Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

[PERSON] 25.01.2012 року звернулась до суду з позовом, який уточнила 20.04.2012 року, до [PERSON], третя особа: Приватний нотаріус Одеського нотаріального округу Білоусова Н.В. про визнання недійсним заповіту, складеного 02.09.2011р. [PERSON] у зв'язку зі сумнівами щодо волевиявлення померлого та підстав, передбачених ст.. 225 ЦК України, та про визнання за нею права власності на 1/4 частини квартири [ADDRESS].(а.с.112-115). Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28.03.2012 року було відкрито провадження. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22.01.2013 року провадження по зазначеній справі було зупинено у зв'язку зі смертю позивачки [PERSON]. Ухвалою суду від 27.08.2013 року [PERSON] було залучено замість [PERSON], як правонаступника позивача. Позивачка, як правонаступниця [PERSON], яка померла [INFO], в обґрунтування позову (т.1, а.с.112-115) зазначила, що [PERSON] була її рідною тіткою. [INFO] помер чоловік тітки - [PERSON], про що в книзі реєстрації смертей 06.09.2011 року зроблено відповідний актовий запис за № 2153. Свідоцтво про смерть серія [NUMBER] від 20.09.2011 року. Після смерті [PERSON] відкрився спадок у вигляді 1/2 частини квартири [ADDRESS]. Квартира належала - [PERSON] та її чоловіку [PERSON] на праві приватної, спільної, сумісної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 06.04.1999 року. З метою отримання свідоцтва про право на спадщину [PERSON] звернулася до Першої Одеської державної нотаріальної контори, однак їй було відмовлено в видачі свідоцтва, оскільки 02.09.2011 року [PERSON] був складений нотаріально посвідчений заповіт на користь відповідачки [PERSON]. Її тітка [PERSON] не встигла отримати свідоцтво на спадщину на 1/2 частину квартири [ADDRESS] після смерті [PERSON], у зв'язку зі своєю смертю. Вважає, що є сумніви з приводу волевиявлення [PERSON] щодо укладення заповіту, оскільки під час його укладення [PERSON]. хворів та знаходився під дією медичних препаратів, та був непрацездатним за віком, 85 років, у силу чого його воля була паралізована. Позивачкою в позові також зазначені посилання на ст. 225 ЦК України, тобто посилання на те, що [PERSON] на час укладання заповіту не міг усвідомлювати та керувати своїми діями. Позивачка вважає, що незважаючи на наявність заповіту, її тітка як дружина померлого та як особа непрацездатного віку (на 84-му році життя) мала право на1/4 частину квартири після смерті [PERSON]., тому за даним позовом просить: визнати недійсним заповіт від 02.09.2011 року, реєстраційний номер 2029, складений [PERSON] на користь [PERSON]; також визнати за нею право на наслідування за законом на 1/4 частину квартири [ADDRESS]. Позивачка є єдиним спадкоємцем на підставі заповіту від 12.09.2011 року, складеного [PERSON], інших спадкоємців немає, повністю позовні вимоги підтримує. У судовому засідання представник позивачки - [PERSON] (діє на підставі ордеру серії ОД№004912 від 23.07.2013 року) позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримала та просила задовольнити. З пояснень представника позивачки і позивачки, наданих у минулих судових засіданнях, вбачається, що позивачка не проживала разом з померлим та її тіткою, іноді приїздила до них у гості раз на рік з м. Львова, де вона постійно мешкає, і їй не відомо чи лікувався [PERSON] від свого захворювання. При цьому представник пояснила, що [PERSON] проживав зі своєю дружиною в спірній квартирі, дітей у них не було та практично знаходилися на соціальній підтримці держави та сусідів. У день складання заповіту [PERSON] разом з кимось кудись ходили, а коли він повернувся то ні про що, своїй на той час, дружині не розповів і за складання заповіту також. [PERSON] поховала відповідачка [PERSON]. Крім того всі документи на квартиру знаходяться у відповідачки. Вважає, що зазначений заповіт є недійсним на підставі того, що померлий [INFO] [PERSON] на час складання заповіту не усвідомлював свої дії у зв'язку зі станом здоров'я, та не було волевиявлення. Також позивачу незрозумілі причини написання померлим такого заповіту на відповідачку, яка була поштаркою. В судовому засіданні в вересні 2014р. по також пояснила. що тітка позивачки їй розповідала, що незадовго до його смерті в квартиру прийшли відповідачка, нотаріус та ще хтось, які розглядували квартиру, а потім її заперли на ключ в своїй кімнаті, та відкрили через деякий час, та зі слів її чоловіка останній повідомив що підписував якісь папери начебто для отримання якихось пільг, а через декілька днів він помер. Ключі та доступ в квартиру мала тільки відповідачка. Вважає що [PERSON] не усвідомлював свої дії. Після того як помер [PERSON], про що дізналася від сусідів або знайомих, позивачка приїхала в м. Одеси до своєї тітки, та впродовж дня не могла увійти в квартиру, оскільки тітка була заперта на ключ в квартирі, та згодом прийшла відповідач на відкрила та пояснила що саме вона поховала [PERSON]. Зі слів сусідів позивачу стало відомо. Що сім'ю [PERSON] опікувала [PERSON]- поштарка, також їм допомагав і соціальний робітник. Згодом впродовж неділі забрала її до себе у м. Львів, змінивши вхідний замок в квартирі, де остання ї померла. У судовому засіданні відповідачка та її представник - [PERSON] позовні вимоги не визнали та заперечували про їх задоволення, вважаючи що позов ґрунтується на припущеннях. З пояснень відповідачки вбачається, що вона багато років працює поштаркою і обслуговувала будинок, де проживала сім'я [PERSON], носила [PERSON] та його дружині пенсію, дуже добре їх знала (більше 40 років), на прохання [PERSON] допомагала їм як могла в останні 1,5 роки, так як у них не було дітей і родичів, які б за них турбувалися. Крім того, два рази на місяць вона приносила і купувала їм їжу, готувала, оскільки його дружина ніколи не готувала, прибирала, так як вони обидва вже були люди похилого віку, [PERSON] з дружиною жили в різни х кімнатах. З 2011 року [PERSON] став себе гірше почувати і просив її надавати їм допомогу, так як його дружина вже не зовсім все пам'ятала і зовсім не могла готувати, тому відповідальним за побут сім'ї був він. Однак, у самого [PERSON] була дуже добра пам'ять. У серпні 2011 року вона на його прохання, займалася питанням встановлення газового лічильника, і він віддав їй документи на квартиру, які вона не встигла йому повернути. Після чого, він також просив, щоб після його смерті вона його поховала/кримірувала його на другому кладовищі в м. Одесі біля могили його батьків., так як він вже погано себе відчуває, але при цьому не хотів викликати лікаря. [PERSON] зі своєї дружиною мало спілкувались з сусідами, вели відокремлений та замкнутий спосіб життя, майже ні з ким не спілкувались. В останній рік [PERSON] виявив бажання скласти на неї заповіт і на його прохання та наполягання вона запросила нотаріуса на квартиру, яка його відвідала 02.09.2011р., але сама відповідачка при цьому не була присутня, так як була на роботі. Після чого вона була у них кожен день.. В останній день він майже не міг їсти, і навіть поросив її замінити під ним білизну, що йому було не властиво оскільки завжди був самостійним, що вона і зробила, і вона нагодувала тільки його дружину, а він тихенько підізвав до себе та сказав, що склав на користь неї заповіт та згодом невдовзі помер в її присутності. Вона викликали швидку, робітників ритуальної служби, а його дружина при цьому якось дивно себе поводила, начебто нічого не розуміла. На протязі всього часу, який вона знала цю сім'ю, вона ніколи не бачила їх родичів, та щоб до них хтось приїжджав. При цьому вона ніколи не викликала померлому лікаря та не купувала ніяких ліків, оскільки померлий ніколи про це у неї не просив і на її погляд не потребував, він був дуже скромною людиною. Після поховання вона в квартирі знайшла папку з заповітом на її ім'я, та через деякий час вона подала до нотаріуса заяву про вступ у спадщину та досі не отримала свідоцтво. 08.09.20011р. до неї на роботу прийшов невідомий їй чоловік, який представився чоловіком племінниці [PERSON] та запитав про документи на квартиру, і вона не заперечувала що документи у неї. Згодом її викликали до міліції, де вона все пояснила на теперішній час вона не може розпоряджатися спірною часткою квартири., оскільки ключі від квартири вона віддала чоловіку позивачки на їх вимогу. Вона вважає що [PERSON] на час складання заповіту був цілком у здоровому глузді., тільки був послабленим. Прах [PERSON] був нею похований після того як вона знайшла де поховані його батьками та отримала на це дозвіл. У судовому засіданні була присутня третя особа - приватний нотаріус Одеського нотаріального округу Білоусова Н.В., яка надала свої пояснення у якості свідка. Пояснила, що оскаржуваний заповіт, складений [PERSON], посвідчувала вона у його квартирі. Хто саме її туди привіз не пам'ятає. З'явившись до заповідача, вона запитала з якого метою він її викликав та [PERSON] пояснив, що хоче скласти заповіт, надав дані про особу, на користь якої хоче заповісти майно, та усі необхідні документи. Вона повернулась до офісу, склала заповіт, і знову повернулась до квартири [PERSON], ще раз уточнила його волю та прочитала у голос текст заповіту, роз'яснила йому його та наслідки, після чого він з власної волі та розумінні підписав два зразки заповіту. Це все відбувалось у нього вдома. На запитання представника відповідачки пояснила, що згідно Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України у заповіті не вимагається зазначення паспортних даних заповідача. Заповіт підписав власноруч [PERSON], ніякого тиску на нього не було, він сам просив про це та все було здійснено за його волею. При складанні заповіту та його підписанні, крім них, інші особи не були присутні. За послуги, надані нею, [PERSON] сплатив сам. Вказала, що не зважаючи на вік заповідача такої ясної свідомості похилого чоловіка вона давно не бачила, останній говорив дуже чітко, називаючи усі дати, виразно та доступно все викладав, чим їй і запам'ятався. Вказала, що цивільну дієздатність заповідача нотаріус визначає самостійно у момент спілкування та у неї відсутні жодні сумніви в дієздатності [PERSON]. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Судом встановлено, що [PERSON] та її чоловіку - [PERSON] (свідоцтво про одруження від 16.03.1968 року серії [NUMBER]) на праві приватної спільної сумісної власності на підставі розпорядження органу приватизації №136216 від 06.04.1999р., про право власності на житло від 06.04.1999 року належала квартира [ADDRESS]. Зазначене підтверджується також витягом КП «ОМБТІ та РОН» про державну реєстрацію прав від 13.12.2011 року (т.1, а.с.11), довідкою КП «Міського агентства з приватизації житла» №168-10 від 08.11.2011 року (т.1, а.с.155). Згідно технічного паспорту, виготовленого КП «ОМБТІ та РОН» 16.11.2011 року на ім'я [PERSON] (т.1, а.с.161-162), квартира складається з двох житлових кімнат, загальна площа квартири становить 60, 6 кв.м., з яких житлова - 38, 2 кв.м.. 02.09.2011 року склав заповіт, який посвідчено приватним нотаріусом ОМНО Білоусовою Н.В., зареєстровано в реєстрі за №2029, за яким належну йому частку квартири [ADDRESS] він заповів [PERSON] (відповідачці по справі). [INFO] [PERSON] помер у віці 85 років, про що Другим Малиновським відділом ДРАЦС ОМУЮ зроблено актовий запис за №2153 та 20.09.2011 року повторно видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (т.1, а.с.9). Похованням останнього займалась відповідача, що не заперечувалось сторонами у справі та підтверджується довідкою на одержання та підпоховання праху рег. №2236 (т.1, а.с.60). договором-замовленням на організацію проведення поховання від 07.09.2011 року (т.1, а.с.61-63). Після смерті останнього відкрилась спадщина на 1/2 частки вказаної квартира [ADDRESS]. 20.12.2011 року [PERSON] як представник [PERSON] за довіреністю звернувся до Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після померлого [PERSON] (т.1, а.с.10). Проте, було встановлено, що спадкодавець [PERSON] 02.09.2011 року склав заповіт, який посвідчено приватним нотаріусом ОМНО Білоусовою Н.В., зареєстровано в реєстрі за №2029, за яким належну йому частку квартири [ADDRESS] він заповів [PERSON] (відповідачці по справі). З пояснень сторін також встановлено, що з відповідною заявою про прийняття спадщини після померлого звернулась відповідачка [PERSON]. Не погоджуючись зі змістом заповіту, виходячи із сумнівів щодо волевиявлення [PERSON] щодо укладення заповіту, оскільки на думку позивача під час його укладення [PERSON]. хворів та знаходився під дією медичних препаратів, та був непрацездатним за віком, 85 років, в силу чого його воля була паралізована, посилаючись на ст.. 225 ЦК України, [PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до суду з відповідним позовом. З матеріалів справи вбачається, що [INFO] померла позивачка [PERSON], що підтверджується наявною у матеріалах справи (а.с.99) копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], актовий запис № 994 від [INFO]. З витребуваної судом спадкової справи№18/2013 до майна померлої [INFO] [PERSON] (т.1, а.с.139-165) вбачається, що 12.09.2011 року [PERSON] склала заповіт на користь [PERSON], який посвідчено приватним нотаріусом ОМНО Юрасовою А.М. та зареєстровано в реєстрі за №666. Із копії заповіту від 12.09.2011 року встановлено, що [PERSON] є єдиною спадкоємицею за заповітом після смерті [PERSON] та 23.01.2013 року звернулась до нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини (т.1, а.с.140). У матеріалах справи відсутні відомості щодо інших спадкоємців [PERSON]. Зазначені правовідносини регулюються нормами ст..ст. 1216-1218 ЦК України пов'язані з набуттям права власності в порядку спадкування. У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Також, відповідно до ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233, ч.1 ст 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Як роз'яснив ВСУ у постанові пленуму від 30.05.2008 N 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спорів у зв'язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК та враховувати, що заповідач, зокрема, має право, зокрема, призначити своїми спадкоємцями фізичних осіб, незалежно від наявності в нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (частина перша статті 1235 ЦК). Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. Частиною 2 статті 1223 ЦК України передбачено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Статтею 1257 ЦК визначено підстави нікчемності заповіту та визнання його недійсним, які не виключають застосування загальних норм § 2 глави 16 ЦК відповідно до встановлених судом обставин, якщо вони узгоджуються з правовими підставами та наслідками нікчемності або недійсності заповіту, зазначеними у ст. 1257 ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК підставами нікчемності заповіту, тобто недійсності відповідно до закону, є складання заповіту особою, яка не мала на це права, або складання з порушенням вимог щодо форми та посвідчення заповіту. На підставі ст. 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. Оскільки право на складання заповіту має особа з повною цивільною дієздатністю (ч. 1 ст. 1234 ЦК), згідно із ч. 1 ст. 1257 ЦК підставою для нікчемності заповіту є кваліфікація його як такого, що складений особою, яка не мала на це права. Це, зокрема, заповіт, вчинений недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача. Системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. У п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», роз'яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Згідно до роз'яснень ВССУ, наданих у листі від 16.05.2013 № 24-75304-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», ухвалюючи рішення про визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК, суди повинні враховувати, що для визнання такого правочину недійсним предметом доказування є та обставина, що особа-заповідач у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (ухвала колегії суддів ВССУ від 2 листопада 2011 року в справі № 36-29047св11). Висновок судово-психіатричної експертизи у такій категорії справ є лише одним із доказів, якому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами. За таких обставин, підставою для визнання заповіту недійсним в судовому засіданні є встановлення факту того, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його волі ( підпис здійснений під тиском або особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними тощо), про що саме і наполягав позивач у своєму позові та поясненнях. У судових засіданнях були допитані свідки: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], роздруківки пояснень яких містяться у матеріалах справи. Зокрема, свідки [PERSON] та [PERSON], які є сусідками померлого [PERSON] пояснили, що давно знають [PERSON] та його дружину, які були дуже делікатні та виховані люди але при цьому замкнуті. За ними доглядала відповідачка, яка є багато років поштаркою по їх будинку так як у них нікого не було. В останній рік життя [PERSON], він став рідко гуляти у дворі будинку, але завжди був дуже розумний. Зауважили, що в останні роки [PERSON] рідкі виходив у двір, але це скоріш через фізичну неміч, бачили його десь в січні 2001р. у дворі на балконі, але ніколи не бачили та не помічали щоб він був в неадекватному стані, він був нормальною людиною. На питання про життя відповідав дуже виважено та в цілому був нормальною людиною. Його дружина не могла готувати, так як якось дивно себе поводила. Відповідачка на прохання [PERSON] купувала і готувала їм їжу, прала, міняла білизну. В вересні [PERSON] помер. Відповідач всім намагається допомогти, інших людей які б допомагали стареньким вони ніколи не бачили. Свідок [PERSON] пояснив, що знає сім'ю [PERSON] з 1997р., відвідував їх десь 2-3 рази на рік, та про його смерть дізнався по телефону від його дружини. Причина його смерті йому не відома. В останнє він розмовляв з [PERSON] по телефону на початку 2011 року і більш вони не розмовляли. Влітку він проводить на дачі за містом. Коли він їх відвідував у них дома, то [PERSON] нікого не впускав в свою кімнату, хоча він багато чого майстрував. За останні півроку [PERSON] почував себе погано, сильно похудав, по телефону не розмовляв та не впізнавав його. Про смерть дізнався 06.09.2011р. по телефону від його дружини і в той день приїхав але не зміг попасти в квартиру, так як вона була закрита а ключі були у відповідачки, і тоді він з нею і познайомився. Урну з прахом забрала відповідачка 07.09.2016р і вона розрахувалась за поховання, та отримала свідоцтво про смерть, яке він бачив після кремації вони всі роз'їхались йому також відомо що до них в січні 2011р. приїздила позивачка та фони оформили заявку на соціального робітника,який би їм допомагав , але в січні 2011р [PERSON] розповідав йому, що той не був задоволений цим соціальним працівником. Також він пояснив що [PERSON] був специфічною людиною, нікого до впускав до своєї кімнати. Суд при цьому скептично ставиться до таких пояснень щодо стану здоров'я померлого, оскільки свідок мав спілкування з [PERSON] не на передодні складання заповіту, а лише в січні 2011р, тобто майже за 8 місяців до його смерті. Свідок [PERSON], який є чоловіком племінниці дружини померлого пояснив, що вони разом з дружиною проживають у м. Львів а також те, що [PERSON] зі своєю дружиною жили окремо в квартирі в м. Одесі та дітей не мали. В останнє до сім'ї [PERSON] у січні 2011 року навідувалась його дружина. У той час тільки відповідачка була в довірі у дяді [PERSON], а тітка її так близько до себе не сприймала, а чому - йому невідомо. Йому невідомо якими захворюваннями хворів [PERSON], але вони в квартирі знайшли його медичну картку. Про смерть [PERSON] вони дізналися після того, як його поховали. Після чого вони приїхали в м. Одесу і забрали до себе його дружину померлого [PERSON], тобто тітку його дружини - [PERSON], яка померла [INFO]. Також зазначив, що йому не відомо чи міг [PERSON] відповідати за свої дії, а також не відомо чим він хворів. Крім цього вони звертались до правоохоронних органів з заявою з приводу заволодіння відповідачкою правовстановлюючих документів на квартиру. Згодом було відмовлено у відкритті кримінальної справи. Суд з пояснень свідка вбачає, що останній бачив [PERSON] приблизно за рік до смерті, спілкувався з ним рідко і то переважно у телефонному режимі. Таким чином, пояснення останнього не свідчать про стан здоров'я та свідомість [PERSON] напередодні смерті, тому не можуть прийматись як належний доказ в обґрунтування позовних вимог [PERSON]. Згідно пояснень позивачки, наданих у судовому засіданні 24.05.2016 року, її тітка [PERSON], вийшовши заміж за [PERSON], переїхала мешкати до м. Одеси. Кожний рік вони бачились та передзвонювались. У 2007 -2008 роках позивачки з чоловіком їздили відпочивати влітку у м. Коблево та по дорозі заїжджали до тітки у м. Одесу на тиждень. Вона помічала, що тітці з її чоловік необхідна допомога та пропонувала їм переїхати до м. Львова, проте [PERSON] категорично відмовився. У 2010 році позивачка помітила, що [PERSON] погано виглядає, останній був дуже худий та багато курив, вона вмовляла його звернутись до лікаря, проте він відмовився. Узимку - січень 2011 році позивачка запропонувала тітці з чоловіком оформити для допомоги їм соціального працівника. Спочатку чоловік тітки погодився, проте пізніше не дозволяв нікому заходити, а погодився лише щоб платили комунальні послуги та проносили продукти харчування. При цьому вказала, що [PERSON] до останнього готував сам їсти, свою жінку до кухні не допускав, та боявся залишати її одну в квартирі, постійно робив зауваження позивачці, коли та була присутня у них, та ніколи не дозволяв їй прибирати у них. [PERSON] був невидержаний у спілкуванні з іншими людьми. Здебільшого вона спілкувалась по телефону з тіткою, іноді з [PERSON] незадовго до смерті тітка їй повідомила по телефону що до них приходить відповідачка, яка допомагає готувати їм їжу, купує продукти харчування та ліки, прибирає. Про смерть останнього позивачка дізналась по телефону від своєї тітки 05.09.2011р. потім позивачка перевезла до себе у м. Львів [PERSON]. Щодо складання заповіту позивачці нічого не відомо. Також вона влітку минулих років бачила відповідачку в квартирі своєї тітка, так як остання приносила їм пенсію. Де похований [PERSON] позивачу невідомо. Згідно лікарського свідоцтва про смерть №1674 (т.1, а.с.59) причиною смерті [PERSON] стало злоякісне новоутворення печінки, інтоксикація, без вказівки початку і гостроти протікання патологічного процесу, зацікавленості інших органів і систем. Судом також встановлено, що померлий [PERSON] не перебував на обліку у психіатра та не звертався за медичною допомогою до КУ "Міський психіатричний диспансер", що підтверджується відповіддю від 23.04.2014 року (т.1, а.с.195). [PERSON] значився у реєстрі канцелярії КУ "Одеський обласний онкологічний диспансер", як онкологічний хворий з лютого 2011 року по грудень 2011 року, але за медичною допомогою до вказаного закладу не звертався і медична документація відсутня, що підтверджується довідкою від 13.05.2014 року (т.1, а.с.201, 203). Лікарські записи в амбулаторній мед карті починаються з 03.01.73р. та закінчується 25.01.2011 р., при цьому малоінформативні, синдромокинез онкологічного захворювання не відображено зовсім. Останній запис терапевта від 25.01.2011 року не читабельна, з неї достовірно слідує, що на момент огляду у хворого було зафіксовано підвищення артеріального тиску. З метою визначення психологічного стану померлого спадкодавця [PERSON] у період написання заповіту на користь [PERSON], та по іншим питанням судом неодноразово назначалась експертиза (ухвали суду від 03.10.2013 року, 04.06.2014 року, 06.11.2014 року, 05.03.2015 року), для проведення яких судом були витребувані і наданні матеріали цивільної справи разом з медичною індивідуальною карткою [PERSON], витребувану ухвалою суду від 29.11.2012 року. Згідно актів КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я» №2 від 09.01.2014 року (т.1, а.с.178-180) та №423 від 28.08.2014 року (т.1, а.с. 213-215), справа була повернута до суду без надання відповідей на поставлені судом питання, при цьому експертами вказано, що виконати експертне завдання на підставі наданих матеріалів не є можливим, у зв'язку з відсутністю предмета комплексності та нестачі наданих матеріалів. Також експертами заявлялось клопотання про надання роздруківки судових засідань з поясненнями свідків та було рекомендовано обов'язкове формулювання експертного завдання для судових експертів -психіатрів. Судом було виконано клопотання експертів та надано роздруківку показань свідків. Згідно відомостей з висновку судового -психіатричного експерта №20 від 20.01.2015 року (т.1, а.с.259-262), аналіз наданих показань свідків може свідчити про такі особистих особливостях підекспертного, як відгородженість, замкнутість, схильність орієнтуватися на власні установки і внутрішні критерії, морально-етичні правила і принципи. [PERSON] був одинокою людиною, який, страждаючи смертельною хворобою, не отримував відповідного медикаментозного лікування, чи то не міг собі це дозволити, чи то не хотів і не вірив в його перспективність. У показаннях свідків відсутня відповідь на питання, чому [PERSON] не лікувався, чому не відвідував лікарів, а свідки [PERSON] та [PERSON] характеризують його як абсолютно адекватну та розсудливу людини. Проте, виконати експертне завдання в рамках посмертної психологічної експертизи є неможливим. Згідно висновку судово-психіатричних експертів КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я» №42 від 09.02.2016 року (т.2, а.с.3-8), комісія експертів прийшла до висновку, що з урахуванням наукового представлення про протікання онкологічного захворювання у цілому, з урахуванням стану хворих при «раковій інтоксикації», з урахування властивих віку [PERSON] змін в його загально соматичному та психологічному стану, а також з урахуванням описаних у матеріалах справи особистих особливостей під експертного, його поведінку незадовго до смерті, його манеру спілкування з по сторонніми особами, більш вірогідним було визнання [PERSON] на момент складання заповіту, 02.09.2011 року, страждаючим хронічним хворобливим розладом, яке якщо і не позбавляло, то як мінімум обмежувало його здібності усвідомлювати фактичне значення здійснюваних діянь, та можливі наслідки. Проте, на теперішній час по фактично наданим об'єктам дослідження дати однозначні та науково обґрунтовані відповіді на поставлені питання не видається можливим. Таким чином судом не встановлено належних та допустимих доказів, що стан здоров'я [PERSON] був таким, що він не міг в момент укладання заповіту усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними, розуміти значення своїх дій. Разом з тим, він все розумів, та перебував у здоровому розумі та твердій пам'яті, що підтверджується показаннями нотаріуса, наданих у якості свідка. Будь-яких достеменних доказів протилежного суду не надано. При цьому суд враховує, що позивачка мешкала в іншому місті та рідко приїжджала до сім'ї померлого [PERSON] (приблизно раз у рік) та по телефону частіше спілкувалась зі своєю тіткою [PERSON]. Таким чином, достовірно встановити психічний стан померлого у суду немає можливості, при цьому суду не надано достовірних та допустимих доказів того, що на час складання заповіту спадкодавець не усвідомлював значення своїх дій та не міг контролювати їх, не підтверджено належним чином посилання щодо паралізованості волі заповідача. Тому суд вважає, що позивачем в судовому засіданні не доведено підстави позову, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Також підставою нікчемності заповіту є порушення вимог щодо його форми та посвідчення. Загальні вимоги до форми заповіту встановлені ст. 1247 ЦК, а саме письмова форма; нотаріальне посвідчення або посвідчення особами, уповноваженими на це законом (статті 1251, 1252 ЦК); зазначення у заповіті місця та часу його складання; підписання заповіту заповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 207 ЦК, якщо заповідач не може підписати заповіт внаслідок хвороби або фізичної вади, за його дорученням і в його присутності дозволяється підписання заповіту іншою особою. Підпис цієї особи засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на здійснення нотаріальних дій. Поряд із посвідченням підпису, нотаріус зобов'язаний також в тексті заповіту зазначити причини, які зумовили необхідність підписання заповіту третьою особою (ч. 4 ст. 207 ЦК). Недотримання цих вимог є підставою для визнання заповіту недійсним. Для дійсності заповіту необхідно не лише з'ясувати волю особи, яка бажає складати заповіт, а і належним чином оформити волевиявлення. Саме нотаріальна форма заповіту дає змогу: впевнитися у вільному волевиявленні заповідача, з'ясувати істинний зміст заповіту, запобігти прийняттю поспішних, необміркованих рішень, особливо під впливом сторонніх осіб, скористатися порадами фахівця, і головне, уникнути обставин, які надалі суд може визнати підставами для визнання заповіту недійсним (Узагальнення практики розгляду судами Одеської області цивільних справ про спадкування за 2010 - 2011рр.). Заповіт [PERSON] складено у письмовій формі, в заповіті зазначено місце та час його складання як то «[ADDRESS], 22.09.2011 року». Заповіт підписано особисто [PERSON] (іншого не доводиться) та посвідчено нотаріусом у відповідності до статті 1248 ЦК України. Тобто, повністю відповідає вимогам ст.. 1247 ЦК України. Суд враховує, що виходячи зі змісту статті 59 ЦПК та з урахуванням положень частини першої статті 218 ЦК, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму. Що стосується позовної вимоги про визнання права за позивачем на 1/4 частину квартири як обов'язкової частки дружини після смерті [PERSON], то суд також вважає така вимога не підлягає задоволенню, оскільки сам заповіт оскаржується з підстав ст..225 ЦК України і ця вимога суперечить першій вимозі. Крім того, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 1276 ЦК України, право на обов'язкову долю переходить до наступної черги спадкоємців за законом чи спадкоємців за заповітом, лише в разі, якщо особа, яка має право на обов'язкову долю, оформила цю долю спадщини. [PERSON] право на обов'язкову долю в квартирі після смерті чоловіка у передбаченому законом порядку оформлено не було. У зв'язку з чим заявлені позовні вимоги [PERSON] на обов'язку частку у вигляді 1/4 частки квартири задоволенню не підлягають. Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд вважає що заповіт був належним чином підписаний, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі, відповідно до ст..1234 ЦК України, форма заповіту та порядок його посвідчення дотримано, тому відсутні підстави для визнання заповіту недійсним. Аналізуючи зібрані докази в сукупності суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed