Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-19 00:00:00

31.05.2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просить позбавити останнього батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON],[INFO]; стягнути з [PERSON] заборгованість по аліментам за період з 01.06.2015 року по 31.04.2017 року, збільшити розмір аліментів, стягнутих на утримання сина призначених раніше у твердій грошовій сумі з 500 гривень до 1000 гривень, та стягувати з [PERSON] аліменти у розмірі 1000 гривень щомісячно на утримання сина [PERSON],[INFO] у твердій грошовій сумі у розмірі 1000 гривень до досягнення сином повноліття, провести індексацію аліментів з моменту їх нарахування, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] неустойку ( пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 41909 гривень. До судового засідання позивачем [PERSON] надано заяву в якій остання позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить позовні вимог задовольнити та розглядати справу за її відсутністю, а також не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, відповідно до чинного законодавства шляхом розміщення оголошення про виклик у судове засіданні на офіційному веб- сайті Київського районного суду м.Одеси причини неявки суду невідомі Представник третьої особи Київської районної адміністрації Одеської міської ради як органу опіки та піклування до судового засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі, однак суду надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON], [INFO], який орган опіки підтримує та вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно свого сина [PERSON] 2006 року народження. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON]. [INFO], та гр. [PERSON]. [INFO], перебували у шлюбі. Від шлюбу народилась малолітня дитина - [PERSON]. [INFO] (актовий запис про народження №1212 від 22 серпня 2006 року, складений відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м Одеси), який зареєстрований та проживає разом з матір'ю. Заочним рішенням Київського районного суду м.Одеси від 23 травня 2014 року, цивільна справа № 520/3516/14-ц. шлюб між батьками дитини розірвано. На підставі ст. 148 Сімейного кодексу України, малолітній дитині було змінено прізвище з "[PERSON]" на «[PERSON]». Батько дитини - гр. [PERSON]. [INFO], ухиляється від виконання батьківських обов'язків відносно фізичного, духовного та морального розвитку малолітнього, не проявляє до нього турботи та уваги, не цікавиться справами дитини та станом його здоров'я. Згідно з розрахунком заборгованості по аліментам, виданим 07.05.2018р. Другим Київським відділом державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області станом на 01.05.2018 року заборгованість по сплаті аліментів гр. [PERSON]. [INFO], становить 16999.17 грн. Суду було надано висновок органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 15.06.2018 року №983/01-11, згідно якого всі питання виховання малолітньої дитини вирішуються матір'ю. На засіданні ради опіки та піклування, малолітнім [PERSON],[INFO], у присутності спеціаліста територіального відділу служби у справах дітей Одеської міської ради у Київському районі, було написано заяву, в якій хлопчик пояснив, що востаннє бачив батька 3 роки тому, тоді вони поспілкувались і більше хлопчик не бачив свого батька. Були часи, коли батько дзвонив. З приводу позбавлення батьківських прав батька, хлопчик зазначив, що це буде правильне рішення, оскільки батько з ним не спілкується. Гр. [PERSON], [INFO], у присутності спеціаліста територіального відділу служби у справах дітей Одеської міської ради у Київському районі, було надано письмове пояснення, в якому він зазначив, що на даний час не може надати конкретної відповіді стосовно позбавлення його батьківських прав відносно сина, і просить надати йому тиждень на роздуми. Надалі відповідачем не було надано жодних пояснень з вищезазначеного питання, а також останній взагалі не з'явився, на засідання ради опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, яке відбулось 07.06.2018р.. хоча був належним чином сповіщений про місце, дату та час слухання вищезазначеного питання. Про причини неявки не повідомив. Також суд звертає увагу на той факт, що органом опіки та піклування встановлено, що звернути увагу, що жодних звернень від гр. [PERSON], [INFO], стосовно перешкод матір'ю дитини у його спілкуванні з малолітнім сином на адресу Київської районної адміністрації Одеської міської ради не надходило, з чого можливо зробити висновок про те, що перешкод для цього з боку гр. [PERSON]. [INFO], не створювалось. Враховуючи, що батько дитини не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток тощо, всі зазначені вище фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як винну поведінку батька та свідоме нехтування ним своїх батьківських обов'язків, Служба у справах дітей Одеської міської ради, відповідно до проекту висновку від 23.04.2018р. за № 05/3273, зазначила у своєму висновку, що позбавлення батьківських прав гр. [PERSON], [INFO], у відношенні малолітньої дитини [PERSON]. [INFO], доцільним. Вирішуючи спір виходить з наступного. Одним з головних принципів сімейного права є паритетність у побудові сімейних відносин. Цей принцип навіть знайшов своє відображення в Основному Законі України - Конституції, у статті 51 якої зазначено, що кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про стан здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до сімейного життя. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ч. 1 ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства»). У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до п.2 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; Згідно з роз'ясненнями, що містяться у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Пункт 16 зазначеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України містить роз'яснення з приводу того, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з міжнародними та національними правовими нормами до прав дитини належить, зокрема, право на врахування її думки щодо питань, які стосуються її життя. Зокрема, відповідно до положень ст. 12 ч. I Конвенції ООН від 20 листопада 1989 р. "Про права дитини" (ратифікована Україною 27 лютого 1991 р.), держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України). Виходячи із змісту ст.ст. 3, 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, у тому числі коли дитина розлучається з одним із батьків, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченні інтересів дитини. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Враховуючи зазначені обставини суд дійшов висновку, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов'язків, не спілкується з сином, таким чином втратив з ним психологічний зв'язок, на спростування вказаного з боку відповідача не надано жодних доказів. Дитина перебуває на утримання та матеріальному забезпечення матері, вихованням сина також займається лише позивачка. Таким чином, з огляду на вищевказане, суд прийшов до висновку, про задоволення позовних вимог, щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно свого сина [PERSON], [INFO]. Матеріали справи містять достатньо належних доказів на підтвердження винної поведінки відповідача та свідомого нехтування своїми обов'язками відносно дитини. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Також, ст. 51 Конституції України та статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 8 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно із статтею 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Частиною першою статті 184 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача аліментів може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід або частину доходу одержує в натурі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ч.2 ст. 184 СК України). У частині першій статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Стаття 192 СК України вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 СК України «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 СК України «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 СК України «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). До підстав визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі, що фактично є зміною розміру, стаття 184 СК України відносить: нерегулярний, мінливий дохід платника аліментів, одержання частини доходу в натурі та інші обставини, що мають істотне значення. Зазначена правова позиція висловлена ВСУ у постанові від 25.04.2018 року (по справі № 640/16750/16-ц). Судом встановлено, що відповідач офіційно не працевлаштований, що не спростовано з боку відповідача. Відповідач належним чином свої зобов'язання зі сплати аліментів за рішенням суду не виконує, у останнього існує заборгованість у розмірі 16999,17 грн.. Витрати позивачки з утриманням та доглядом за сином зросли. З урахуванням викладеного, виходячи з положень діючого законодавства, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог щодо збільшення розміру стягуваних аліментів та змінити розмір аліментів, стягнутих на підставі Рішення Київського районного суду м. Одеси від 23.05.2014 року (справа №520/3516/14-ц) з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO] з 500 гривень на 50% від прожитого мінімуму на дитину відповідного віку, що відповідно до закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» становить для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2018 року - 1860 гривень, тобто у сумі 930 гривень з урахуванням індексації, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Стосовно вимог щодо стягнення заборгованості по аліментам та пені за несвоєчасну сплату аліментів, слід зазначити наступне. Позивачка вказує, що незважаючи на присудження здійснювати в її користь щомісячну оплату аліментів на утримання сина, відповідач умисно ухилявся від виконання свого обов'язку внаслідок чого утворилася заборгованість, що підтверджується відповідним розрахунком заборгованості по аліментам від 25.05.2017 року АСВП №48154788 здійсненим державним виконавцем Київського ВДВС м.Одеси ГТУЮ в Одеській області відповідно до якого заборгованість по аліментам станом на 01.05.2017 року становить 11499,17 гривень. зазначена заборгованість має утворилась з 01.11.2015 року. відповідно до довідки Київського ВДВС м.Одеси ГТУЮ в Одеській області від 18.05.2017 року №1047 вбачається, що з 01.11.2016 року по 31.04.2017 року позивач дійсно не отримувала аліментів згідно з виконавчим листом виданим Київським районним судом м.Одеси 01.08.2014 року про стягнення на її користь з [PERSON] аліментів у твердій грошовій сумі на утримання сина у розмірі 500 гривень щомісячно до досягнення сином повноліття, У зв'язку з несплатою аліментів протягом такого тривалого періоду часу, позивачка змушена звертатись до суду з метою стягнення з відповідача неустойки ( пені) у зв'язку з несплатою аліментів, яка відповідно до наданого розрахунку становить 41909,19 гривень. Статтею 196 СК України передбачено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Верховним судом України в наслідок неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, прийнята постанова від 2 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, в якій було роз'яснено яким чином розраховуються аліменти. Частина 4 ст. 263 ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. ВСУ у своїй постанові зазначив, що з урахуванням правої природи пені як дієвого стимулу належного виконання обов'язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховує ті суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. При цьому сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додасть заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались. Правило про стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплати аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми прострочення сплати аліментів враховується сума несплачених аліментів та кількість прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов'язку різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також різною. Тобто неустойки (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість зі сплати аліментів за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в які виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен з прострочених платежів (за кожен місяць). Таким чином, загальна сума неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з 01.11.2016 року по 31.04.2017 включно становить 41909,19 грн.. У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 « Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що передбачена ст. 196 України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь прострочення сплати аліментів. Ч. 2 ст. 20 Сімейного кодексу України передбачено, до вимог, що випливають із сімейні відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72 (застосування позовної давності до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя), частиною другою статті 129 (спір про батьківство між чоловіком матері дитини та особою, яка вважає себе батьком дитини), частиною третьою статті 138(право матері дитини на оспорювання батьківства свого чоловіка), частиною третьою статті 139 (спір про материнство) Сімейного кодексу України, а тому на правовідносини регулюються ст. 196 СК України, не поширюється дія норм ЦК України про позовну давність. Таким чином, вимога позивачки про стягнення неустойки (пені) у зв'язку з несплатою аліментів весь період є законною і підлягає задоволенню.

Outcome: partial