Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що згідно свідоцтв про право на спадщину за заповітом, посвідчених 12 лютого 2008 року та 26 жовтня 2017 року , їй на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями за [ADDRESS] . У даному будинку зареєстровані її дочка [PERSON] , внучка [PERSON] і колишній зать [PERSON] . Шлюб між дочкою і [PERSON] розірвано за рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 24.06.2020 у справі №689/942/20. З квітня 2020 року відповідач не проживає у належному позивачу будинку, однак добровільно змінити місце реєстрації відмовляється. Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав за обставин, наведених в позовній заяві. Відповідач позов не визнав, пояснив, що він хоче бути зареєстрованим у вказаному будинку до тих пір, поки його дочка [PERSON] не досягне повноліття. Також відповідач подав до суду відзив на позов, у якому зазначив, що згоду на реєстрацію у вказаному будинку йому надала позивач та колишня власниця - [PERSON] . На даний час відповідач періодично продовжує проживати за даною адресою, де ніхто, крім позивача, не стровює йому перешкод у проживанні. З боку позивача постійно, з моменту розірвання шлюбу з [PERSON] , щодо відповідача вчиняється домашнє насильство, а тому він не в змозі постійно проживати за місцем реєстрації. Його проживання в будинку зводиться до того, що коли він приходить, то займається лише з дитиною її вихованням і розвитком. Іншими справами він займатися не може через тиск з боку позивача. На даний час відповідач не має власного житла і згадане житлове приіщення є єдиним, де він може бути зареєстрованим і проживати. Суд, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] зареєстрований у належному [PERSON] на праві власності житловому будинку за [ADDRESS] , однак з квітня 2020 року по сьогоднішній день у будинку не проживає. Дані обставини підтверджуються: довідкою Ярмолинецької селищної ради №1312 від 31.05.2021 про склад сім"ї [PERSON] , згідно якої у будинку по [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , її дочка [PERSON] і [PERSON] (а.с. 8); свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, посвідченим 26.10.2017 державним нотаріусом Ярмолинецької районної державної нотаріальної контори Мостовою Г.А., згідно якого [PERSON] успадкувала після [PERSON] 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] , на земельній ділянці фактична площа якої не визначена (а.с. 5); свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, посвідченим 12.02.2008 державним нотаріусом Ярмолинецької державної нотаріальної контори Хмельницької області Павлик Н.П., згідно якого [PERSON] успадкувала після [PERSON] 1/2 частину житлового будинку, що розташований в [ADDRESS] , на землі Ярмолинецької селищної ради (а.с. 6). Крім того, допитані в суді свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що [PERSON] зареєстрований, але не проживає у будинку по [ADDRESS] приблизно з квітня 2020 року, за півтора - два місці до розлучення з [PERSON] . На даний час там проживають [PERSON] , її чоловік, дочка [PERSON] та її дочка. [PERSON] забрав свої речі з будинку і нібито створив нову сім"ю. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року № 3477-IV визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Статтею 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Таким чином, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 05.11.2014 у справі № 6-158цс14 та від 16.11.2016 у справі № 6-709 цс16. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення (постанова ВС від 09.12.2020 у справі № 209/2642/18). У постановах Верховного Суду України від 15.05.2017 у справі № 6-2931цс16, від 29.11.2017 у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09.10.2019 у справі № 695/2427/16-ц (провадження № 61-29520св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Оцінюючи встановлене, суд приходить до висновку, що [PERSON] відсутній без поважних причин у житловому будинку за [ADDRESS] , який належить на праві власності [PERSON] , понад один рік, а тому він є таким, що втратив право на користування вказаним житлом. На підставі ст. 317, 383, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved