Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг», про захист прав споживачів мотивуючи тим, що 10 грудня 2015 року між ним і Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» було укладено договір Фінансового лізингу № 000168 з додатками, згідно якого предметом Лізингу по даному договору є: Geely МК Impress. Відповідно до умов Договору лізингодавець (Відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (Geely МК Impress, зазначений у специфікації, що є додатком № 3 до договору) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (Позивачу) на умовах, передбачених договором. В усній формі представник відповідача роз'яснила, що він повинен спочатку сплатити передплату за транспортний засіб в розмірі 18140.00 гривень шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть в користування предмет лізингу. В той же день ним було сплачено рахунок на суму 18140.00 грн. Однак, представником не було роз'яснено призначення платежу, який виявився комісією за організацію, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору. Він же вважав, що це часткова оплата вартості транспортного засобу. В договорі це передбачено, але у нього не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала достовірної інформації з умовами, тому що всі істотні умови договору вона пояснила і спонукала його підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Крім цього, протягом обіцяних днів предмет лізингу так і не був переданий. Компанія відмовилась передавати предмет лізингу з посиланням на те, що договором передбачено передачу автомобіля протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати адміністративного платежу, 50% від вартості предмету лізингу, комісії за передачу предмета лізингу, а сплачена сума в розмірі 18140.00 грн. є комісією за організацію та оформлення договору. Таким чином, під час попередніх переговорів представником компанії введено його в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Після підписання і вивчення змісту договору стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть, та можливості розірвати договір немає, оскільки договір зовсім не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача, що є порушенням його прав як споживача. Законом від 22 вересня 2011 p. № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» указана норма доповнена частиною другою, за якою у договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. При цьому слід зазначити, що Згідно Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 12.04.96 року при вирішенні справ суди мають виходити насамперед із положень Закону "Про захист прав споживачів", прийнятого 12 травня 1991 р. і введеного в дію з 1 жовтня 1991р. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно 4.5 п.1 ст.4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Метою цього Закону є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Це означає, що ЗУ «Про захист прав споживачів» безпосередньо регулює відносини, що склались між сторонами договору. А умови договору фінансового лізингу в свою чергу не можуть суперечити положенням цього Закону. Умова договору про те, що лізингоодержувач зобов'язується сплатити комісію за організацію - першочерговий одноразовий платіж за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору (комісію за надання лізингового кредиту в відсотковому розмірі від ціни предмета лізингу) є незаконною. У відповідності до п. 3. 6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженим постановою НБУ від 10.05.2007, № 168. «Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо)». Крім того, У відповідності до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в компенсацію відсотків за крсдитом, г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Це є вичерпним переліком, що може бути включений до лізингового платежу. Як вбачається із змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, комісія за організацію розуміє під собою одноразову плату лізингоодержувача лізингодавцю при укладанні договору. У відповідності до договору, комісія за організацію - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір такої комісії за організацію становить 18140.00 грн., цей платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язаний з виконанням договору лізингу. Вказаний пункт договору порушує принципи добросовісності і справедливості, оскільки Відповідач не обгрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору. Як вбачається із наведених договірних умов, складова першого лізингового платежу - «комісія за організацію» виходить за межі переліку таких платежів, передбачених законом. Тому відповідно вважати, що даний платіж Лізингодавець включив у договір незаконно, що призводить до недійсності даної умови договору. Лізинговий кредит це кредитні відносини між юридичними особами, які виникають у разі оренди майна і супроводжуються укладанням лізингової угоди. Лізинг є специфічною формою майнового, тобто товарного кредиту. Його специфіка полягає у тісному взаємозв'язку і переплетенні кредитних, фінансових та орендних відносин. З точки зору змісту кредитних відносин, лізинг можна розглядати як різновид довгострокового кредиту, який надається в натуральній формі і погашається позичальником у розстрочку. Отже, лізинг є комерційною угодою, що заснована на оренді товарів тривалого користування виробничого призначення. Це одна з форм інвестицій в основний капітал за посередництвом лізингової компанії (лізингодавця), який купує для товаровиробника (лізингоодержувача) майно і надає йому в оренду з метою виробничого використання. Таким чином, лізингодавець фактично кредитує лізингоодержувача: кредитором є лізингодавець, позичальником лізингоодержувач. Положеннями ч. 1 ст. 8 ЦК України визначено, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що у разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права). Виходячи з зазначеного за аналогією до спірних правовідносин між ним та відповідачем підлягає застосуванню рішення Конституційного Суді України від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011 Справа N 1-26/2011. Конституційний Суд України у вказаному рішенні виходив також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав і просить суд визнати п.12.11 договору недійсним, розірвати договір фінансового лізингу №000168 від 10 грудня 2015 року, стягнути з ТОВ «Євролізинг Холдінг» сплачені кошти у сумі 18140.00 грн., стягнути з ТОВ «Євролізинг Холдінг» комісію банку у розмірі 181.40 грн., стягнути з ТОВ «Євролізинг Холдінг» в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000.00 грн., та судовий збір у розмірі 487.20 грн. Представник відповідача надав письмові заперечення в яких позов не визнає та вважає, що позивачу в оману не введено, договір фінансового лізингу відповідає вимогам Закону, з ним позивач був ознайомлений після чого його підписав погодившись тим самим з умовами договору, а моральна шкода позивачем взагалі не одгрунтована (а.с.43-46). Вислухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що 10 грудня 2015 року між позивачем і Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» було укладено договір Фінансового лізингу № 000168 з додатками, згідно якого предметом Лізингу по даному договору є: Geely МК Impress. Відповідно до умов Договору лізингодавець (Відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (Geely МК Impress, зазначений у специфікації, що є додатком № 3 до договору) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (Позивачу) на умовах, передбачених договором. В усній формі представник відповідача роз'яснила, що позивач повинен спочатку сплатити передплату за транспортний засіб в розмірі 18140.00 гривень шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть в користування предмет лізингу. В той же день позивачем було сплачено рахунок на суму 18140.00 грн. Однак, представником відповідача не було роз'яснено призначення платежу, який виявився комісією за організацію, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору. Позивач вважав, що це часткова оплата вартості транспортного засобу. Предмет лізингу так і не був перееданий позивачу. Відповідно до ст.ст.626,627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Таким чином, вимога позивача про визнання п.12.11 договору лізингу за яким дострокове розірвання договору встановлена відповідальність лізингоодержувача у вигляді штрафу в розмірі 40% від сплаченої суми та неповернення адміністративного платежу задоволенню не підлягає. Для з»ясування правомірності укладання договору лізингу з позивачем, 18 січня 2016 року на адресу відповідача суд направив листа з вимогою до 4 лютого 2016 року надати установчі документи ТОВ Євролізинг Холдінг», ліцензію на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, але відповіді та вищезазначені документи не отримав. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тому суд вирішив справу за наявності наданих сторонами доказів. Стаття 2 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» вказує на сферу дії цього закону, а саме цей Закон регулює відносини, що виникають між учасниками фінансових послуг під час здійснення операцій з надання фінансових послуг. Відповідно до статті 1 цього Закону, фінансовою установою вважається - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним Кодексом України. Учасники ринку фінансових послуг - особи, які відповідно до закону мають право надавати фінансові послуги на території України; особи, які провадять діяльність з надання посередницьких послуг на ринках фінансових послуг; об'єднання фінансових установ, включені до реєстру саморегулівних організацій, що ведеться органами, які здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг; споживачі фінансових послуг. Законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг можуть визначатися інші учасники ринків фінансових послуг; Державне регулювання ринків фінансових послуг - здійснення державою комплексу заходів щодо регулювання та нагляду за ринками фінансових послуг з метою захисту інтересів споживачів фінансових послуг та запобігання кризовим явищам. Таким чином, договір фінансового лізингу укладений 10 грудня 2015 року між позивачем та відповідачем у звязку з відсутністю у відповідача ліцензії для надання фінансових послуг порушує принципи добросовісності і справедливості, оскільки відповідно до ст.9 ЗУ «»Про ліцензування певних видів господарської діяльності», ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності: 1.банківська діяльність; 2.професійна діяльність на ринку цінних паперів; 3.із надання фінансових послуг. Відповідно до п.2 ч.1 ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить в споживача в оману. Відповідно до пунктів 1 та 5 частини 2 вказаної норми Закону, якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики гостів або перевірок товару: наявність ліцензії па здійснення такої діяльності. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Частиною 6 даної статті передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Укладення позивачем та відповідачем зазначеного договору фінансового лізингу з застосуванням останнім нечесної підприємницької діяльності, у вигляді: замовчування ним при укладанні вказаного договору відсутності у Товариства статусу фінансової установи та відсутності ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу в наслідок чого ввів в оману позивача щодо прав ТОВ «Євролізинг Холдінг» на укладання такого договору фінансового лізингу, а також не падав позивачу інформації найменування продавця предмету лізингу, фактичної наявності предмета лізингу у цього продавця, дати виготовлення предмету лізингу, специфікації, року випуску, кольору та походження предмета лізингу, то б то його детальних особливостей та замовчування обставин спонукало споживача дати згоду на здійснення вказаного правочину, на який в іншому випадку він би не погодився. У відшкодуванні моральної шкоди з відповідача на користь позивача слід відмовити, так як згідно Закону України "Про захист прав споживачів" на який посилається позивач, моральна шкода відшкодовується лише у випадках продажу недоброякісного товару який становить загрозу здоров»ю чи життю споживача. Виходячи з наведеного суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню і на його користь слід стягнути з відповідача судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову.

Outcome: partial