Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], виконавчого комітету Шепетівської міської ради про визнання приватизації недійсною, посилаючись на те, що в 1997 році ним була отримана квартира [ADDRESS]. З того часу він фактично в ній проживав та був зареєстрований. 02.08.2004р. розпорядженням відділу приватизації міськвиконкому у спільну часткову власність [PERSON] та [PERSON] передано квартиру [ADDRESS] та 17.08.2004р. видане свідоцтво про право власності на житло. Відповідачі позбавили його можливості набути право власності на власну квартиру. Із заявою про приватизацію квартири не звертався, не визнавався таким, що втратив право на користування житлом, згоду на приватизацію житла не надавав, хоча на той час проживав та був зареєстрований у квартирі. Просив визнати недійсним та скасувати: розпорядження відділу приватизації виконавчого комітету Шепетівської міської ради №88 від 02.08.2004р. про передачу квартири [ADDRESS] у спільну часткову власність, свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 17.08.2004р. про передачу [PERSON] та [PERSON] у спільну часткову власність квартири [ADDRESS]. Позивач у судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у позові, просив визнати приватизацію недійсною, оскільки квартиру приватизували без його згоди та участі. Суду пояснив, що в 2004 році віддав [PERSON] свій паспорт старого зразка для обміну на новий. В результаті чого по даним житлово-експлуатаційної організації рахувався виписаним, що призвело до того, що його позбавили брати участь у приватизації квартири. 30.06.2004р. його дружина [PERSON], діти [PERSON], [PERSON], [PERSON] були виписані з Хвильового, 10 кв. 2 та зареєстровані за іншою адресою вул. Щорса, 2 у м. Шепетівка, де проживала теща позивача. Позивач категорично відмовився виписуватися з власної квартири та переїжджати до тещі, заяви на зняття з реєстрації він не писав і не подавав. З 1997 року весь час проживав у квартирі по Хвильового, після виписки членів його сімї залишився там проживати сам, а коли вселився [PERSON], який перебував у фактичних шлюбних відносинах з його дочкою [PERSON], позивач вимушено тимчасово переїхав проживати в гараж, що по вул. Терешкової в м. Шепетівка. У 2008 році під час пожежі в гаражі згорів його паспорт. У 2010 році позивач отримав новий паспорт в якому зазначено, що з 30.06.2004р. по 08.04.2010р. він був зареєстрований за адресою: [INFO], з 08.04.2010р. зареєстрований за адресою: [INFO]. У 2012 році від дочки [PERSON] дізнався, що його квартира приватизована на дочку та [PERSON] Тривалий час не звертався до суду через свою малограмотність та відсутність коштів. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, суду пояснила, що є дочкою позивача, її сестра [PERSON] працює санітаркою у вузловій лікарні, де лікарем працює батько її колишнього співмешканця [PERSON] 30.06.2004р. [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] добровільно були виписані з Хвильового, 10 кв. 2 та зареєстровані за іншою адресою вул. Щорса, 2 у м. Шепетівка, де проживала теща позивача. [PERSON] категорично відмовився виписуватися з власної квартири та переїжджати до тещі, яка теж не давала на це згоди, заяви на зняття з реєстрації він не писав і не подавав. [PERSON] залишився проживати у своїй квартирі, а [PERSON] з [PERSON] проживали у батьків останнього. Після того як [PERSON] та [PERSON] після народження сина вселилися на [ADDRESS], батько вимушений був піти проживати в гараж. Після смерті баби у 2010 році батько прописався по вул. Щорса, 2 в м. Шепетівка. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, просив визнати приватизацію недійсною, оскільки вона проведена з порушенням норм Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнала, пояснивши, що з 2003 по 2005 роки проживала однією сімєю з [PERSON] в його батьків по вул. Червоноармійській, 18 в м. Шепетівка, хоча була прописана [ADDRESS]. Від спільного життя мають сина [PERSON], [INFO] З 2005 року по грудень 2011 року фактично проживали [INFO]. До цього часу в квартирі проживав батько [PERSON], після їх вселення батько пішов в гараж. Вказала, що заяву про переоформлення договору найму вона не писала та не підписувала, це зробив батько [PERSON] [PERSON] Заяву про приватизацію вона підписала, але не розуміла, що підписує, була вагітна і робила так, як казав їй чоловік. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що в 2003 році [PERSON] почав проживати з [PERSON], яка в 2004 році завагітніла. По домовленості з сімєю [PERSON] молода сімя мала переїхати проживати в квартиру [INFO]. Квартира була непридатна для проживання, відсутня електроенергія, велика заборгованість за житлово-комунальні послуги. По домовленості вся сімя [PERSON], в тому числі і позивач, виписалася і переїхала проживати на [INFO]. Після цього в квартиру прописався [PERSON], і [PERSON] підписала всі необхідні документи для приватизації квартири. Після приватизації, на виконання домовленостей, [PERSON] здійснили ремонт у спірній квартирі і погасили борги, замінили систему опалення, завезли техніку. Після чого [PERSON] з [PERSON] почали проживати у квартирі. [PERSON] на час приватизації не проживав у квартирі та не був там зареєстрований, відповідно до даних ПП УК «Житлофонд» позивач 30.06.2004р. виписався з Хвильового, 10 кв. 2 на вул. Щорса, 2 в м. Шепетівка. Відмітка про реєстрацію в паспорті позивача є помилковою та не є доказом його реєстрації в квартирі. Первинні документи, що були підставою для реєстрації знищені за терміном зберігання, а відповідно до збереженої поквартирної картки ПП «Житлосервіс» позивач був виписаний 30.06.2004р. Приватизація відбулася би і без заяви про переоформлення договору найму, оскільки це має значення лише для оплати комунальних послуг. Просив застосувати строки позовної давності та відмовити у позові. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, пояснивши, що вказана позовна заява подана після того, як судом визначено порядок користування квартирою, з метою позбавити житла її сина [PERSON] В січні 2004 року син познайомив її з [PERSON], яка почала з ними проживати. В березні 2004 року дізналася, що [PERSON] вагітна. Влітку 2004 року вона повідомила, що має квартиру по вул. Хвильового, 10. [PERSON] з чоловіком поїхали подивитися на квартиру, яка була в жахливому стані, без ремонту. Її чоловік запропонував зробити в квартирі ремонт. Восени 2004 року зробили ремонт, поміняли систему опалення, поклали ламінат, зробили підвісну стелю, встановили двері. До народження сина [PERSON], влітку 2004 року [PERSON] займалась пропискою-випискою та приватизацією квартири, подробиць яких представник відповідача не знає. [PERSON] і [PERSON] заселились в квартиру у вересні 2005 року і жили разом до грудня 2011 року. Зазначила, що коли вони влітку 2004 року дивилися на квартиру по вул. Хвильового, 10, то позивача в ній не було, він там не проживав, весь час жив в гаражі. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, пояснивши, що приватизація відбулася на законних підставах, за даними матеріалів справи позивач не був зареєстрований у квартирі на час приватизації, а отже не мав права на участь в ній. Представник виконавчого комітету Шепетівської міської ради позов не визнала, посилаючись на те, що 30.06.2004р. на імя міського голови була подана заява [PERSON] щодо переоформлення договору найму квартири [ADDRESS] з прізвища [PERSON], який переїхав на інше місце проживання, на її імя. До заяви додані довідка про склад сімї КП «Житлосервіс» від 01.07.2004р., в якій зазначалося, що [PERSON] виписаний з місця проживання 30.06.2004р., зареєстрована лише [PERSON], та копія особового рахунку №9732. Рішенням виконавчого комітету Шепетівської міської ради №176 від 16.07.2004р. надано дозвіл на переоформлення договору найму жилого приміщення [ADDRESS]. 28.07.2004р. [PERSON] подана заява на приватизацію квартири, в якій визначено розділити долі власності між нею та [PERSON] Згідно довідки про склад сімї, наданої на момент приватизації квартири в ній були зареєстровані лише [PERSON] та [PERSON] Згідно з поквартирною карткою позивач зареєстрований у спірній квартирі з 1997 року по 30.06.2004р. На підставі вищевказаних документів виконкомом було видано розпорядження про передачу квартири у власність та видане свідоцтво про право власності на житло. Уповноваженим власником квартири визначено [PERSON] Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити, з огляду на таке. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Шепетівської міської ради №92 від 17.04.1997р. задоволені заяви [PERSON] та [PERSON] про взаємний обмін квартирами. Після проведеного обміну [PERSON] став проживати [INFO] у складі 6 чоловік: дружина та четверо дітей. З паспорта громадянина України серії НВ 564410 вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO] з 30 червня 2004 року, знятий з реєстрації 08.04.2010р., зареєстрований [INFO] з 08.04.2010р. З паспорта серії НА 266892 вбачається, що [PERSON] зареєстрована по Хвильового, 10 кв. 2 в м. Шепетівка з 08.07.1997р. З паспорта серії НА 471616 вбачається, що [PERSON] зареєстрований [INFO] з 22.07.2004р., до того був зареєстрований [INFO]. Рішенням виконавчого комітету Шепетівської міської ради №176 від 16.07.2004р. переоформлено договір найму жилого приміщення [ADDRESS], з прізвища наймача [PERSON], який переїхав на інше постійне місце проживання, на прізвище [PERSON]. Підставами для прийнятого рішення були заява [PERSON], довідка КП «Житлосервіс» від 01.07.2004р., копія особового рахунку №9732. Розпорядженням виконавчого комітету відділу приватизації виконавчого комітету Шепетівської міської ради №88 від 02.08.2004р. [PERSON] та [PERSON] передано квартиру [ADDRESS] у спільну часткову власність. 17.08.2004р. [PERSON] та [PERSON] видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії САА №171720 про спільну часткову власність квартири [ADDRESS]. Право власності на квартиру зареєстровано в БТІ 17.08.2004р. за №7062755. Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 26.11.2014 року [PERSON] та [PERSON] встановлений порядок користування квартирою [ADDRESS]. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, справедливість, добросовісність та розумність, є одними із загальних засад цивільного законодавства (п.п. 2, 6 ст. 3 ЦК України). Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема стаття 1 Протоколу №1, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Згідно зі статтею 41 Конституції України\~ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Правовий режим власності визначається виключно законами. Правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, визначені у Законі України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року N 2482-12 (далі Закон 2482-12). Закон №2482-12 визначає правові основи приватизації житла як один зі способів набуття його у власність. Метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення їх до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Приватизація державного житлового фонду здійснюється шляхом його відчуження на користь громадян України у спосіб безоплатної передачі їм квартир (будинків), кімнат у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю, а також продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов (частина перша статті 1, частина перша статті 3). Встановлення зазначеної санітарної норми для безоплатної приватизації житла є законодавчою гарантією держави забезпечити справедливу передачу громадянам України у власність державного житлового фонду на рівних умовах і в рівних розмірах. Наведена норма Закону безпосередньо реалізує конституційну вимогу щодо рівності громадян перед законом, не допускає дискримінації громадян України залежно від площі житла, яке вони займали у державному житловому фонді на момент приватизації, забезпечує конституційну гарантію реалізації права на житло шляхом набуття його у власність (частина перша статті 24, частина перша статті 47 Основного Закону України). Відповідно до п. 1 ст. 5 Закону "Про приватизацію державного житлового фонду" (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло, Тобто, передача квартир у власність здійснюється тільки наймачам і членам їх сімей. Згідно зі ст. 8 Закону 2482-12 приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Між тим, у судовому засіданні встановлено, що [PERSON], будучи наймачем спірної квартири, письмової згоди на відчуження цього житла з державного до приватного житлового фонду не давав та участі у приватизації не брав. Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.92 р. N 56 затверджено Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, яким передбачено процедуру такої передачі. Відповідно до п.п. 18, 19, 20 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сімї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Згода тимчасово відсутніх членів сім'ї наймача на приватизацію квартири (будинку), підтверджується письмово і додається до заяви. Як встановлено судом, 28.07.2004р. [PERSON] звернулася до керівника органу приватизації із заявою про передачу їй у приватну власність квартири, яку вона займає з членами сім'ї на умовах найму. До заяви додала довідку про склад сім'ї та займані приміщення, в якій зазначено, що [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] - наймач, [PERSON] - чоловік. Довідка без дати, підписана керівником КП «Житлосервіс» без вказівки на прізвище посадової особи. Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», на підставі якого приватизована спірна квартира, право на приватизацію квартир державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах. Тобто, для підтвердження права на приватизацію доведенню підлягає факт постійного проживання, користування житлом. Як правило, право користування квартирою доводиться фактом реєстрації у ній. Разом з тим, відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в п.9 постанови №2 від 12.04.1985 зі змінами від 10.03.1989 та від 25.05.1998 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» сама по собі наявність чи відсутність реєстрації не може бути підставою для визнання за особою права користування жилим приміщенням чи відмови їй у цьому; для підтвердження права користування квартирою значення мають дотримання порядку вселення у жиле приміщення, чи було воно постійним місцем проживання особи тощо. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 30 січня 2013 року в справі №6-125цс12, виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами ст. ст.1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї. Отже, не слід пов'язувати право осіб на приватизацію з фактом їх реєстрації у спірній квартирі, яка здійснюється на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а не з їх правом на житло та фактом проживання у квартирі, оскільки це суперечить положенням законодавства, що регулює правовідносини щодо приватизації. Отже норми спеціального Закону 2482-12, що регулює правовідносини щодо приватизації житлового фонду пов'язують виникнення права на приватизацію житла з наявністю факту постійного проживання, а не прописки (реєстрації) за адресою помешкання, що підлягає приватизації. Матеріалами справи підтверджується, що позивач правомірно вселився у вказану квартиру у 1997 році і набув права та обов'язки наймача. На час приватизації у 2004 році проживав у спірній квартирі, в установленому законом порядку не був позбавлений чи обмежений у праві на користування цією квартирою, не був визнаний таким, що втратив право на користування квартирою №2 по вул. Хвильового, 10 в м. Шепетівка.\~ Крім того, паспортом [PERSON], який є офіційним документом, що посвідчує особу, підтверджується, що на час приватизації квартири він був зареєстрований [INFO]. Вказані обставини також підтверджуються талоном реєстрації за місцем проживання [PERSON], де в п. 10 «звідки прибув» значиться попередня адреса [ADDRESS] (а. 75), листами Шепетівського МВ УДМС України в Хмельницькій області від 02.08.2014р. №1958, від 20.08.2015р. №3145 (а. 7, 215), що спростовують твердження відповідачів про помилковість даних реєстрації, зазначених у паспорті позивача. Пунктом 23 Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом МВС України від 15.06.2006р. №600, що діяв на час видачі паспорта [PERSON] у 2010 році, визначено, що при видачі паспорта працівником територіального підрозділу особа перевіряється за обліками адресно-довідкового бюро. Сама по собі відсутність у поданій органу приватизації довідці про склад сім'ї наймача спірної квартири даних про реєстрацію у ній [PERSON] не дає підстав для висновку про відсутність у позивача права на приватизацію цієї квартири. Суд також не погоджується з твердженням представника виконавчого комітету Шепетівської міської ради про те, що [PERSON] вважається таким, що вибув з жилого приміщення відповідно до ст. 107 ЖК УРСР. Відповідно до ч. 2 ст. 107 ЖК у разі вибуття наймача та членів його сімї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сімя, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сімї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. В рішенні виконавчого комітету Шепетівської міської ради про переоформлення договору найму №176 від 16.07.2004р. не зазначено адресу іншого постійного місця проживання наймача [PERSON], у справі відсутні докази того, що позивач на час приватизації у 2004 році проживав за іншою адресою, зокрема по вул. Щорса, 2 в м. Шепетівка. Відповідно до п. 3 Тимчасового порядку реєстрації фізичних осіб за місцем проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 січня 2003 р. N 35, що діяв до 11.05.2006р., місцем проживання фізичної особи є місце, де вона постійно або переважно проживає як власник житлового будинку (приміщення), за договором його наймання, піднаймання, оренди або на інших підставах, передбачених законодавством України. Як місце проживання визначаються житлові будинки (приміщення), придатні для проживання і включені до відповідного житлового фонду, у тому числі гуртожитки, заклади для дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, дитячі будинки сімейного типу, спеціальні заклади для престарілих, інвалідів,ветеранів. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції чинній на час виникнення правовідносин), місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Тобто, гараж, сарай не є місцем проживання особи з огляду на визначення поняття місця проживання, передбаченого вказаними нормативно-правовими актами та ч. 1 ст. 29 ЦК України. Згідно зі ст. 65-1 ЖК УРСР\~наймач вправі за письмовою згодою всіх повнолітніх членів своєї сім'ї придбати займане ним приміщення у будинку державного житлового фонду у власність з підстав, передбачених законом. Позивач не був визнаний таким, що втратив право на житло, виселений, тощо і за ним зберігалося право на житло, що свою чергу дає підстави для висновку, що він мав право на участь у приватизації квартири. [PERSON] категорично заперечував, що самостійно обрав собі інше постійне місце проживання, оскільки лише у звязку з неприязними стосунками із [PERSON], який вселився у квартиру, він був змушений тимчасово переїхати проживати в гараж. Таке переселення відбулося після приватизації квартири. З цього випливає, що [PERSON] вважав своїм постійним місцем проживання квартиру [INFO] і не бажав втрачати з нею правовий звязок. У справі відсутні докази про письмову згоду позивача на реалізацію права наймача, передбаченого\~ст. 65-1 ЖК надано сторонами і доказів, які б стверджували відмову [PERSON] від участі у приватизації квартири, у якій він проживав з 1997 року на законних підставах. Разом з тим, як випливає з матеріалів справи, до органу приватизації звернулися із заявою лише [PERSON] та [PERSON], які на той час були зареєстровані у спірній квартирі, але, як визнають самі сторони, на час приватизації в ній не проживали. Зазначене з достатньою повнотою вказує, що під час приватизації були порушені вимоги чинного законодавства, зокрема ст.ст. 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що працює паспортистом в ПП УК «Житлофонд» з січня 2007 року. Відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» при реєстрації особи чи зняття з реєстрації присутність особи є обовязковою. Відповідно до даних поквартирної картки на адресу [ADDRESS], всі, крім [PERSON], були зняті з реєстрації 30.06.2004р. на вул. Щорса, 2, м. Шепетівка. Яка посадова особа заповнювала ці форми їй невідомо. Оскільки не було бланків Форми 16, паспортисти записували дані про зняття з реєстрації на бланк Форми 17. Підставою для внесення даних у паспорт громадянина про реєстрацію є талон реєстрації за місцем проживання, який зберігається весь час до зняття з реєстрації. Їй невідомо чому дані поквартирної картки щодо реєстрації суперечать даним паспорта [PERSON] Такі пояснення свідка не спростовують факту проживання та реєстрації позивача на час приватизації [ADDRESS], а тому не доводять ті обставини, на які посилаються відповідачі. Крім того, такі пояснення свідка [PERSON] суперечать іншим дослідженим судом доказам, зокрема поясненням свідка [PERSON], яка в судовому засіданні підтвердила, що її колишній чоловік [PERSON] на час приватизації не проживав [INFO], оскільки у нього з тещею були неприязні стосунки. Лише після смерті матері, свідок дала згоду на реєстрацію [PERSON] по вул. Щорса, 2 в м. Шепетівка. Суд не бере до уваги поквартирну картку Форми 17, оскільки відповідно до ст. 1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації, а не до поквартирної картки. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Норма статті 268 ЦК України визначає вимоги, на які позовна давність не поширюється. Так, п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України в редакції закону станом на 14.01.2012 року визначав, що позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» - п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України було виключено. Закон набрав чинності 15.01.2012 року. Відтак, строк позовної давності щодо вимог власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право та які були прийняті до 15.01.2012 року почав перебіг з 15.01.2012 року та відповідно спливає 15.01.2015 року, а отже, позивачем станом на час звернення до суду (18.12.2014р.) строк позовної давності не сплив, а тому, підстав для застосування такого немає. Згідно ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Приватизація житла є цивільно-правовою угодою і може бути визнана недійсною з підстав, передбачених законом. Оскільки позивач станом на 2004 рік проживав та був зареєстрований в цій квартирі, суд вважає, що відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" він мав право на приватизацію даної квартири. Поскільки позивач мав право на участь у приватизації квартири, то безоплатна передача у власність житла без урахування його законних прав та інтересів порушує вимоги закону, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне захистити права [PERSON] та визнати недійсними розпорядження органу приватизації, свідоцтво про право власності на житло та скасувати їх. При цьому суд виходить з того, що вимоги про визнання акта владного органу недійсним або незаконним тощо є різними словесними формами вираження одного й того самого способу захисту права позивача, а саме визнання акта протиправним. Враховуючи те, що акт індивідуальної дії є незаконним суд повинен скасувати його.

Outcome: approved