Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-02 00:00:00

[INFO] помер батько позивача [PERSON] , який за свого життя склав заповіт, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому буде належати на день його смерті і на що він за законом матиме право, заповів позивачу по справі. Разом з тим між позивачем та відповідачем по справі була досягнута домовленість щодо поділу спадкового майна, яка у подальшому була відображена у договорі про розподіл спадкового майна від 13.12.2012 року. Відповідно до вказаної домовленості житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] залишався за позивачем. Однак при оформленні договору про розподіл спадкового майна питання будинку у ньому не було відображене. Оскільки сам будинок знаходився у користуванні позивача, то він не звернув уваги на відсутність у вказаному договорі умов щодо будинку та продовжував ним користуватися. У подальшому позивач виявив намір належним чином прийняти спадкове майно після смерті свого батька, однак не може оформити своє право на вказаний будинок, так як відсутні документи, що посвідчують право власності спадкодавця на спадкове майно. За цих підстав нотаріус, постановою від 18.01.2019 року, відмовив позивачу у вчиненні нотаріальної дії, а тому останній був змушений звернутися до суду із відповідним позовом про визнання права власності на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за законом. У судове засідання позивач не з`явився, надавши суду заяву, в якій розгляд справи просив проводити за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилась, однак надала до суду заяву, в якій просила суд справу розглянути без її участі, позовні вимоги визнала у повному обсязі. Згідно з ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 цього Кодексу. Так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, а відповідач позовні вимоги визнав повністю, суд вважає за можливе у підготовчому судовому засіданні розглянути справу за відсутності осіб, що беруть участь у справі та прийняти рішення на підставі доказів, що знаходяться у ній. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до повного задоволення. При цьому суд виходить з наступних підстав. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту прав, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Згідно з ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається після смерті особи. Відповідно до свідоцтва про смерть (серії [NUMBER] від 23.12.2011 року) [PERSON] помер [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис №35. Згідно із ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Позивач є сином померлого, що стверджується свідоцтвом про народження (серії [NUMBER] від 25.10.1957 року). Суд враховує, що сторони по справі не заперечують, що відповідач є дочкою померлого [PERSON] , а тому на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України вказана обставина додатковому доказуванню не підлягає, а суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Таким чином судом встановлено, що позивач та відповідач по справі є спадкоємцями першої черги відповідно до норм ст. 1261 ЦК України. Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18.01.2019 року районною державною нотаріальною конторою відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] , у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа на дане майно. Як вбачається з довідки Коробівської сільської ради від 30.01.2019 року № 88, відповідно до погосподарського номера № [NUMBER] книги № 12 за 2010-2015 р.р. за [PERSON] , [INFO] , обліковується житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] . Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами згідно погосподарського обліку побудований у 1978 році. Суд бере до уваги, що "Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української РСР", затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п.20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавалися в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 року № 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення" (втратила чинність) було вперше встановлено порядок та умови прийняття я експлуатацію об`єктів будівництва. Тобто, до 05 серпня 1992 року не була передбачалася процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні прав власності. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутата ухвалювалися рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад і додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Так із вказаної довідки виданої виконкомом Коробівської сільської ради за вих. №88 від 30.01.2019 року вбачається, що будинок був побудований у 1978 році. Оскільки сам будинок був побудований в 1978 році, а в сільській раді наявний відповідний запис в погосподарській книзі про власника вказаного будинку, суд приходить до обґрунтованого висновку, що [PERSON] за життя належав на праві власності будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] , хоча за життя він і не отримав відповідного свідоцтва про право власності на вказаний житловий будинок. Окрім того факт того, що будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , був збудований [PERSON] відповідно до законодавства та за наявності необхідних дозволів підтверджується: випискою з протоколу № 6 засідання виконкому Коробівської сільської ради від 20.03.1972 року; актом про відведення в натурі присадибної земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 06.04.1972 року; свідоцтвом на забудову садиби, виданим виконавчим комітетом Коробівської сільської ради, схемою земельної ділянки від 29.03.1972 року, планом забудови земельної ділянки в селі Кедина Гора, технічним паспортом на будинок. Згідно із ст. 346 ЦК України однією з підстав припинення права власності є смерть власника, то первинна реєстрація права власності в такому випадку не може бути проведена на померлого, оскільки власник спадкового майна помер, а за життя право власності не було зареєстровано в належному порядку, то визначення належності зазначеного майна повинно проводитись шляхом визнання права власності за спадкоємцем, який подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини чи іншим чином має право на спадщину. У відповідності до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Як вбачається із повідомлення Золотоніської районної державної нотаріальної контори №194/01-16 від 27.02.2019 року після смерті [PERSON] заведена [INFO] спадкова справа за №279/2012. Підставою для її заведення була подана заява про прийняття спадщини від дочки [PERSON] та сина [PERSON] та 13.12.2012 року на їх ім`я видано свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого. Судом встановлено, що позивач по справі відмовився від спадкування по заповіту, який був складений [PERSON] та посвідчений в Коробівській сільській раді Золотоніського району Черкаської області 01.08.2003 року, реєстр №337, і прийняв спадщину за законом, що стверджується відповідною заявою поданою позивачем до Золотоніської районної державної нотаріальної контори від 06.06.2012 року. Нормами ст. 1278 ЦК України визначено, що частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі. Судом встановлено, що сторони по справі, з метою реалізації своїх спадкових прав розподілили спадщину між собою та уклали відповідний договір про розподіл спадкового майна від 13.12.2012 року, посвідчивши його у Золотоніській районній державній нотаріальній конторі, реєстр №4311. Із змісту вказаного договору вбачається, що його сторони не вказали вказаний вище житловий будинок, який належав [PERSON] та входить до складу спадкового майна. Разом з тим позивач наполягає, що він постійно користувався вказаним будинком, а земельна ділянка, на якій розташований спірний будинок, згідно договору про розподіл спадкового майна від 13.12.2012 року була успадкована саме ним. За таких обставин позивач вважає, що вказаний будинок належить саме йому. Відповідач проти такого розподілу частини спадкового мана не заперечує, а тому суд не знаходить підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009р. № 2, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Згідно з ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Нормами ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність права власності не встановлена судом. За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач належним чином прийняв спадщину після смерті свого батька, а оскільки оригінал правовстановлюючого документа відсутній, а власник помер, вбачається обмеження прав позивача у можливості прийняття та належного розпорядження своїм спадковим майном, а тому, враховуючи наявність законних підстав, суд задовольняє позов [PERSON] у повному обсязі На підставі зазначеного та

Outcome: approved