Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-02 00:00:00

13 січня 2015 року [PERSON] звернулась до Жидачівського районного суду з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем [PERSON], мотивуючи позовні вимоги тим, що 08.06.2007 року уклала із ним шлюб від якого [INFO] року народила доньку [PERSON]. Дочка проживає із нею та знаходяться на її утриманні. У неї з відповідачем різні погляди на життя та виховання дитини. Відповідач зловживав спиртним, що було причиною сварок та бійок. З липня 2010 року він пішов жити до своїх батьків. З цього часу сторони спільно не проживають, не ведуть спільного господарства та за цей час ніхто із них не робив спроб відновити шлюбні стосунки. Вважає, що шлюб існує формально і його слід розірвати. Також просила після розірвання шлюбу залишити їй набуте у шлюбі прізвище [PERSON]. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач, будучи у встановленому порядку повідомлений про час та місце судового розгляду через газету "Високий замок", на виклик суду не з"явився, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутності не подав, у зв"язку з чим, суд, за згодою позивача, ухвалив проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] яке видано Вибранівською сільською радою Жидачівського району Львіської області 08.06.2007 року, цього дня реєстрували шлюб [PERSON] та [PERSON] якій після реєстрації шлюбу присвоєно прізвище [PERSON] (а.с.4). Копією свідоцтва про народження стверджено, що у сторін є одна спільна неповнолітня дитина донька [PERSON] [INFO]. Відповідно ст.24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому ч.3 та ч.4 ст.56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до збереження шлюбних стосунків чи їх припинення є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом на підставі матеріалів справи встановлено, що відносини між сторонами не склалися, вони не спілкуються, не підтримують ніяких відносин, із липня 2010 року не проживають спільно, фактично сімейні відносини між сторонами відсутні. Позивач не має бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у позивача відсутнє, що є підставою для розірвання шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено.

Outcome: approved