Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-04 00:00:00

23 вересня 2020 року позивач [PERSON] звернулася до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа - орган опіки та піклування - виконавчий комітет Першотравенської міської ради Дніпропетровської області про встановлення місця проживання малолітньої дитини. В обґрунтування позову зазначила, що з 15 липня 2006 року перебувала у шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають сина: [PERSON] , [INFO] . 08 квітня 2016 року рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області №186/459/16-ц шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу вона проживає разом з сином по [ADDRESS] . Вона забезпечує сина всім необхідним, піклується про нього. Відповідач добровільно допомоги на утримання сина не надавав, тому з нього в примусовому порядку стягуються аліменти. На теперішній час між нею та відповідачем виник спір стосовно місця проживання дитини, вона побоюється, що відповідач може свавільно та протиправно змінити місце проживання сина. Нею створені всі умови для нормального фізичного та психологічного розвитку дитини. Відповідач сином не опікується, у його вихованні участі не приймає, добровільно не надає ні матеріальної, ні моральної допомоги. Зважаючи на те, що ігнорування відповідачем їх сина призвело до відсутності будь-якого порозуміння між батьком і сином, вважає, що дитині буде краще проживати з нею. Просить суд визначити місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з нею та стягнути з відповідача на її користь судовий збір. Позивач в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи в її відсутність, позовні вимоги підтримує, просить їх задовільнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність та відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що з позовними вимогами не згідний, оскільки позивач не може надати належних житлово-побутових умов проживання їх дитині, бо не має свого власного житла. На даний час вона проживає в квартирі відповідача, яка належить йому на праві особистої приватної власності. Для того, щоб вберегти дитину від постійних сварок з колишньою дружиною, він змушений був залишити своє житло та переїхати жити за іншою адресою, а позивач з сином проживає в його квартирі. Дійсно, він кожного дня не приймає участі у вихованні сина, так як це йому забороняє позивач, тим самим погіршуючи відносини між ним та сином. Він не бажає змінювати місце проживання дитини, а просить визначити його місце проживання разом з ним - батьком, оскільки він має кращі житлово-побутові умови ніж позивач, має хороший, стабільний заробіток, не зловживає спиртними напоями, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, добре відноситься до сина. В заяві про розгляд справи в його відсутність, просив суд винести рішення на розсуд суду. Позивачем 27 жовтня 2020 року було подано відповідь на відзив на позовну заяву, в якій вказала, що квартира, в якій вона проживає разом з сином, є їх з відповідачем спільно нажитим майном, відповідач не заперечував, щоб після розірвання шлюбу, вона з дитиною проживала в даній квартирі, обіцяв залишити свою частку квартири сину. Крім того, відповідачу ніхто не забороняє відвідувати сина в школі, цікавитися його здоров`ям, розвитком, вона не перешкоджає у спілкуванні сина з батьком. Всі твердження відповідача не доведені, ним не надано жодного доказу на підтвердження своїх слів. Представник органу опіки та піклування - виконкому Першотравенської міської ради Дніпропетровської області в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи в її відсутність, просить винести рішення згідно чинного законодавства, з урахуванням інтересів дитини та висновку органу опіки. Враховуючи вимоги ст.247 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17 липня 1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести без фіксування судового засідання технічними засобами. Вивчивши матеріали справи, вважаю, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Правовідносини між сторонами випливають із норм Сімейного Кодексу України. Зокрема,відповідно ч.1, ч.2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Ч.1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Ч.2 ст.161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Копією свідоцтва про народження [NUMBER] від 18 лютого 2009 року підтверджується, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Копією рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2016 року №186/459/16 підтверджується, що шлюб між сторонами розірвано. Копією довідки виконавчого комітету Першотравенської міської ради Дніпропетровської області від 12 червня 2020 року підтверджується, що [PERSON] дійсно не приймає участі у щоденному вихованні малолітнього сина [PERSON] . Копіями актів ПП "Комунальщик" від 03 березня та 19 травня 2020 року підтверджується, що [PERSON] зареєстрований, але не проживає по [ADDRESS] з 2016 року по теперішній час, а [PERSON] , разом з сином [PERSON] , зареєстрована та проживає за вищевказаною адресою з 2016 року по теперішній час. Копією акту обстеження умов проживання дитини - [PERSON] від 22 вересня 2020 року підтверджується, що дитина проживає по [ADDRESS] , житло складається з 3-х кімнат, умови проживання задовільні, дитина має окрему кімнату, ліжко, постільну білизну, одяг за сезоном, шафу для одягу, письмовий стіл, іграшки. В квартирі зареєстрована дитина та її батьки, однак останній в даній квартирі не проживає, а живе за іншою адресою. В сім`ї створені належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини. Висновком органу опіки та піклування - виконавчого комітету Першотравенської міської ради Дніпропетровської області від 24 листопада 2020 року підтверджується, що враховуючи інтереси малолітньої дитини, вважають за доцільне визначити місце проживання дитини разом з матір`ю - позивачем по справі. Суд враховує, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає дитині можливість висловлювати свої думки і приділяє їм належну увагу. Розглядаючи справи щодо місця проживання дитини, суди враховують рівність прав матері та батька і беруть до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Суд застосовує вимоги ст. 141 Сімейного кодексу України про рівність прав матері та батька, частин 1, 2 ст. 161 цього Кодексу щодо вирішення спору судом, з ким із них буде проживати малолітня дитина, та врахування при цьому ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особистої прихильності дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Визначено, що під забороною розлучення дитини з матір`ю в контексті Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17\~жовтня 2018\~року\~у справі\~№\~402/428/16-ц відступила від правових висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме: ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю, зазначивши, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Велика Палата ВС зауважила, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, і не є частиною національного законодавства України. А законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Враховуючи інтереси малолітнього сина сторін, правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висновок органу опіки та піклування та те, що малолітня дитина - [PERSON] , 2009 року народження, на теперішній час проживає з матір`ю, яка його утримує та піклується про його нормальний розвиток, тобто має сталі соціальні зв`язки з позивачем [PERSON] , місце навчання дитини, те, що саме позивач цікавиться навчання дитини, відвідує батьківські збори, школу, психологічний стан дитини, те, що син сторін тривалий час тісно не спілкується з батьком, не підтримує з ним сталих соціальних зв`язків, суд вважає за доцільне встановити місце проживання дитини з позивачем, роз`яснивши відповідачу його рівнозначне з позивачем право та обов`язок брати повноцінну участь у вихованні та утриманні дитини, безперешкодно спілкуватися з сином, дбати про його здоров`я та життя. При вирішенні питання про визначення місця проживання, за Сімейним кодексом України, поняття місця проживання має такий зміст. Це - не конкретна адреса і не конкретний населений пункт із вказівкою на будинок, а саме особа, з якою має проживати дитина. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України це може бути один із батьків, баба, дід або інші родичі дитини, а також орган опіки та піклування. Дана позиція узгоджується також зі змістом статті 33 Конституції України та статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», за якими кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання на її території, а «прив`язування» одного з батьків, з яким вирішено залишити проживати дитину, до проживання за конкретною адресою безпосередньо суперечить вищевказаному конституційному принципу вільного вибору місця проживання, тому суд не визначає конкретну адресу місця проживання дитини. Що стосується вимог відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, щодо визначення місця проживання дитини разом з ним, суд не може взяти їх до уваги, оскільки такі позовні вимоги відповідачем не заявлялися, відповідна позовна заява не подавалася, та ці вимоги не були предметом розгляду вказаної цивільної справи. \~ \~ \~ \~Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Оскільки позивачем сплачено судовий збір по справі, її позовні вимоги задоволено, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір по справі в розмірі 840,80 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved