.2, 2.2.3, 2.3.2, 2.3.3 даного договору, винагороди передбаченої п.п. 4,5, 4.6, позичальник сплачує банку за кожний випадок порушення пеню у розмірі 0,2 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який виплачується пеня. Кредитний договір № 27К від 24.01.2007 р. діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань (п. 7.1). Пунктом 6.7 кредитного договору передбачено 5-річний строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки. Для забезпечення виконання зобовязань [PERSON] за Кредитним договором № 27К між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (Позивач) (правонаступник ПАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] (Відповідач) був укладений Договір поруки № 27K від 24.01.2007 року (надалі договір поруки), відповідно до умов якого [PERSON] (відповідач, поручитель) зобовязався солідарно відповідати перед банком (позивач, кредитор) за виконання [PERSON] (відповідачка, боржник) зобовязань в повному обсязі за Кредитним договором № 27K від 24.01.2007 року, укладеним між боржником ([PERSON]М.) та кредитором (ЗАТ КБ «ПриватБанк»). Відповідно до п.п. 2, 4 договору поруки поручитель ([PERSON]О.) прийняв на себе обов'язок нести солідарну відповідальність перед банком за виконання обовязків за Кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник ([PERSON]М.), включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків (а.с. 16). Також даним договором поруки (пп. 5,6,10,11) передбачено, що у випадку невиконання боржником будь-якого з обовязків за кредитним договором, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаного обовязку, а поручитель зобовязаний виконати вимогу кредитора протягом 5 календарних днів з моменту отримання такої вимоги. Договір поруки діє до повного виконання зобовязань за кредитним договором, а з вимогами щодо порушення права або законного інтересу сторони мають право звернутись до суду протягом 5 років. Статтею 1054 Цивільного Кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Ст. 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. [PERSON] прийняті на себе зобовязання за Кредитним договором щодо повернення суми кредиту, сплати процентів, та інших платежів належним чином не виконувала та допустила виникнення заборгованості, внаслідок чого ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до Тлумацького районного суду з позовом від 15.04.2009 р. про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на заставне майно (автомобіль) (а.с. 82-84). Рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 04.06.2009 року по справі № 2-340/2009 р., яке набрало законної сили 15.06.2009 р., в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 27К від 24.01.2007 року на суму 7988,72 доларів США, що еквівалентно 61513,15 грн., на підставі укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] договору застави, звернуто стягнення на заставне майно автомобіль Robuste, 1997 року випуску, д.н.з. [NUMBER], шляхом його вилучення у [PERSON] та продажу ЗАТ КБ «ПриватБанк» з правом укладання договору купівлі-продажу від імені відповідача (а.с. 90-91). При прийнятті рішення судом було встановлено, що розмір заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 27К від 24.01.2007 року станом на 13.04.2009 р. становить 7988,72 доларів США, в т.ч. 7537,21 долар США заборгованість за кредитом, 440,31 долар США заборгованість по процентам за користування кредитом, 11,20 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Звернувшись до суду вдруге (позовна заява від 01.04.2010 р. до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська про стягнення заборгованості), ПАТ КБ «Приватбанк» зазначило, що станом на 01.04.2010 року заборгованість [PERSON] (боржник) перед позивачем по Кредитному договору № 27К від 24.01.2007 року складала 10496,26 доларів США, в т.ч.: 7537,21 доларів США - заборгованість за кредитом; 1868,57 доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 560,61 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 31,55 доларів США штраф (фіксована частина), 498,32 доларів США штраф (процентна складова) (а.с. 92-93). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.07.2011 р. цей позов повернуто позивачу для подачі належному суду (а.с. 195, 196). Звернувшись до суду втретє (позовна заява про стягнення заборгованості до Тлумацького районного суду від 22.04.2015 р., відправлена з поштового відділення 08.05.2015 р., надійшла до суду 12.05.2015 р.), ПАТ КБ «Приватбанк» зазначило, що станом на 08.04.2015 року заборгованість [PERSON] (боржник) перед позивачем по Кредитному договору складала 33589,13 доларів США, що відповідно до службового розпорядження НБУ за офіційним курсом гривні від 08.04.2015 року, становить 789344,55 грн., в т.ч.: 7537,21 доларів США - заборгованість за кредитом; 13337,43 доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 12714,49 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором (а.с. 5-7). При порівнянні розрахунків заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 27К, які були подані позивачем при першому зверненні до Тлумацького районного суду (15.04.2009 р.), при другому та третьому зверненні до суду, судом встановлено, що при першому зверненні до суду позивачем до стягнення була розрахована вся сума заборгованості за кредитним договором, в т.ч. і заборгованість по тілу кредиту, строк сплати якої не настав. Тобто, звертаючись перший раз до суду, позивач змінив умови договору щодо строків повернення кредиту та знав, що його право на повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором порушене та вимагав його захисту шляхом звернення стягнення на заставне майно. В поданій позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» позовній заяві від 22.04.2015 р., в запереченнях на зустрічний позов, зустрічній позовній заяві [PERSON] та в інших матеріалах цивільної справи будь-яка інформація про Рішення Тлумацького районного суду від 04.06.2009 р. про звернення стягнення на заставний автомобіль за кредитним договором № 27К від 24.01.2007 р., а також про виконання цього судового рішення відсутня та сторонами на вимогу не надана. 22.03.2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] (поручителю) та [PERSON] (позичальник) було надіслано повідомлення від 06.03.2015 року про наявну заборгованість за Кредитним договором № 27К від 24.01.2007 року та про необхідність у термін не пізніше 5-ти календарних днів погасити заборгованість по грошових зобовязаннях за Кредитним договором (а.с. 8-10). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Частиною 1 ст. 259 ЦК України встановлено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін і що договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Як вже зазначалося вище, п. 6.7 Кредитного договору було встановлено, що терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів за цим договором сторонами встановлюються тривалістю у 5 років. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. Як вбачається з Рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 04.06.2009 р., станом на 13.04.2009 р. [PERSON] (боржник, відповідачка) уже порушила умови кредитного договору щодо повернення кредиту, сплати відсотків, за що їй була нарахована пеня. Отже, заборгованість [PERSON] за кредитом виникла у зв'язку з несплатою нею поточних щомісячних платежів із погашення кредиту та процентів за користування ним, і ще при першому предявленні позову ПАТ КБ «Приватбанк» в розрахунок заборгованості станом на 13.04.2009 р. були включені всі нарахування за кредитним договором, в т.ч. і строк сплати по яких ще не настав. Отже, мало місце дострокове стягнення всієї заборгованості, а, відтак, строк дії договору закінчився, а між сторонами кредитного договору залишились існувати лише невиконані зобовязальні правовідносини. З врахуванням того, що при підписанні кредитного договору сторонами було досягнуто згоди щодо встановлення 5-річного строку позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, то цей строк слід рахувати з 13.04.2009 р., оскільки матеріалами справи підтверджено, що станом саме на цю дату було порушено право позивача на стягнення всієї суми заборгованості за кредитним договором. Відповідно до розрахунку заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 27К, ПАТ КБ «ПриватБанк» і після дострокового стягнення всієї заборгованості за цим договором продовжувало нараховувати відсотки та пеню. Проте такі нарахування не ґрунтуються на нормах закону, оскільки при достроковому стягненні всієї кредитної заборгованості, строк договору закінчився, а між сторонами залишаються існувати лише невиконані зобовязальні правовідносини. Аналогічних позицій дотримується і Верховний суд України (ВСУ), який у своїй Постанові від 06.11.2013 р. по справі № 6-116цс13 виклав правову позицію, що відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моменту виникнення у зацікавленої особи права на позов. Також Вищий спеціалізований суд України (ВССУ), який в своїй ухвалах від 18.03.2015 р. по справі №6-2313св15, від 11.03.2015 р. по справі №6-46913св14, від 21.01.2015 р. по справі №6-42315св14, від 24.12.2014 р. по справі №6-38456св14, від 15.03.2015 р. по справі №6-3287св15, від 18.03.2015 р. по справі №6-45018св14 зазначив, що при достроковому стягненні всієї кредитної заборгованості, строк договору закінчився, а між сторонами залишаються існувати лише невиконані зобовязальні правовідносини. При цьому у такому разі нарахування відсотків за користування кредитом, неустойки поза строком дії кредитного договору законом не передбачено. ПАТ КБ «ПриватБанк» вдруге звернулось до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою від 01.04.2010 р. про стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 27К в межах строків позовної давності, встановлених законом та п. 6.7 Кредитного договору, і у відповідності до ч.2 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності міг би перерватись з часу подання Банком до суду належно оформленого відповідного позову, який мав би бути прийнятий судом до розгляду. Статтею 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ч.1); позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (ч.2);після переривання перебіг позовної давності починається заново і час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч.3). Поряд з цим, згідно cm. 121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 119 і 120 цього Кодексу, сплатить суму судового збору позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві. Отже, з системного аналізу норм чинного ЦК України та ЦПК України випливає, що для того, щоб строку позовної давності перервався у відповідності до ч.2. ст.264 ЦК України необхідно не просто подання позову до суду. При цьому позов має бути поданий з дотриманням встановлених вимог до його оформлення та змісту. Якщо ці вимоги порушені, то позов не приймається судом до розгляду (повертається і вважається не поданим згідно ст.121 ЦПК України) або залишається без розгляду і не перериває позовну давність (згідно ст.267 Ц Аналогічної позиції дотримується і Вищий спеціалізований суд України (ВССУ), який в своїй ухвалі від 26.03.2014р. по справі №6-47039св13 зазначив про відсутність підстав вважати, що строк позовної давності переривався відповідно до вимог ч. 2 ст. 264 ЦК України у разі визнання позовної заяви неподаною та повернутої позивачу. Також зазначена позиція міститься в п.4.4.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду №10 від 29.05.2015р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» де зазначено, що за змістом частини другої статті 264 ЦК України переривання перебігу позовної давності шляхом пред'явлення позову матиме місце у разі не будь-якого подання позову, а здійсненого з додержанням вимог процесуального закону. З Ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.07.2011р. по справі №2-5006/11 позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON], Чабан CO. та ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» про стягнення заборгованості вбачається, що вона повернута позивачеві для подання належному суду, тобто така позовна заява вважається не поданою і не може бути підставою переривання позовної давності. Втретє з позовною заявою від 22.04.2015 р. про стягнення в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 27К ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до Тлумацького районного суду, шляхом відправлення з поштового відділення у м. Дніпропетровську рекомендованого поштового відправлення, яке надійшло до суду 12.05.2015 р., про що свідчить поштовий конверт (а.с. 23). З врахуванням вищенаведеного, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] за кредитним договором № 27К в частині стягнення з відповідачки заборгованості по тілу кредиту, відсотків за користування кредиту та пені за період до 13.04.2009 р. є підставними. Проте, ці позовні вимоги не підлягають до задоволення у звязку з спливом строку позовної давності, оскільки з вимогами про стягнення цих нарахувань ПАТ КБ «ПриватБанк» мало звернутись до 12.04.2014 р. включно. У Постанові Верховного суду України від 17.09.2014 р. по справі №6-53цс14 зроблено правовий висновок щодо застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права - частини четвертої статті 559 ЦК України у поєднанні з частиною другою статті 1050 ЦК України. Як передбачено ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлене договором поруки. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Судом встановлено, що згідно Рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 04.06.2009 р., станом на 13.04.2009 р. [PERSON] (боржник) уже порушила умови кредитного договору щодо повернення кредиту, сплати відсотків, за що їй була нарахована пеня, і до обсягу заборгованості були включені всі нарахування за кредитним договором, в т.ч. і строк сплати по яких ще не настав, тобто мало місце дострокове стягнення всієї заборгованості. Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року у справі 6-20цс14. Таким чином, Верховний суд України дійшов висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Аналіз ч. 4 ст. 559 ЦПК України дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання. Відповідно сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. В ч. 3 п. 24 Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають кредитних правовідносин» зазначено, що предявлення вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (в залежності від умов договору), так і предявлення до нього позову. При цьому в разі предявлення вимоги до поручителя кредитор може звернутись до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. В матеріалах справи відсутні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк», направлені [PERSON], як поручителю, про порушення кредитних зобовязань [PERSON], як боржником, за періоди, коли нею не виконувались умови кредитної угоди № 27К. А повідомлення від 06.03.2015 року, направлене [PERSON], про наявну заборгованість за Кредитним договором № 27К від 24.01.2007 року та про необхідність у термін не пізніше 5-ти днів погасити заборгованість по грошових зобовязаннях за Кредитним договором, направлено з порушенням шестимісячного строку. З врахування вказаного, зустрічний позов [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання припиненими зобовязань за договором поруки слід задовольнити, а в задоволені позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором та договором поруки - відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи те, що в задоволенні первісного позову слід відмовити, а зустрічний позов підлягає до задоволення, понесені ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати за первісним позовом слід віднести на його рахунок, а судові витрати за зустрічним позовом слід з стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] На підставі ст.ст. 252-257, 259, 261, 264, 526, 530, 549, 550, 554, 559, 610, 611, 612, 651, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: approved