Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-09 00:00:00

16.02.2021 року Львівський міський центр зайнятості в особі директора О. Рісного звернувся до Сколівського районного суду Львівської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з останнього на користь Львівського міського центру зайнятості кошти в сумі 44 497 грн. 81 коп. та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 270 грн. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 22.03.2021 року позовну заяву було прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання. Розгляд справи відбувся 10.08.2021 року. Позовна заява обгрунтована тим, що [PERSON] , будучи звільненим 15.04.2020 року з Львівської митниці ДФС, звернувся до Львівського міського центру зайнятості в пошуках роботи. 21.04.2020 року на підставі заяви, відповідачу було надано статусу безробітнього, відповідно до ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення» та призначено виплату допомоги по безробіттю. За час перебування на обліку у центрі зайнятості [PERSON] отримував матеріальне забезпечення - допомогу по безробіттю з 16.05.2020 року по 19.10.2020 року. Згідно з Порядком розслідування страхових випадків та обгрунтованості виплат матеріального забезпечення на випадок безробіття відповідно до Закону України „Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" (Акт розслідування страхового випадку та обгрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України „Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" №100 від 17.11.2020 року), позивачем була отримана інформація від «РЗО про отримання соцвиплат» та з`ясовано, що [PERSON] під час реєстрації та набуття статусу безробітного з 21.04.2020 року та за період перебування на обліку як безробітній мав призначену та отримував пенсію за вислугу років з 01.01.2011 року. В результаті неповідомлення [PERSON] спеціалістів Львівського міського центру зайнятості про призначення та отримання пенсії за вислугу років з 01.01.2011 року, він безпідставно набув статус безробітнього та перебував на обліку як безробітний, внаслідок чого незаконно отримав допомогу з безробіття в період з 16.05.2020 року по 19.10.2020 р. у сумі 44 497,81 грн. Внаслідок наведених вище обставин позивачем було скеровано на адресу відповідача повідомлення № 10-5372/20 від 18.11.2020 року щодо відшкодування коштів у сумі 44 497,81 грн., яке було залишено без задоволення. У зв`язку з наведеним, з метою захисту законних прав та інтересів, позивач вимушений звернутись до суду. 23.04.2021 року на адресу суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву позивача, в якому зазначає про те, що 21.04.2020 року дійсно звертався до Львівського міського центру зайнятості із заявою про прийняття статусу безробітного відповідно до ст.43 ЗУ «Про зайнятість населення» у зв`язку з тим, що 13.04.2020 року звільнений з роботи з посади заступника начальника митного поста Львівської митниці ДФС України за п.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.01.2021 року його поновлено на роботі, скасовано наказ Львівської митниці ДФС України №125 від 13.04.2020 року та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.04.2020 року по день винесення рішення в сумі 114 600 грн. без відрахування податків і зборів. Вказує, що не мав умислу на незаконне отримання допомоги по безробіттю, оскільки в заяві від 21.04.2020 року у відповідних графах не було зазначено що він зобов`язаний у заяві вказувати інформацію про отримання пенсії за вислугу років. Його недобросовісності для отримання незаконно допомоги по безробіттю не було, оскільки він не приховував від Львівського міського центру зайнятості даних про отримання ним пенсії за вислугу років та подавши всі документи, наголошував працівнику центру про те, що в нього є 8 років трудового стажу та ще 25 років вислуги в податковій міліції. Вважає, що позивач обрав невірний спосіб захисту свого права, як цього вимагає ст.6 ЦК України, оскільки звернувся до суду з позовом до нього за відсутністю підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України, якою визначено, що заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Крім того, відповідач вважає, що позивач мав би звернутись з відповідним позовом про стягнення виплаченої допомоги по безробіттю до його роботодавця - Львівської митниці ДФС, як до органу, який незаконно звільнив працівника. 29.04.2021 року на адресу суду надійшла відповідь позивача Львівського міського центру зайнятості в особі директора О. Рісного на відзив відповідача, в якому зазначено наступне. В заяві про надання статусу безробітного від 21.04.2020 року відповідач просив надати йому статус безробітного відповідно до ст. 43 ЗУ «Про зайнятість населення», згідно якої статус безробітного може набути: особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи. Відповідач, знаючи, що має призначену пенсію за вислугу років з 01.01.2011 року, все ж таки звернувся та подав у центр зайнятості заяву про надання статусу безробітного, в якій підтвердив, що ознайомлений з правами та обов`язками зареєстрованого безробітного та відповідальністю за подання недостовірних даних і документів, на підставі яких приймається рішення про надання статусу безробітного та призначення матеріального забезпечення. Під час реєстрації щодо набуття статусу безробітного [PERSON] станом на 21.04.2020 року та за період перебування на обліку як безробітний мав уже призначену пенсію за вислугу років та отримував її з 01.01.2011 року, а тому відсутні правові підстави щодо стягнення з роботодавця - Львівської митниці ДФС виплаченої допомоги по безробіттю останнього у зв`язку з поновленням його на роботі згідно з рішенням суду від 21.01.2021 року відповідно до ст. 35 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки відповідно до ст. 43 ЗУ «Про зайнятість населення» станом на 21.04.2020 року не мав права на набуття статусу безробітного та отримання допомоги по безробіттю. На підставі ч. 3 ст. 211, ч. 2 ст. 247 ЦПК України справа слухається у відсутність сторін без фіксування судового процесу технічними засобами. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч. 1 і ч. 2 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. За положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено судом, 15.04.2020 року [PERSON] був звільнений з посади заступника начальника митного поста Львівської митниці ДФС України на підставі п.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. 21.04.2020 року відповідач звернувся до Львівського міського центру зайнятості з заявою про надання йому статусу безробітного відповідно до статті 43 ЗУ «Про зайнятість населення», відповідно до норм якої статус безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи. В заяві про надання статусу безробітного [PERSON] підтвердив, що ознайомлений з правами та обов`язками зареєстрованого безробітного та відповідальністю за подання недостовірних даних та документів, на підставі яких приймається рішення про надання статусу безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, що визначені ЗУ «Про зайнятість населення» та ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», що засвідчив своїм підписом. На підставі заяви про призначення виплати допомоги по безробіттю від 21.04.2020 року відповідачу було призначено допомогу по безробіттю, яку позивач йому виплачував з 16.05.2020 року по 19.10.2020 року. Згідно з Порядком розслідування страхових випадків та обгрунтованості виплат матеріального забезпечення на випадок безробіття відповідно до Закону України „Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" (Акт розслідування страхового випадку та обгрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України „Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" №100 від 17.11.2020 року), позивачем була отримана інформація від «РЗО про отримання соцвиплат» та з`ясовано, що [PERSON] під час реєстрації та набуття статусу безробітнього 21.04.2020 року за період перебування на обліку як безробітній мав призначену пенсію за вислугу років та отримував її з 01.01.2011 року. Таким чином, відповідач незаконно отримав соціальну допомогу з безробіття, відповідно до пункту 1 ч.1 ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення», за період з 16.05.2020 року по 19.10.2020 року у сумі 44 497,81 грн. Статтею 2 Закону України «Про зайнятість населення» у редакції станом на 12.05.2011 року визначено, що безробітними визнаються працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні приступити до підходящої роботи. Безробітними визнаються також інваліди, які не досягли пенсійного віку, не працюють та зареєстровані як такі, що шукають роботу. Не можуть бути визнані безробітними громадяни, які мають право на пенсію за віком, у тому числі на пільгових умовах, на пенсію за вислугу років та скористалися цим правом або досягли встановленого законом пенсійного віку. Порядок реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних державною службою зайнятості визначається Кабінетом Міністрів. Згідно з пп.7 п.5.5 розд.5 Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, затвердженим наказом Міністерства соціальної політики 14.12.2000 №915/5136, у редакції, яка діяла станом на 12.05.2011 року, виплата допомоги по безробіттю припиняється, зокрема, у разі призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, пенсії за вислугу років або досягнення особою встановленого законом пенсійного віку. Відповідно до ч.2 та ч.3 ст. 36 Закону «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг. Отже, неповідомлення особою обставини, яка не дає право їй для визнання її безробітною, свідчить про невиконання нею своїх обов`язків та відповідно до ч.3 ст.36 закону «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» є підставою для стягнення суми виплаченого забезпечення. Відповідні висновки викладено у постанові ВС від 26.09.2018 року у справі № 545/164/17-ц. Згідно з пунктом першим частини першої статті 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. Такі висновки узгоджуються із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14, а також з правовим висновком, викладеним у постанові Об`єднаної палати КЦС ВС від 06.02.2019 року, які відповідно до вимог ч. 4 ст.263 ЦПК України враховуються судом при ухваленні рішення. Враховуючи наведене, добросовісність безробітного полягає у своєчасному повідомленні відповідного центру зайнятості про втрату ним права на отримання допомоги по безробіттю. Судом встановлено, що відповідач отримував допомогу по безробіттю за період з 16.05.2020 року по 19.10.2020 року та у цей же час отримував пенсію за вислугу років, яка була призначена йому з 01.01.2011 року, про що не повідомив центр зайнятості, внаслідок чого відбулася безпідставна виплата забезпечення, що свідчить про недобросовісність з боку відповідача. До твердження відповідача у відзиві на позовну заяву про те, що працівнику центру зайнятості на час призначення йому допомоги по безробіттю було відомо про отримання ним пенсії, а тому ознак недобросовісності з його сторони немає, суд ставиться критично, з наступних підстав. Під час дослідження матеріалів персональної справи безробітного [PERSON] ПК №135020042100108, яка на виконання ухвали суду від 14.05.2021 року була надана стороною позивача, встановлено, що в поданих заявах останнього про надання статусу безробітного вказано, що такий через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, у тому числі не забезпечує себе роботою самостійно, пенсію на пільгових умовах та за вислугу років не отримує. Окрім цього, ознайомлений під підпис з правами та обов`язками зареєстрованого безробітного, що визначені Законами України «Про зайнятість населення» та «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». Також, суд з цього приводу наголошує, що правова основа презумпції знання законодавства - обов`язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Цей обов`язок закріплений в частині 1 статті 68 Конституції України. Обов`язок додержання законів передбачає і обов`язок їх знання. Частиною першою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до пункту 1 частини 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір у разі задоволення позову покладається на відповідача. У зв`язку із задоволенням позовних вимог понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 2 270,00 грн., підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved