Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] померла її тітка [PERSON] , яка залишила заповіт на користь позивача. [PERSON] належала Ѕ частина квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 07.09.1993р., виданого згідно з розпорядженням від 07.09.1993 року № 4638. Спадщину за заповітом позивач прийняла та отримала свідоцтво про право власності на спадкове майно. Відповідач також подала заяву про прийняття спадщини після померлої [PERSON] , якій на підставі постанови державного нотаріуса Мазура О.Ю. від 13.11.2017 р. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири [ADDRESS] , після смерті [PERSON] Крім того, 1/2 частина спірної квартири - [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] , яка померла [INFO] . [PERSON] та [PERSON] тривалий час разом мешкали у спірній квартирі. Після смерті [PERSON] , [PERSON] добросовісно, відкрито володіла всією квартирою, в тому числі долею [PERSON] до смерті. Оскільки [PERSON]. заповіт не залишила, після її смерті спадщина не приймалась. З огляду на викладене, позивач просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги за викладенеими в позові обставинами та просила про їх задоволення. Представник відповідача в судове засідання з`явився, позовні вимоги визнав в повній мірі. Частина 1 ст. 206 ЦПК України визначає, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Суд, заслухавши представників позивача, відповідача та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до копії свідоцтва про смерть, [PERSON] померла [INFO] (а.с.82). 03 червня 2016р. [PERSON] подала заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , [INFO] , яка постійно мешкала до смерті у [ADDRESS] (а.с.81). Згідно копії довідки КК "Центр комунального сервісу" Деснянського району м. Києва від 01.06.2016р., [PERSON] дійсно була зареєстрована та проживала за адресою - [ADDRESS] з 14 лютого 1991 року по день смерті. знята з реєстраційного обліку як померла [INFO] (а.с.83). Відповідно до копії заповіту від 18.11.2011р., [PERSON] заповіла [PERSON] , [INFO] , все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що, вона за законом матиме право (а.с.86). Згідно інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації від 31.08.2016р., квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] та [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної державної адміністрації 07.09.1993р. (а.с.92). Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло, квартира [ADDRESS] належить на праві вланості [PERSON] та [PERSON] (а.с.93). Згідно копії свдоцтва про смерть, [PERSON] померла [INFO] в м. Києві (а.с.99). Відповідно до ст. 549 ЦК України (яка діяла на день смерті [PERSON] ), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Відповідно до ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до п.11 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Відповідно до ч.4 с. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки, в судовому засіданні достовірно встановлено всі викладені в позовній заяві факти та той факт, що відповідач визнав позовні вимоги повністю, відповідно до ст. 206 ЦПК України, суд вважає, за необхідне позовні вимоги задовольнити та визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на Ѕ частину кватири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , яка належала прааві вланості [PERSON] , відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 07 вересня 1993 року. Враховуючи наведене та

Outcome: approved