Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

17.08.2021 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з ДП «Львіввугілля» на його користь середній заробіток за час затримки проведення розрахунку при звільненні в розмірі 89 127,96 грн., а також 30 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків внаслідок професійного захворювання. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що перебував у трудових відносинах з відповідачем в періоди з 19.09.2006 року по 21.02.2017 року та з 11.05.2019 року по 28.01.2021 року, коли його було звільнено з роботи по стану здоров`я. На день звільнення існувала заборгованість з виплати заробітної плати, яка всупереч нормам законодавства йому не була виплачена в день звільнення. Відтак, враховуючи те, що відповідач не провів із ним повного розрахунку при звільненні, просить стягнути з останнього на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 29.01.2021 року по 01.07.2021 року включно, що становить 89 127,96 грн. Також зазначає, що його було звільнено за станом здоров`я з діагнозом: хронічний бронхіт II ст., фаза затихаючого загострення, дифузний пневмосклероз, ЛН-ІІ ст. J 41.0 Хронічне легеневе серце І 26.0 Хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість ВВ (другого) ст.Z 57.0; гіпертогнічна хвороба ІІ ст. (ГЛІШ) 2 ст. ризик 3 високий І 11.9 (супутній діагноз) та встановлено ступінь втрати професійної працездатності 40%. Відповідно до акту розслідування причин виникнення у нього вказаних вище хронічних професійних захворювань такі виникли: внаслідок тривалої роботи у вугільній промисловості з 19.09.2006 року по 21.02.2017 року та з 11.05.2019 року по 28.01.2021 року електрослюсарем підземним, гірником підземним, прохідником на ВП «Шахта «Великомостівська», недосконалості систем пилеподавлення (зрошення), використання технологічного обладнання, що генерує підвищені рівні шуму (прохідницький комбайн ГПКС-01, перевантажувач 1 ППЛ-1К), невикористання засобів індивідуального захисту; пилу з вмістом вільного діоксиду кремію в концентрації 117,49-126,37 мг/м.куб, середнє значення 122,17 мг/м.куб при (ДГК-4 мг/м.куб) на протязі 83% робочої зміни; температури повітря -+18,6-+19,0 С, (при нормі +19-+24С) 95% робочої зміни; швидкості руху повітря - 0,57-0,65 м/с (при нормі 0,3-0,9%) 95% робочої зміни; відносній вологості повітря - 84 % (при нормі 75%) робочої зміни; виробничого шуму - 84 дБА (при нормі 80дБА) (83% роб. зміни). Вказав, що внаслідок захворювань, які виникли у нього від шкідливих умов праці, в яких він працював тривалий час, йому були заподіяні фізичні і душевні страждання, які виражаються в тому, що він втратив працездатність, став інвалідом, у його з`явився кашель, він змушений постійно звертатись за медичною допомогою, стан його здоров`я став незадовільним, порушено всі нормальні умови його життя, він відчуває великі незручності при веденні домашнього господарства, йому сталоважко займатися домашніми справами, що потребують навіть невеликих фізичних зусиль, тому змушений докладати додаткові зусилля для організації життя, змушений вести малорухомий спосіб життя, він перестав бути повноцінною людиною. Враховуючи зазначене, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь в рахунок відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 30 000 грн. Ухвалою від 18.08.2021 року позов залишено без руху. Після усунення недоліків позовної заяви, ухвалою від 25.08.2021 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 24.09.2021 року з викликом сторін. У зв`язку із першою неявкою позивача у судове засідання 24.09.2021 року, розгляд справи відкладено. 05.10.2021 року представником відповідача подано відзив проти позову, яким позов заперечив, вказав, що [PERSON] у день звільнення перебував на лікарняному у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю, тобто не працював, тому виплата всіх сум, що належали йому при звільненні повинна бути проведена не пізніше наступного дня після пред`явлення вимоги про розрахунок, якої він не пред`являв. Не погоджується відповідач і з обчисленням позивачем середньої заробітної плати та вважає, що така повинна обраховуватися без врахування виробничої премії, оплати за понаднормове переміщення в шахті, доплати за вислугу років. Окрім цього, представник відповідача звертає увагу на те, що виплата заробітної плати працівникам є обов`язком не лише ДП «Львіввугілля», а держави в цілому, оскільки підприємство виконує покладену на нього функцію по видобутку вугілля, а відповідальність за несвоєчасну виплати зарплати, інших установлених законодавством виплат працівникам ДП «Львіввугілля» здійснюється в межах, наданих державою на ці цілі коштів. Що вимоги про відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків внаслідок професійного захворювання, то вважає, що позивач не надав доказів, які б свідчили про те, що внаслідок протиправних дій відповідача йому було завдано моральну шкоду. В судовому засіданні 15.11.2021 року оголошено перерву до 22.11.2021 року, а 22.11.20211 року у зв`язку із задоволенням клопотання представника відповідача про витребування документів по справі продовжено перерву до 29.11.2021 року. Позивач у судовому засіданні позов підтримав з підстав зазначених у такому, просить позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відповіді на позовну заяву, додатково вказав, що розмір моральної шкоди заявлений позивачем є непідтвердженим, необґрунтованим та суттєво завищеним, не відповідає засадам розумності, виваженості і справедливості. Просить у задоволенні позовних вимог - відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Як вбачається із копії трудової книжки [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] , він перебував у трудових відносинах з ДП «Львіввугілля» в періоди з 19.09.2006 року по 21.02.2017 року та з 11.05.2019 року по 28.01.2021 року. 28.01.2021 року [PERSON] на підставі наказу № 22-К від 27.01.2021 року було звільнено з ВП «Шахти «Великомостівська» ДП «Львіввугілля» за станом здоров`я згідно п.2 ст. 40 КЗпП України (а.с.9-10). Згідно відповіді ВП «Шахти «Великомостівська» ДП «Львіввугілля» від 25.11.2021 року заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] станом на 28.01.2021 року становила 82268,42 грн. та така в подальшому була виплачена частими лише: 09.02.2021 року в розмірі 14 548,83 грн.; 10.02.2021 року - 5 391,54 грн.; 19.04.2021 року - 30 124,43 грн.; 01.07.2021 року - 29 953,00 грн. Зазначене також не заперечується представником відповідача у судовому засіданні. Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. А частиною першою статті 117 КЗпП України встановлено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Виплата працівникові середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні є формою матеріальної відповідальності роботодавця, яка виникає у випадку вчинення ним порушення норм трудового законодавства. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Оскільки судом встановлено та сторонами не спростовується факт невиплати заробітньої плати позивачу на день звільнення, розмір заборгованості станом на 28.01.2021 року становив 82268,42 гривень (2250,62 гривень за грудень 2020 року, 80017,80 гривень за січень 2021 року), яка була виплачена наступним чином: 01.02.2021 року-2434,79 гривень 08.02.2021 року-115,83 гривні 09.02.2021 року-14548,83 гривні 10.02.2021 року-5391,43 гривні 01.07.2021 року-29953,00 гривні Вказані суми та періоди їх виплати сторонами не оспорюються, відтак до спірних правовідносин слід застосувати ст.117 КЗпП України. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача та ту обставину, що в даному випадку не може застосовуватись спеціальний вид відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника з посиланням на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі №682/3060/16-ц, оскільки обов`язок роботодавця провести розрахунок в день звільнення прямо передбачений ст.116 КЗпП України та потребує окремого звернення працівника за проведенням такого розрахунку лише у випадку, якщо працівник не працював в день звільнення. В даному ж випадку, позивач був звільнений з роботи наказом від 27.01.2021 року, днем звільнення є 28.01.2021 року, що підтверджується і записом в трудовій книжці (а.с.10,11). Таким чином, за правилами п. 2.27. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України, Міністерства праці України та Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. № 58 днем звільнення вважається останній день роботи. Середній заробіток за час вимушеного прогулу визначається відповідно до статті 27 ЗУ "Про оплату праці" за правилами, передбаченими "Порядком обчислення середньої заробітної плати", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок) зі змінами та доповненнями. Сторонами надано розрахунок середньоденної заробітної плати позивача в розмірі 865,32 гривень, ця обставина ніким не оспорюється, а відтак приймається судом до уваги. Крім цього, суд приймає до уваги розрахунок обчислення розміру середнього заробітку за час затримки в проведення розрахунку при звільнення, оскільки такий відповідає вимогам закону, однак, при вирішенні питання щодо визначення розміру компенсації за затримку в розрахунку, суд виходить з того, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності при врахуванні справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Згідно з ч.1 ст.9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Відповідно до п.6 ч. 1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає ч.3 ст. 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення, зокрема, може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Оскільки, відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, то заходи цивільно-правової відповідальності спрямовуються не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Звертаючись з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач, а відтак, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. При цьому, суд повинен виходити з таких критеріїв як: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника не залежить від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). Суд звертає увагу, що розрахований розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку перевищує суму заборгованості по заробітній платі. Вказане пояснюється значним періодом затримки, тоді як немає жодного доказу, що для позивача існували перешкоди у зверненні до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення середнього заробітку за весь час затримки в проведенні розрахунку набагато раніше, однак позивач звернувся до суду лише після повної виплати заборгованості. Поведінка відповідача не свідчить, що він якимось чином перешкоджав позивачу у реалізації його права. Позивач, принаймні, не стверджує про існування таких перешкод з боку відповідача і не наводить жодних даних, що він з поважних причин не міг звернутись до суду раніше. За таких обставин, стягнення середнього заробітку за час затримки в проведенні розрахунку у розмірі, який перевищує розмір заборгованості є неспівмірним, а тому суд зменшує суму компенсаційних виплат позивачу до 10000 гривень, що відповідатиме обставинам справи, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків внаслідок професійного захворювання, суд виходить з наступного. Згідно акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання за формою П-4 від 24 лютого 2021 року [PERSON] працював на посадах: електрослюсаря підземного, гірника підземного прохідника на ВП «Шахта «Великомостівська», загальний стаж роботи складає 18 років 01 місяць, з них 10 років 03 місяці за професією, 11 років 09 місяців у цеху в умовах впливу шкідливих факторів. За період роботи на ВП «Шахта «Великомостівська» Дубовий А.Я. піддавався впливу несприятливих виробничих факторів. За результатами проведених лабораторно-інструментальних досліджень на робочому місці прохідника та згідно «Гігієнічної класифікаціії праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, важкості і напруженості трудового процесу, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.04.2014 року № 248 - умови праці відносяться до 3 класу 3 ступеня (шкідливих умов праці); за результатами проведеної атестації умов праці (наказ про завершення атестації №318 від 07.10.2019 року професія прохідника відноситься до списку №1; діагноз: основні: хронічний бронхіт II ст., фаза затихаючого загострення, дифузний пневмосклероз, ЛН-ІІ ст. J 41.0 Хронічне легеневе серце І 26.0 Хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість ІІ (другого) ст.Z 57.0; супутні: гіпертогнічна хвороба ІІ ст. (ГЛІШ) 2 ст. ризик 3 (високий) І 11.9. Професійне захворювання виникло внаслідок впливу на потерпілого несприятливих виробничих факторів, а саме: внаслідок тривалої роботи у вугільній промисловості з 19.09.2006 року по 21.02.2017 року та з 11.05.2019 року по 28.01.2021 року електрослюсарем підземним, гірником підземним, прохідником на ВП «Шахта «Великомостівська», недосконалості систем пилеподавлення (зрошення), використання технологічного обладнання, що генерує підвищені рівні шуму (прохідницький комбайн ГПКС-01, перевантажувач 1 ППЛ-1К), невикористання засобів індивідуального захисту; пилу з вмістом вільного діоксиду кремію в концентрації 117,49-126,37 мг/м.куб, середнє значення 122,17 мг/м.куб при (ДГК-4 мг/м.куб) на протязі 83% робочої зміни; температури повітря -+18,6-+19,0 С, (при нормі +19-+24С) 95% робочої зміни; швидкості руху повітря - 0,57-0,65 м/с (при нормі 0,3-0,9%) 95% робочої зміни; відносній вологості повітря - 84 % (при нормі 75%) робочої зміни; виробничого шуму - 84 дБА (при нормі 80дБА) (83% роб. зміни) (а.с.15-17). Довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 12 ААА № 093842 від 10.03.2021 року , [PERSON] встановлено первинно за сукупністю 40% відсотків втрати професійної працездатності з яких: 30% за хронічний бронхіт ІІ, ЛН ІІ ст., ХЛС, 10 % за хронічну приглухуватість ІІ, дата переогляду 10.03.2022 р. (а.с.22). Довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААБ № 065024 [PERSON] було встановлено третю групу інвалідності , причина інвалідності професійні захворювання, протипоказана важка фізична праця в умовах пилу, газів, переохолодження, шуму (а.с.21). Також до матеріалів справи додано копію індивідуальної програми реабілітації інваліда №241 від 10.03.2021 року, результати оглядів [PERSON] у лікарнях, копії виписок із медичної карти стаціонарного хворого, копії направлення на консультацію до лікаря та інші документи, які свідчать про отримані позивачем на виробництві хронічні професійні захворювання (а.с.18-36). Відповідно до ст.43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до вимог ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно ст.173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Згідно з ч.3 ст.23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат, їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точного мірила майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Відповідно до частини 1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди провадиться, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не вказана серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди. Тобто, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду, а саме: наявність моральних страждань працівника, втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. В пункті 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року №1-9/2004 зазначено, що ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні і фізичні страждання. На підтвердження факту ушкодження здоров`я позивачем було надано довідки МСЕК від 10.03.2021 року, згідно яких позивачу була встановлена втрата професійної працездатності у розмірі 40 % за сукупністю та третя група інвалідності (а.с.21,22). В даному випадку професійне захворювання пов`язане з виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, тому відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди покладається на роботодавця (підприємство). Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи. За змістом статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказами, наявності факту заподіяння позивачу моральної шкоди є акт розслідування причини виникнення хронічного професійного захворювання від 24.02.2021 року, згідно якого [PERSON] за час роботи на підприємстві відповідача отримав професійне захворювання, а саме: хронічний бронхіт II ст., фаза затихаючого загострення, дифузний пневмосклероз, ЛН-ІІ ст. J 41.0 Хронічне легеневе серце І 26.0 Хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість ІІ (другого) ст.Z 57.0, захворювання професійні, встановлені вперше. Невиконання роботодавцем обов`язку по забезпеченню безпечних і здорових умов праці, яке мало наслідком виникнення у позивача професійного захворювання, втрати працездатності й встановлення інвалідності, є підставою для відшкодування роботодавцем заподіяної працівнику моральної шкоди. Такий висновок відповідає постанові Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 212/3137/17-ц (провадження № 61-37529сво18). Доводи про те, що позивачем не надано розрахунків, з приводу розміру моральної шкоди у грошовому еквіваленті та те, що розмір відшкодування є завищеним, не заслуговують на увагу, оскільки сам факт втрати працездатності встановлення ІІІ групи інвалідності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Беручи до уваги те, що відповідач не створив позивачеві безпечних і нешкідливих умов праці, не впроваджував сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, внаслідок чого [PERSON] втратив професійну працездатність, суд дійшов висновку про те, що надані позивачем докази повною мірою вказують, що ушкодження здоров`я та втрата працездатності саме внаслідок професійного захворювання [PERSON] призвело як до фізичних, так і до моральних страждань. Втрата працездатності призвела до обмеження його можливості вести активний спосіб життя, внаслідок чого останній змушений прикладати додаткові зусилля для організації свого життя. Тому враховуючи глибину моральних та фізичних страждань позивача з приводу пошкодження здоров`я, ступінь втрати ним професійної працездатності та встановлення третьої групи інвалідності, суд вважає за необхідне позов в цій частині задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідача на користь позивача 30000,00 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди. Питання судових витрат слід вирішити у відповідності до вимог ст.ст.141, 142 ЦПК України.

Outcome: partial