Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

Адвокат Таборовець А.П. звернувся до Рівненського міського суду в інтересах [PERSON] з позовом про стягнення з ДП «Бурштин України» 5119,74 грн. невиплаченої частини заробітної плати, 9048,96 грн. грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, 11380,40 грн. вихідної допомоги, 51780,82 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Також просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 50000 грн. моральної шкоди, та судові витрати по справі, що складаються з судового збору та витрат на правничу допомогу. Позовні вимоги мотивує тим, що 31.05.2019 року на Державному підприємстві «Бурштин України» було видано наказ №28/1-ОД «Про встановлення неповного робочого тижня», згідно якого позивачу - головному економісту [PERSON] з 12.08.2019 року було встановлено одноденний робочий тиждень (понеділок - робочий день, вівторок, середа, четвер, п`ятниця - додаткові вихідні дні). Відповідно до Наказу №28/2-ОД від 31.05.2019 року «Про попередження працівників зі зміною істотних умов праці» позивача, у встановленому законом порядку було попереджено про зміну істотних умов праці на підставі наказу №28/1-ОД від 31.05.2019 р. з 12.08.2019 року. У зв`язку із незгодою щодо такої істотної зміни умов праці, що на думку позивача, унеможливлює ефективне та повне виконання покладених трудових обов`язків, позивачем в порядку визначеному п.6 ст.36 КЗпП України було подано роботодавцеві заяву про звільнення з проханням провести виплату всіх належних сум в день звільнення. Відповідно до наказу №23-К від 22.07.2019 року «Про припинення трудового договору» [PERSON] було звільнено з посади головного економіста ДП «Бурштин України» 29.07.2019 року у зв`язку із відмовою від продовження роботи внаслідок зміни суттєвих умов праці, з виплатою компенсації за невикористані дні основної щорічної відпустки та середнього місячного заробітку згідно ст..44 КЗпП України. 29.07.2019 року відділ кадрів надіслав позивачу за його заявою трудову книжку з відповідним записом про припинення трудових відносин. Однак, як зазначає позивач відповідач не виконав обов`язку щодо повної та своєчасної виплати всіх належних коштів у зв`язку із звільненням працівника. Зокрема відповідачем не було виплачено частину заробітної плати за липень 2019 року в сумі 5119,74 грн. Відповідачем оплачено лише заробітну плату з розрахунку, що позивач працював липні за дводенним робочим тижнем (понеділок та вівторок - робочі дні, середа, четвер, п`ятниця - додаткові вихідні дні), як передбачено наказом про прийняття на роботу. Проте, згідно наказу №90-АГ від 01.07.2019 року «Про роботу у додаткові вихідні дні», на підставі службової записки позивача останній було дозволено роботу у додаткові вихідні дні 03, 04,05,10,11,12,17,18,19,24,25,26 липня 2019 року. Враховуючи, що у вказані вище додаткові дні позивач працювала , то оплата праці за липень 2019 року мала б враховувати і вказаний період час і при звільненні позивача, заробітна плата мала б бути виплаченою в повному обсязі за весь фактично відпрацьований час. Позивач також зазначила, що відповідачем не було виплачено компенсацію позивачу за 24 дні невикористаної щорічної відпустки, на загальну суму 9048,96 грн. Позивач визначив розмір вихідної допомоги відповідно до ст..44 КЗпП України у розмірі 11368,50 грн. та 51780,82 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до заяви про збільшення позовних вимог від 26.02.2020 року зазначає, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.10.2019 року по 29.01.2020 року становить 52349,84 грн., з 30.01.2020 року по 26.02.2020 року становить 15932,56 грн., відповідно просить збільшити вимоги про стягнення середнього заробітку до 120063,22 грн. Відповідачем було надано відзив на позовну заяву, згідно якого він заперечує проти позовних вимог в повному обсязі, вважає їх неправомірними. Свої заперечення обґрунтовує тим, що на підприємстві відсутні документи, що підтверджують факт припинення трудових відносин між позивачем та ДП «Бурштин України». Зазначає, що проводилися пошуки оригіналів документів на підставі яких було звільнено позивача, та зверталися до правоохоронних органів, щодо неналежного виконання своїх службових обов`язків посадовими особами підприємства та щодо фактів внесення службовими особами до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, а також складання і видача завідомо неправдивих документів. Стверджує, що 29.07.2019 року звільнення [PERSON] не проводилося, будь-яких наказів із даного приводу т.в.о. генерального директора ДП «Бурштин України» особисто не підписував, та з такими наказами не ознайомлювався. Крім того вказує, що відповідно до табелю робочого часу [PERSON] за липень 2019 р., остання була взагалі відсутня на підприємстві та про причини своєї відсутності не повідомила, про що був складений відповідний акт. Також, зазначає, що відповідно до документації, наявної на підприємстві ДП «Бурштин України», припинення трудових відносин у передбачений законом спосіб із [PERSON] не відбувалося, тому просить відмовити в позові в повному обсязі. Окрім того представник відповідача заперечує проти вимоги позивача про стягнення моральної шкоди. Представником позивача було подано відповідь на відзив, в якій він не погоджується із викладеними обставинами у відзиві на позовну заяву та зазначає, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог, підтримує позовні вимоги та просить їх задовольнити. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. Представником позивача також надано розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до якого загальний розмір середнього заробітку з наступного робочого дня після звільнення з 30.07.2020 року 09.09.2020 року становить 231591,14 грн. Представник відповідача у судове засідання не з`явився повторно, про час, місце та дату судового засідання був повідомленим належним чином. Враховуючи неодноразове належне повідомлення відповідача, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника відповідача на підставі письмових заяв по суті спору та наявних у матеріалах справи доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, та дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення повністю. Судом встановлено, що відповідно до Наказу №23-К від 22.07.2019 року «Про припинення трудового договору» [PERSON] було звільнено з посади головного економіста ДП «Бурштин України» 29 липня 2019 року у зв`язку із відмовою від продовження роботи внаслідок зміни суттєвих умов праці (п.6 ст.36 КЗпП) з виплатою компенсації за невикористані дні основної щорічної відпустки та середнього місячного заробітку згідно до ст.44 КЗпП України. Як вбачається із наявних у матеріалах справи документах, позивачу не було здійснено у день звільнення компенсацію за 24 дні невикористаної щорічної відпустки, з яких 22 дні за робочий період з 19.06.2018 р. по 18.06.2019 р. та 2 дні за робочий період з 19.06.2019 р. по 29.07.2019 р. Згідно статті 2 Закону України "Про оплату праці" структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат. До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові й матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Тобто компенсація за невикористану відпустку входить до структури заробітної плати, тому звернення до суду за захистом такого права не обмежено будь-яким строком. Згідно зі статтею 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом. У день звільнення компенсацію за 24 дні невикористаної відпустки, позивачу не виплачено у позивача наявне право на грошову компенсацію при звільненні через невикористання ним щорічних основних відпусток за період з 19.06.2018 р. по 18.06.2019 р. та з 19.06.2019 р. по 29.07.2019 р. Порядок обчислення середньої заробітної плати (надалі Порядок), затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до підпункту «а» пункту 1 названого документу передбачений ним порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: нарахування надання працівникам щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати їм компенсації за невикористані відпустки. В силу пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку). Відповідно до пункту 7 Порядку - нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. При цьому, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Статтею 73 КЗпП України (в редакції чинній на момент ухвалення рішення) визначено 11 святкових і неробочих днів (1 січня - Новий рік, 7 січня та 25 грудня - Різдво Христове, 8 березня - Міжнародний жіночий день, 1 травня - День міжнародної солідарності трудящих, 9 травня - День Перемоги, 28 червня - ДеньКонституції України, 24 серпня- День незалежності України,14 жовтня - День захисника України, один день (неділя) - Пасха (Великдень), один день (неділя) - Трійця). Судом перевірено проведений представником позивача розрахунок середньоденної заробітної плати вирахуваної за рік, виходячи із 354 календарних днів.(365-11) Відповідно до довідок про доходи від 23.03.2019 р. та 22.07.2019 року, що містяться на а.с.24.25 заробітна плата [PERSON] була нарахована в наступному розмірі: липень 2018 року - 11459,62 грн. серпень 2018 року - 11646,79 грн. вересень 2018 року - 11601,07грн. жовтень 2018 року 12152,82 грн. листопад 2018 року 10745,46 грн. грудень 2018 року - 12337,50 грн. січень 2019 року - 7050 грн. лютий 2019 року - 10177,83 грн. березень 2019 року - 6785,63 грн. квітень 2019 року - 16755,73 грн. травень 2019 року 11776,71 грн. червень 2019 року - 10984,26 грн. Загальна сума отриманої заробітної плати 133473,42 грн. Компенсація за невикористані дні основної відпустки, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 9048,96 грн.(133473,42 : 354 (365-11) = 377,04 х 24 к.д.) Враховуючи вищевикладене, слід дану вимогу позивача задовольнити та стягнути з ДП «Бурштин України» на користь [PERSON] 9048,96 грн. компенсації за невикористану відпустку нарахованих, без утримання податку й інших обов`язкових платежів. Що стосується вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати за відпрацьовані в липні 2019 року дні, суд зазначає наступне. Згідно наказу №90-АГ від 01.07.2019 року «Про роботу у додаткові вихідні дні» позивачу було дозволено роботу у додаткові вихідні дні 03, 04, 05, 10, 11, 12, 17, 18, 19, 24, 25, 26 липня 2019 року. Цим наказом було зобов`язано бухгалтерію підприємства здійснити оплату праці позивача за фактично відпрацьований час. Проаналізувавши даний наказ в цілому суд приходить до висновку, що позивачу було «дозволено» працювати у зазначені в ньому дні, однак не встановлено обов`язку такої роботи. Позивачем не доведено належними доказами, що нею відпрацьовано 7 робочих днів у липні 2019 року. Таким чином позивачем належними доказами не підтверджено факт її роботи 3,4,5,10,11,12,17,18,19 липня 2019 року, а тому вимоги [PERSON] про стягнення недоплаченої заробітної плати за липень 2019 року у сумі 5867,23 грн. задоволенню не підлягають. Враховуючи, що [PERSON] була звільнена відповідно до п.6 ст.36 КЗпП України, відповідно до Наказу №23-к від 22.07.2019 року «Про припинення трудового договору» та положень ст.44 КЗпПП України, позивачу виплачується вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Судом перевірено розрахунок вихідної допомоги наданий позивачем. Обчислення середньої заробітної плати для нарахування суми вихідної допомоги при звільненні проводиться відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. Пунктом 2 порядку передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для розрахунку вихідної допомоги при звільненні провадиться виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбулося звільнення. Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (лист Мінпраці від 24.04.2009 року №247/13/8409) Кількість робочих днів у травні 2019 року становить 22 робочих дні та у червні 2019 року 18 робочих днів. Разом 40 робочих днів. Загальна сума доходу відповідно до довідки про доходи від 22.07.2019 року, за травень 2019 року та за червень 2019 року становить 22760,97 грн. (11776,71 грн. + 10984,26 грн). Відповідно середньоденний заробіток позивача становить 569,02 грн. (22760,97 грн. : 40 днів) Середньомісячний заробіток для визначення вихідної допомоги становить 11380,40 грн. (569,02 грн. * 20) Враховуючи вищевикладене, слід дану вимогу позивача задовольнити та стягнути з ДП «Бурштин України» на користь [PERSON] вихідну допомогу в розмірі 11380,40 грн. Щодо вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП Українивідповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до частини першо їстатті 9 ЦКУкраїниположення ЦК Українизастосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК Українимають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Відповідно до пункту 6 частини першоїстатті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. У постанові від 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), відступаючи від висновків, наведених у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 щодо права суду на зменшення розміру середнього заробітку, зазначила критеріїзменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівниката заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Встановлено, що у день звільнення 29.07.2019 року повний розрахунок роботодавцем не проведений, кошти не виплачені. Відповідно позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до статті 117 КЗпП України. Твердження відповідача про те, що нараховані кошти позивачу, не могли бути виплачені з тої причини що не вважали звільненим [PERSON] з підприємства та не було оригіналів документів на підставі яких був звільнена [PERSON] не заслуговують на увагу, оскільки в матеріалах суду наявні копії документів, а саме заява [PERSON] про звільнення її з підприємства у зв`язку із її відмовою від продовження роботи внаслідок зміни суттєвих умов праці п.6 ст.36 КЗпП України, та зареєстрована у журналі вхідних документів ДП «Бурштин України» за номером 141 від 22.07.2019р., про що свідчить штамп на зазначеній заяві, наказ №23-к від 22.07.2019р. про припинення трудового договору з [PERSON] , підписаний в.о. генерального директора Тяглій Д.Є. , погоджено юрисконсультом 1 категорії Мелянчук В.А., також наказ №90-АГ від 01.07.2019р. «Про роботу у додаткові вихідні дні», був підписаний цими ж особами. Відтак, законодавством не передбачено, що у разі порушення порядку зберігання кадрової документації на підприємстві, це є поважною причиною затримки чи не здійснення розрахунку при звільненні працівника. Позивач [PERSON] просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованість із виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Перевіряючи наведений представником позивача розрахунок суд встановив, що сума середнього заробітку, що підлягає до стягнення за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] за період з 30.07.2019 року (наступного робочого дня після звільнення) по 09.09.2020 року включно, 407 робочих дні (період прострочення виплати розрахункових коштів), становить 231591,14 грн. Сума середньоденної заробітної плати [PERSON] , як вже встановлено судом становить 569,02 грн. Оскільки середньоденна заробітна плата позивача становить 569,02 грн., то розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає виплаті позивачу з 30.07.2019 року по 09.09.2020 року включно становить 231591,14 грн. (569,02 грн. х 407 дн.) Вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, суд виходить з наступного. Сума невиплачених коштів роботодавцем є значно меншою, ніж визначена позивачем сума середнього заробітку за час затримки виплати всіх належних сум при звільненні. З огляду на очевидну не співмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості з виплати компенсації за дні невикористаної відпустки, та вихідної допомоги, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд вважає справедливим, пропорційним ітаким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 20 000,00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Тому слід задовольнити вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 20000 грн. Стосовно заявлених позовних вимог щодо стягнення із відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 50000 грн., суд зазначає наступне. Згідно статті 237-1Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Як достовірно встановлено судом, внаслідок порушення відповідачем законних прав позивача, а саме невиплати йому грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки та вихідну допомогу, тобто порушення відповідачем конституційного права позивача на оплату працю, внаслідок чого було порушено звичний для останнього уклад життя, завдало йому моральних страждань, які виразилися в переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права, останній зазнав втрат немайнового характеру, тобто йому завдано моральну шкоду. Суд зауважує, що в результаті затримки з невиплатою належних сум при звільненні позивач поніс моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на проживання на протязі певного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання, принизило позивача, що визнається судом моральною шкодою, яка підлягає задоволенню з урахування розміру невиплачених відповідачем сум, розміру та тривалості завданих моральних страждань. Враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його житті, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, з урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають задоволенню в розмірі 1000 грн. Суд вважає, що в даній справі моральна шкода в розмірі 1000 грн., разом з компенсаційними виплатами в порядку ст. 117 КЗпП України, є достатніми для сприяння відновлення порушених прав позивача. Пунктом 13 Постанови пленуму вищого спеціалізованого суду України України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах № 10 від 17.10.2014 року, передбачено, якщо в позовній заяві об`єднано кілька самостійних вимог майнового характеру, пов`язаних між собою, то, враховуючи, що об`єктом справляння судового збору є позовна заява, максимальний розмір судового збору має відповідати загальній сумі всіх вимог. При цьому судовий збір може бути сплачено окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами. При подачі позову позивачем сплачено 2689,40 грн. судового збору, з яких 1921 грн. за вимогою про стягнення моральної шкоди. Згідно ч.1 та ч. 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позов судом задоволено частково, а тому, з врахуванням задоволеної частини позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 806,80 грн. Оскільки, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі норм статті 5 Закону України «Про судовий збір», за частиною позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Outcome: partial