Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

26 травня 2020 року року позивач - Веселинівська районна державна адміністрація Миколаївської області (далі - Веселинівська РДА) - звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про відібрання неповнолітніх дітей у матері без позбавлення її батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дітей. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що під час проведення профілактичних рейдів "Діти вулиці" на території Подільської сільської ради встановлено, що сім`я [PERSON] проживає за аресою: [ADDRESS] . Житлове приміщення знаходиться в непридатному стані, відсутні умови для санітарно-гігієнічних процедур, місця для навчання, проведення дозвілля, спальні місця знаходяться в жахливому стані, дитячий одяг та речі були брудні, запаси продуктів харчування в мізерній кількості. Зважаючи на те, що громадянка [PERSON] не створює належних умов для проживання своїх дітей, не дбає про їх фізичне та психічне здоров`я, не сприяє розвитку особистості, просить задовольнити позовні вимоги. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, та зокрема вказала, що [PERSON] , як мати дітей [PERSON] та [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей: не піклується про їх фізичний, духовний і моральний розвиток, не утримує, не забезпечує нормальні умови для проживання дітей. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнала, просила суд не відбирати в неї дітей. В судовому засіданні представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо премета спору, Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Веселинівського району - Ярчук О.В., вказала на необхідність відібрання у відповідача її дітей, оскільки вона ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Заслухавши вступне слово представника позивача [PERSON] , відповідача [PERSON] , представника третьої особи Ярчук О.В., дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та наданих доказів, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що відповідачка [PERSON] є матір`ю неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 17-18). Діти відповідачки перебувають на обліку служби в справах дітей Веселинівської районної державної адміністрації Миколаївської області, як діти, які опинились в складних життєвих обставинах, що підтверджується наказом №12 від 26.02.2020 року (а.с. 26). Відповідно до довідки Подільської сільської ради (а.с. 12) від 24.02.2020 року відповідач [PERSON] не забезпечує належних умов для проживання своїх дітей. Відповідно до актів обстеження житлово-побутових умов життя дітей в сім`ї гр. [PERSON] (а.с. 20-23) приготовлена їжа відсутня, запаси продуктів харчування в обмеженій кількості, санітарний стан житла потребує прибирання. Згідно з витягом з протоколу №6 засідання комісії з питань захисту прав дитини при Веселинівській РДА від 29.04.2020 року (а.с. 19) у зв`язку з невиконанням своїх батьківських обов`язків було визнано за доцільне відібрати у відповідача [PERSON] її неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до висновку від 21.05.2020 року №134/22-01-02/10 (а.с. 6-7) про доцільність відібрання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , враховуючи, що [PERSON] впродовж тривалого часу не виконує належним чином своїх батьківських обов`язків, не створює безпечних умов для проживання та розвитку своїх неповнолітніх дітей, з метою захисту прав, свобод та законних інтересів неповнолітніх дітей, водночас надаючи можливість матері виправити ситуацію на краще, члени комісії дійшли висновку про доцільність відібрання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] у її матері [PERSON] . Відповідно до вимог ч.ч. 2-3 ст. 150, ст. 180 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток останньої, забезпечити здобуття нею повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, а також повинні матеріально утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до положень ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Ухиляння від виконання відповідачкою своїх обов`язків по вихованню дітей підтверджено вищеперахованими доказами та фактичними обставинами, які встановлені в судовому засіданні. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100). Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Потрібно з`ясувати, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (справа ЄСПЛ «Савіни проти України», заява № 39948/06 від 18 грудня 2008 року, параграф 50). У будь-якому разі передання дитини під державну опіку слід зазвичай розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого має одразу припинятися, коли це дозволяють обставини. Отже, такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і має оцінюватися у контексті позитивного обов`язку держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (справа ЄСПЛ «Савіни проти України», заява № 39948/06 від 18 грудня 2008 року, параграф 52). Відповідно до ч.1 ст.170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, в випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. За таких обставин, враховуючи те, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей: не піклується про їх фізичний, духовний і моральний розвиток, не утримує, не забезпечує нормальні умови для проживання дітей, приймаючи до уваги, що відповідачка [PERSON] являється одинокою матір`ю по відношенню до обох своїх дітей, інші родичі не виявили бажання піклуватися про дітей, тому суд вважає за необхідне відібрати у [PERSON] неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , без позбавлення батьківських прав, та передати їх органові опіки та піклування Веселинівської райдержадміністрації. Згідно з ч.4 ст.170 СК України при задоволенні позову про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення аліментів на дитину. Так, частинами 1, 3 ст. 181, ч. 1 ст. 184 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Суд при визначенні розміру аліментів враховує стан здоров`я, матеріальне становище дітей та платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність у платника рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст. 182 СК України). Таким чином з метою захисту інтересів дітей, створення їм необхідних умов для всебічного розвитку, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки аліменти на утримання її неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частки від її заробітку (доходу), але не менше 50% (п`ятдесяти відсотків) прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягувати з 26 травня 2020 року та до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. З врахуванням положень ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2102 грн. На підстві викладеного,

Outcome: approved