Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

29 листопада 2016 року уповноважена особа на ліквідацію ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» [PERSON] звернувся в суд позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивує тим, що згідно кредитного договору №008/0005-Кс від 22.04.2013 року [PERSON] було надано кредит у сумі 10 000,00 грн., з фіксованою сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 25,00 % річних, комісійною винагородою за обслуговування кредитної заборгованості 0,5% від первісної суми кредиту, щомісячно, з датою остаточного повернення кредитних коштів 21 квітня 2015 року. Позивач вказує, що свої зобовязання за договором виконав та надав відповідачу кредитні кошти. Однак, з моменту отримання кредитних коштів відповідачем здійснено лише часткову сплату зобовязань взятих на себе згідно кредитного договору, що підтверджується меморіальним ордером №TR.41150.963.83 від 08.05.2013 року, меморіальним ордером № TR.41150.21776.271 від 07.06.2013 року, меморіальним ордером №206_30 від 09.07.2013 року, меморіальним ордером № TR.41150.663.271 від 04.10.2013 року, меморіальним ордером №2595140 від 08.04.2014 року. Так, відповідно до вищезазначеного, відповідач не виконав зобовязань взятих на себе за умовами кредитного договору щодо повернення кредитних коштів, що підтверджується довідкою про рух коштів по рахунку відповідача за кредитним договором та розрахунку заборгованості. У звязку з цим, у відповідача виникла заборгованість по кредитному договору, яка станом на 03.11.2016 року складає 18591,37 грн., з яких: 4999,96 грн. заборгованість за кредитом; 3235,40 грн. заборгованість за процентами; 1550,00 грн. заборгованість по комісії; 5797,09 грн. заборгованість по пені за прострочення сплати процентів, кредиту та комісії; 405,60 грн. заборгованість 3% річних; 2603,31 грн. інфляційні збитки по кредиту, процентам, комісії. Просив стягнути з відповідача [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» заборгованість за кредитним договором у сумі 18591,37 грн. та витрати по сплаті судового збору у сумі 1 378,00 грн. Заочним рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20 грудня 2016 року в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» (далі - Банк, ПАТ «КБ «УФС») до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Банк в апеляційній скарзі ставить питання про скасування заочного рішення суду з ухваленням нового рішення про задоволення його позовних вимог. Вважає, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, є необґрунтованим та незаконним. Позивачем було зазначено причину, чому до позовної заяви не додано копії кредитного договору з додатками, а саме в позовній заяві було вказано, що такий не можливо надати суду. Головний офіс банку знаходиться у м. Донецьку, на території проведення антитерористичної операції, а тому всі документи спрямовувалися на зберігання до м. Києва. 21 червня 2014 року невідомі особи заволоділи належним банку автомобілем, в якому знаходилися документи банку, зокрема оригінал кредитного договору з кредитною справою. За обєктивної неможливості надати оригінал кредитного договору до суду, позивач обґрунтовує свої вимоги, фактичними даними, наданими з системи автоматизації банку ПАТ «КБ «УФС», внесення відомостей до якої затверджено Постановою Правління НБУ №254 від 18 червня 2003 року. Таким чином спеціальним законодавством України передбачено накопичення первинної інформації відносно суті вчинених банками операцій за настання форс-мажорних обставин або в разі ліквідації банку. Судом невірно зазначено, що Банком не надано суду належних та допустимих доказів того, що між банком та відповідачем було укладено кредитний договір, оскільки завдяки даних системи автоматизації банку (далі САБ), банк має всі необхідні відомості про кредитний договір, а саме: суму кредиту, процентну ставку за кредитом, дату укладення кредитного договору та дату його закінчення, а також номер банківського рахунку відповідача (№22031001011095.980), на якому обліковувались кошти. У банківських виписках по рахунках відповідача чітко прослідковується звязок основного рахунку з кредитним договором №008/0005-Кс, факт того, що відомості про основний рахунок 22031001011095.980, на який відповідачу надавався кредит, а також через який мало здійснюватись погашення заборгованості, наявний в електронному виді в САБ. Відсутність підпису відповідача на електронних документах отриманих з САБ не може бути підставою для визнання таких документів судом неналежними чи недопустимими. Доводи позивача обґрунтовуються чисельними рішеннями господарських судів, постановою ВГСУ від 19 липня 2016 року у справі № 905/1604/15; постановою ВГСУ від 24 лютого 2016 року у справі №910/20252/15; постановою ВГСУ від 01 березня 2016 року у справі №905/1554/15; а також рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16 листопада 2016 року по справі №310/6498/16-ц; заочним рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 27 жовтня 2016 року по справі №235/5706/16-ц та інші. В засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції представник Банку апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити. Відповідачка про час та місце судового розгляду повідомлена належним чином шляхом розміщення оголошення про виклик її до суду на офіційному веб-сайті Апеляційного суду Донецької області. В судове засідання не прибула, про причини неявки апеляційний суд не повідомила. Відповідно до статті 305 ЦПК України неявка в судове засідання сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом. Тому відповідно до статті 305 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у відсутність відповідача. Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника банку, дослідивши матеріали справи і, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення, виходячи з наступного. Згідно ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Як проголошено в ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи. Відповідно до ст.ст. 13, 14 ЦК України цивільні права і цивільні обов'язки здійснюються і виконуються особою у межах, установлених договором або актами цивільного законодавства. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору. Відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти і такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно положень статей 526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав. На підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Відповідно до частини 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Звертаючись в суд з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, Банк посилався на те, що відповідач належним чином не виконувала прийняті за договором зобовязання і має заборгованість. Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем належних та допустимих доказів того, що між ПАТ «КБ «Український фінансовий світ» та [PERSON] 22.04.2013 року укладено кредитний договір № 008/0005- Кс, на підставі якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 10 000 грн. з фіксованою сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 25,00 % річних, комісійною винагородою за обслуговування кредитної заборгованості 0,5% від первісної суми кредиту, щомісячно, з датою остаточного повернення кредитних коштів 21 квітня 2015 року, до суду не надано. Суд, надаючи оцінку даним доказам, дійшов висновку, що надані позивачем меморіальні ордери, виписки з особового рахунку та розрахунку заборгованості не є належним доказом отримання позивачем коштів за вказаним кредитним договором, оскільки у звязку із відсутністю самого кредитного договору, суд позбавлений можливості встановити прямий зв'язок із відкриттям рахунку № 26259000011090 на імя [PERSON] та зазначеного кредитного договору. З наданих позивачем виписок з особових рахунків не вбачається зміст зобовязань банку та позичальника щодо умов надання кредитних коштів, їх повернення та сплати процентів за користування кредитом. Зазначені виписки не підписані посадовою особою банка, яка несе відповідальність за ведення бухгалтерського обліку та відповідно за достовірність зазначених в виписках відомостей. Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можливо через те, що він не відповідає обставинам справи і ґрунтується на неповно зясованих обставинах , що мають значення для справи. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних справ це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свобода та інтереси фізичних та юридичних осіб , державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). У статі 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. Частиною 3 статті 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частині 4 статті 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 4 статті 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У статті 129 Конституції України зазначено, що основними засадами судочинства є, зокрема, змагальність сторін та свобода надання ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно розяснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені в пункті 6 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», при ухваленні рішення суд, відповідно до ст. 212 ЦПК України, оцінює докази з урахуванням вимог ст. ст. 58 та 59 ЦПК України про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до частини 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Судом встановлено, що 22 квітня 2013 року між Банком та [PERSON] укладений договір № 008/0005Кс про надання споживчого кредиту (далі Кредитний договір). На підставі вказаного договору Банк надав відповідачу кредитні кошти - 10000 грн. з фіксованою сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 25% річних, комісійною винагородою за обслуговування кредитної заборгованості 0.5% від первісної суми кредиту щомісячно. Датою остаточного повернення кредитних коштів є 21 квітня 2015 року, що підтверджується Довідкою про рух коштів на рахунку Відповідача (банківською випискою). На підтвердження виконання своїх зобовязань перед [PERSON] банком надано меморіальний ордер №306_995 від 22 квітня 2013 року про зарахування на рахунок фізичної особи [PERSON] грошової суми у 10000 грн. (а.с.4). Відповідач неналежним чином виконувала свої грошові зобовязання щодо повернення кредитних коштів. У звязку з чим утворилася заборгованість по кредитному договору, яка станом на 03 листопада 2016 року складає 18591,37 грн., з яких: 4999,96 грн. заборгованість за кредитом; 3235,40 грн. заборгованість за процентами; 1550,00 грн. заборгованість по комісії; 5797,09 грн. заборгованість по пені за прострочення сплати процентів, кредиту та комісії; 405,60 грн. заборгованість 3% річних; 2603,31 грн. інфляційні збитки по кредиту, процентам, комісії. Судом також встановлено, що головний офіс Банку був розміщений в місті Донецьку, проспект Миру,5 Б , де з початку 2014 року проводиться антитерористична операція. Представник Банку посилається на те, що і будівля офісу і майно Банку були захоплені незаконними збройними формуваннями. З цієї причини відсутній оригінал кредитного договору, укладений між сторонами у справі. Відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК України, сприяючи всебічному і повному зясуванню обставин справи, за клопотанням представника Банку апеляційним судом була запрошена інформація щодо укладання кредитного договору між Банком і [PERSON] з Правління «Першого всеукраїнського бюро кредитних історій». Згідно наданій вказаним бюро кредитної історії [PERSON] встановлено, що 22 квітня 2013 року дійсно ПАТ «Комерційний банк «Український фінансовий світ» і [PERSON] уклали кредитний договір на суму 10000 грн. з датою повернення кредитних коштів 21 квітня 2015 року. Крім того, позивачем суду надані меморіальні ордери: №306_995 від 22 квітня 2013 року, № TR.41150.21776.271 від 07 червня 2103 року, №206_30 від 09 липня 2013 року, № TR.41150.663.271 від 04 жовтня 2013 року, №1595140 від 08 квітня 2014 року, довідку про рух коштів (банківські виписки) по рахункам відповідача, розрахунок заборгованості за кредитом, процентами, комісією, та нарахуваннями відповідно до статті 625ЦК України , які у сукупності з кредитною історією [PERSON] підтверджують доводи позивача про укладання з відповідачем кредитного договору на визначених в ньому умовах. Крім того, виконуючи вимоги частини 4 статті 10 ЦПК України , апеляційний суд своєю ухвалою від 28 лютого 2017 року запропонував відповідачу надати суду копію кредитного договору для вирішення спору по суті. На порушення правил, передбачених статтею 137 ЦПК України, відповідач не скористався своїм правом на спростування доводів позовної заяви та не підтвердив у встановленому законом порядку неналежність доказів, на які посилається позивач на підтвердження своїх доводів. Також суд залишив поза увагою факт проведення на Сході України антитерористичної операції, у звязку з чим у позивача обєктивно відсутня можливість надати суду примірники укладених з відповідачем договорів, та інші документи відповідача, які перебували у головному офісі Банку за його юридичною адресою: місто Донецьк, проспект Миру, 5 Б, тобто де проходить антитерористична операція і це є загальновідомим фактом. Відповідно до частини 2 статті 61 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Проте, суд першої інстанції у порушення вимог статей 212-214 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, не зясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених судом обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не перевірив доводів позивача і не надав належної правової оцінки поданим ним доказам, дійшов передчасного висновку про відмову у задоволені позову, який на порушення частини 4 статті 60 ЦПК України ґрунтується на припущеннях. Відповідно до статті 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Тому рішення суду першої інстанції як незаконне на підставі статті 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог Банку. Судом встановлено, що станом на 3 листопада 2016 року відповідач [PERSON] має заборгованість за кредитним договором №008/0005Кс від 22 квітня 2013 року в загальній сумі 18591.57 грн., з яких: 4999.96 заборгованість по кредиту,3235.40 - заборгованість за нарахованими процентами, 1 550.00 грн. - заборгованість по комісії. Крім того, Банк просить стягнути з відповідача 5797.09 грн. заборгованість по пені, нарахованої за прострочення сплати процентів, кредиту та комісії, 405.60 грн. 3% річних та 2603.31 грн. інфляційні збитки по процентах, кредиту та комісії. Розрахунок заборгованості по кредиту, процентах та комісії відповідачем не оспорений, він не викликає сумнівів. Тому позовні вимоги в наведеній частині підлягають задоволенню в повному обсязі. Вимоги про стягнення пені, нарахованої за прострочення сплати процентів, кредиту та комісії, задоволенню не підлягають. Відповідно до статті 2 Закону України від 02.09.2014, № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Місто Донецьк, де зареєстрована і проживає [PERSON], відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275 віднесено до населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція. Тому відповідно до статті 2 Закону України від 02.09.2014, № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" Банк не вправі нараховувати відповідачу пеню за порушення грошового зобовязання . Тому його вимоги в цій частині не ґрунтуються на законі. Доводи представника банку, що пеня нарахована не на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитним договором не відповідають дійсності. Як видно з позовної заяви і доданого до неї розрахунку, пеня в сумі 5797.09 грн. нарахована у звязку з прострочення [PERSON] процентів, кредиту і комісії. Всі суми нараховані на період з квітня 2014 року, тобто за період, коли на Сході України розпочалася антитерористична операція. Тому дії Банку по нарахуванню цієї пені не відповідають законові. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи зазначені норми закону, вимоги Банку про стягнення 3% річних підлягають задоволенню. Проте, розрахунок цієї суми, що зроблений позивачем, не відповідає розрахункам суду. Судом встановлено, що заборгованість за кредитним договором [PERSON] дорівнює: 4999.96 + 3235.40 +1550.0 = 9785.36 грн. х 3% =293.56 грн., а ні 405.60 грн. як визначив позивач. Тому суд стягує на користь Банку 3% річних в сумі 293.56 грн. і індекс інфляції в сумі 2603.31 грн. Таким чином, загальна сума, що підлягає стягненню на користь Банку складає 12682.23 грн. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На аркуші справи 37 є платіжне доручення від 17 листопада 2016 року про сплату Банком судового збору в сумі 1378 грн. при подачі позовної заяви до суду першої інстанції. Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» це мінімальний розмір судового збору, що має сплатити у даному випадку юридична особа. Відповідно до статті 88 ЦПК України вказані витрати, враховуючи, що вони підтверджені документально, мають бути повернуті позивачу за рахунок відповідача. Крім того, при подачі апеляційної скарги, банк мав сплатити судовий збір в сумі 1515.80 грн. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 25 січня 2017 року за клопотанням представника Банку останньому відстрочено сплату судового збору при подачі апеляційної скарги до ухвалення судового рішення. Відповідно до статті 88 ЦПК України вказані витрати покладаються на відповідача [PERSON]

Outcome: partial