Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-02 00:00:00

25 червня 2013 року Банк звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави забезпечувального обтяження за договором застави № 150/5-3806 від 26.03.2007 року, а саме на автомобіль «Skoda Octavia» типу легковий хечбек, чорного кольору, 2007 року випуску, кузов № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], що належить [PERSON], на підставі свідоцтва про реєстрацію [NUMBER], виданого Слов'янським МРЕВ ДАІ ГУМВС України в Донецькій області,з метою погашення заборгованості останнього за договором кредиту №150/2-1214 від 26.03.2007 року, в сумі 29 271,15 доларів США, що за курсом НБУ становить 233 964,33грн. Позивач мотивував свої вимоги тим, що ПАТ «Укрсоцбанк» відповідно до договору №150/2-1214 від 26.03.2007року, надав кредит відповідачу [PERSON] у розмірі 23 920 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом. Також між банком та [PERSON] було укладено в забезпечення виконання зобов'язань позичальником за кредитним договором, договір застави, предметом якого був вищезазначений автомобіль. Враховуючи, що за договором кредиту, позичальник [PERSON] - не виконував свого зобов'язання, не повертає кредит та відсотки за користування, позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, оскільки вважає, що за умовами договору кредиту та договору застави, а також приписів ст. 590 ЦК України, в разі невиконання позичальником умов договору має право звернути стягнення на предмет застави. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 06 листопада 2013 року в задоволені позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави відмовлено. В апеляційній скарзі Банк просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Вважає, що рішення суду суперечить нормам матеріального та процесуального права. Зокрема вказує, що в своєму рішенні місцевий суду помилково застосовує норми щодо нікчемності підвищення розміру процентної ставки, що в подальшому потягло за собою прострочену заборгованість по договору кредиту. Тобто, на думку суду прострочена заборгованість виникла з вини Позивача, через те що банком було незаконно підвищено процентну ставку. Але, із цим твердженням не можна погодитися оскільки розрахунок заборгованості складається із суми заборгованості по тілу кредиту та по процентам. Так дійсно розрахунок заборгованості робився із розрахунку 11.9 відсотків річних, що більше ніж в кредитному договорі, де передбачено 9.9 відсотків річних. Але, розмір заборгованості по тілу кредиту є безспірним, оскільки кредит не було повернуто Відповідачем. Крім того, вважає, що судом не були в повному обсязі дослідженні всі обставини справи, оскільки суд посилається лише на незаконність підвищення процентної ставки банком. В свою чергу, щодо відмовлення в частині заборгованості по тілу кредиту в рішенні суду не має жодного обґрунтування. Це є порушення приписів ст. 210 та ст.212 ЦПК України. В засіданні апеляційного суду представник Банку апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник просили апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення, виходячи з наступного. Відповідно до статті 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Судом першої інстанції встановлено, що 26.03.2007 року між Банком та [PERSON] укладено кредитний договір №150/2-1214 , за яким ПАТ «Укрсоцбанк» надав кредит відповідачу у розмірі 23 920 доларів США, зі сплатою 9,9 відсотків річних в доларах США за користування кредитом. Також між банком та [PERSON] було укладено, в забезпечення виконання зобов'язань позичальником за зазначеним кредитним договором, договір застави № 150/5-3806 від 26.03.2007 року, за яким [PERSON] передав в заставу автомобіль «Skoda Octavia» типу легковий хечбек, чорного кольору, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], що належить [PERSON]. [PERSON] не виконував свого зобов'язання, не повертав кредит та відсотки за користування ним у визначені договором строки внаслідок чого за договором кредиту утворилась заборгованість, що складається з простроченої заборгованості за кредитом - 17 709,25 доларів США; простроченої заборгованості за процентами - 8 524,93 доларів США; пені за несвоєчасне повернення кредиту - 1 914,99 доларів США; пені за несвоєчасне повернення відсотків - 1 121,5 доларів США, що загалом становить 29 271,15 доларів США, яка до теперішнього часу не повернута. Ці обставини сторони підтвердили в суді. Також судом першої інстанції встановлено, що відповідач - [PERSON] в порушення умов п.1.1.1 та 2.4 розділу договору кредиту, з грудня 2008 року перестав сплачувати кредит та відсотки за користування кредитом, передбачені умовами договору. Звертаючись в суд з позовом про звернення стягнення заборгованості на предмет застави, Банк посилався на те, що заборгованість за кредитом станом на 25.04.2013 р. становить - 29271,15 доларів США, з яких заборгованість за тілом кредиту - 17 709,25 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом - 8 524,93 доларів США, пеня за несвоєчасність повернення кредиту - 1914,99 доларів США; пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 1121,98 доларів США. Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів, стосовно загального розміру вимог та всіх його складових , що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження, оскільки наданий розрахунок не відповідає вимогам договору кредиту, укладеному між сторонами, враховуючи зміну процентної ставки в односторонньому порядку. Але з таким висновком суду першої інстанції повністю погодитися не можливо, виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено, що 26.03.2007 р. між Банком та [PERSON] укладено кредитний договір №150/2-1214 26.03.2007 року, за яким ПАТ «Укрсоцбанк» надав кредит відповідачу у розмірі 23 920 доларів США, зі сплатою 9,9 відсотків річних в доларах США за користування кредитом. Також між банком та [PERSON] було укладено, в забезпечення виконання зобов'язань позичальником за зазначеним кредитним договором, договір застави № 150/5-3806 26.03.2007 року, за яким [PERSON] передав в заставу автомобіль «Skoda Octavia» типу легковий хечбек, чорного кольору, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], що належить [PERSON]. Відповідно до статті 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно частині статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 589 ЦК України та статті 19 Закону України «Про заставу» у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до статті 20 Закону України від 02.10.1992, № 2654-XII «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. При частковому виконанні боржником забезпеченого заставою зобов'язання застава зберігається в початковому обсязі. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Відповідно до статті 19 Закону України "Про заставу" за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Аналогічні правила містяться в статті 22 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Як видно з пункту 2.4.3 договору застави, який був укладений між Банком і відповідачем, заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави, коли в момент настання терміну виконання заставодавцем зобов'язань, забезпечених заставою за цим договором, вони не будуть виконані. Судом встановлено, що з листопада 2008 року відповідач перестав виконувати умови кредитного договору - повернення кредиту та нарахованих процентів, які були встановлені згідно із графіком погашення заборгованості. Враховуючи умови договору застави, правила статті 22 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», статтей 19, 20 Закону України від 02.10.1992, № 2654-XII "Про заставу" банк набув право звернути стягнення на предмет застави. Доводи відповідача про те, що банк порушив строки позовної давності не можуть бути підставою для відмови позивачу у задоволенні позовних вимог. Проте, це може бути підставою для корегування суми заборгованості відповідача за кредитним договором. Дійсно, відповідно до частини 1 статті 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Відповідно до частини 3 статті 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За правилами перебігу позовної давності, визначеними ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не тільки зі строком дії ( припинення дії) договору, як певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до погодженого сторонами порядку погашення кредиту повернення коштів здійснюється частинами, щомісячні платежі приймаються банком в період до 10 числа кожного місяця у визначеному сторонами розмірі. Відповідальність за порушення позичальником зобов'язань за кредитом передбачено пунктами 4.1 - 4.5 Кредитного Договору. Строк дії договору до 10 березня 2014 року. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Враховуючи те, що умовами договору передбачено, що сплата кредиту та процентів за ним здійснюється позичальником частинами кожного місяця до 10 числа, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Аналогічні положення викладені у постанові Верховного суду України від 6 листопада 2013 року, яка прийнята за результатами перегляду судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 355 ЦПК України, у справі №6-116цс13 , та в силу імперативних положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковими у правозастосуванні. У зв'язку з викладеним доводи позивача про початок перебігу позовної давності з 10 березня 2014 року - визначеної дати закінчення дії кредитного договору не грунтуються на законі. З матеріалів справи видно, що банк звернувся в суд з позовом про звернення стягнення заборгованості за кредитним договором у червні 2013 року. Тому його право на стягнення грошової суми за кредитним договором виникає в межах трирічного строку позовної давності, і вказана заборгованість має визначатися з червня 2010 року. Крім того, судом встановлено, що відповідно до Кредитного Договору №150/2-1214 відповідач отримав від банку кредит зі сплатою 17.5 процентів річних в гривнях та 9.9 процентів річних в доларах США в межах максимального ліміту заборгованості до 8066.45 грн. та 23920 доларів США згідно з графіком погашення, узгодженого сторонами. З листопада 2008 року банк нараховує боржнику проценти за користування кредитом у 11.9% замість 9.9 передбачених договором. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач посилається на те, що банк підвищив проценту ставку за кредитним договором незаконно без його згоди. Вказані доводи відповідача підтверджуються матеріалами справи. Відповідно до пункту 2.7 кредитного договору кредитор має право ініціювати зміну процентної ставки за користування кредитом, визначеної цим договором. Про намір змінити розмір процентної ставки кредитор зобов'язаний повідомити позичальника не пізніше, ніж за сім днів до дати початку введення нового розміру процентів, а також надати для укладання додаткову угоду про внесення змін до цього договору в частині зміни процентної ставки. У разі згоди позичальника на зміну розміру процентів, він зобов'язаний до дати застосування їх нового розміру, вказаної у документі про внесення змін до цього договору, надісланого кредитором, підписати та повернути його останньому ( п.п. 2.7.1, 2.7.2, договору). Судом встановлено, що сторони з приводу підвищення процентів за кредитним договором додаткову угоду не укладали, незважаючи на те, що 30 квітня 2009 року була укладена додаткова угода про внесення змін у графік погашення основної заборгованості. В іншій частині договір залишився незмінним. За таких умов апеляційний суд робить висновок про те, що збільшення банком процентної ставки за користування відповідачем кредитом з 9.9 до 11.9% є незаконним і не може бути прийнято до уваги під час визначення суми заборгованості боржника за кредитним договором. Разом з тим, цей факт не може бути підставою для відмови позивачу у задоволені його позовних вимог про звернення стягнення заборгованості за кредитним договором на заставлене майно. Відповідно до графіку погашення кредиту, що є невід'ємною частиною кредитного договору сторін, станом на 26 червня 2010 року заборгованість відповідача за кредитом складала 13584 доларів США. Саме вказану суму кредиту відповідач має повернути банку. Крім того, з вказаного часу має нараховуватися заборгованість з виплати процентів за користування кредитом у розмірі 9.9%. З розрахунку, наданому Банком, видно, що за період з 26 червня 2010 року до 11 квітня 2013 року відповідач мав сплатити банку проценти в розмірі 4 186.78 доларів США. Відповідно до пункту 4.1 кредитного договору у разі прострочення позичальником строків сплати процентів, визначених п.2.5 цього договору, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених п.2.4 цього договору , позичальник сплачує кредиторові пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, що діє у період прострочення. Відповідно до статті 258 ЦК України встановлена спеціальна позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені). З розрахунку банку видно, що він в межах позовної давності один рік нарахував вказану у пункті 4.1 кредитного договору пеню, яка дорівнює 21 496.45 грн. З урахуванням курсу гривні Національного Банку України по відношенні до долару США сума заборгованості відповідача перед банком станом на 25 квітня 2013 року включно складає: за кредитом - 13 584 доларів США, що еквівалентно 108 576, 91 грн., за процентами 4 186.78 доларів США, що еквівалентно 33 464, 93 грн., пеня 21496.45 грн., що загалом дорівнює 167 725, 07 грн. Враховуючи, що відповідач не належним чином виконує прийняті за кредитним договором зобов'язання, з листопада 2008 року їх не виконує взагалі, в межах строку позовної давності має заборгованість за кредитом в сумі 13 584 доларів США, що перевищує максимальний ліміт заборгованості, визначений сторонами у кредитному договору більше ніж у 13 разів, апеляційний суд вважає, що відповідно до статтей 19,20 Закону України «Про заставу», статті 22 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», статті 589 ЦК України стягнення вказаної суми заборгованості має бути звернуто на предмет застави - автомобіль «Skoda Octavia» типу легковий хечбек, чорного кольору, 2007 року випуску, кузов № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], що належить [PERSON], на підставі свідоцтва про реєстрацію [NUMBER], виданого Слов'янським МРЕВ ДАІ ГУМВС України в Донецькій області. Розглядаючи справу, суд першої інстанції не повно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не застосував норми матеріального права, що мали бути застосовані, неправильно вирішив спір. Відповідно до частини 1 статті 309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути державне мито, що Банком сплачено на час подання позовної заяви пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Outcome: partial