Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-30 00:00:00

22.05.2014 року [PERSON] звернулась до суду із позовом, в якому просить визнати [PERSON] та її неповнолітнього сина [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим в [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS]. З 24.07.2010 року в вищезазначеному житловому будинку зареєстрована відповідачка - її онука [PERSON], [INFO], а згодом і її син - [PERSON], [INFO]. З початку 2013 року відповідачка разом з сином переїхала до своєї матері в [ADDRESS], де і мешкає по теперішній час. Вважає, що відповідачка втратила право користування зазначеним житловим приміщенням, оскільки більше року в ньому не проживає. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги і просила їх задовольнити. Відповідачка в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що вона разом з чоловіком та сином до осені 2013 року постійно проживала разом з [PERSON], а потім тимчасово пішла проживати до своєї матері, взявши з собою лише необхідні речі. Крім того, вона постійно приходить до бабусі та допомагає їй по господарству. Представник третьої особи - Балаклійської районної державної адміністрації заперечувала проти задоволення позову, оскільки дитина повинна бути прописана там, де її мати. Задовольняючи позов, діти автоматично позбавляються прав на житло. Вислухавши сторони, третю особу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно ст. 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. За змістом ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогу про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ч.1, ч. 2 , ч. 4 ст.156 Житлового кодексу України з урахуванням положень ст.405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселення не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України встановлено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст.11 вказаного Закону та "Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів" затвердженого Наказом МВС України № 1077 від 22.11.2012, та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 грудня 2012 р. за № 2109/22421 реєстрація місця проживання та зняття з реєстрації здійснюється органом реєстрації, яким є Державна міграційна служба. Судовим розглядом встановлено, що позивачка проживає в [ADDRESS] та є власником даного будинку (а.с.5-6,7-9) Як вбачається із довідки відділу адресно - довідкової роботи ГУДМВС України в Харківській області від 02.06.2014 року, в буд. 101-а по вул. Воровського в м. Балаклія Харківської області зареєстрована [PERSON] - відповідачка по справі. ( а.с.14). Відповідно до будинкової книги, [PERSON] була зареєстрована 18.02.2010 року за адресою: [ADDRESS] після зміни прізвища на [PERSON] вона була зареєстрована за цією ж адресою з 24.07.2010 року, разом з нею за цією адресою зареєстрований [PERSON], [INFO].(а.с.7-9). Станом на 11 червня 2014 року у спірному житловому будинку зареєстровані [PERSON], діти: [PERSON], [INFO] народження, [PERSON], [INFO]. ( а.с.34). Як вбачається із акту обстеження від 05.02.2014 року, складеного депутатом Балаклійської міської ради Борщ С.І., під час перевірки факту реєстрації мешканців в будинку [ADDRESS] встановлено, що в вищезазначеному будинку, який належить [PERSON], прописана [PERSON] та [PERSON], але фактично вони там не мешкають ( а.с.10). Це підтверджується актом обстеження від 16.06.2014 року, складеного депутатом Балаклійської міської ради [PERSON], відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] не проживають за зазначеною адресою приблизно півтора року.(а.с.26) Позивач в судовому засіданні пояснила, що на початку 2010 року на прохання онуки вона зареєструвала її в своєму будинку, разом з її сином [PERSON], але вони моменту реєстрації разом з нею не проживали. Лише в березні 2012 року [PERSON] та її чоловік [PERSON] переїхали до неї на постійне місце проживання. 06.02.2013 року відповідачка забрала речі сина і виїхала від неї. На протязі короткого проміжку часу вона приїздила, забирала речі та меблі. З цього часу відповідачка ні разу не приїздила до неї, житловим будинком не цікавилась, проживати разом з нею не бажала. Свідок [PERSON], яка є сусідкою позивачки, у судовому засіданні пояснила, що відповідачка [PERSON] та її син [PERSON] в будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS], зареєстровані, але з 2013 року фактично там не мешкають. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона працює в територіальному центрі по обслуговуванню пенсіонерів і на протязі довгих років обслуговувала позивачку та її матір. В зв»язку з обслуговуванням позивача, вона особисто знає, що [PERSON] деякий час була лише зареєстрорована із [PERSON], але не проживала. Коли відповідачка проживала з бабусею, то вона не мала права обслуговувати пенсіонера. В 2013 році вона не обслуговувала [PERSON], оскільки на початку минулого року вона жила з онукою. Конкретну дату не проживання Заруби з позивачем вона не знає. Лише з січня 2014 року вона знову обслуговує позивача, так як на початок цього року вона мешкає сама. За час відвідування пенсіонера в 2014 році, жодного разу вона не зустрічала у Короті онуку. Посилання відповідача на те, що у спірному будинку залишилися її речі, не спростовує зазначене вище, оскільки вона сама пояснила, що меблі їй нікуди забрати. Крім того, пояснення відповідача про проживання її у спірному будинку до осені 2013 року голослівні, спростовуються поясненнями позивача, яка взагалі не знала, що онука чекає другу дитину. Дійсно позивачка в силу свого віку плутається в датах, а саме: чи з 2012 року чи з 2013 року відповідачка не проживає по [ADDRESS], однак вона чітко зазначає, що [PERSON] прожила з нею 11 місяців - з березня по лютий. Крім того, на момент її хвороби ( з 25.07.2012 по 07.08.2012 року) онука проживала разом з нею. Відповідачка зазначає, що тимчасово переїхала до матері, яка допомагає їй з дітьми, хоча в судовому засіданні пояснювала, що мати має постійну роботу, практично допомагає їй лише у вихідні дні, хоча позивачка змогла це робити кожного дня. Таким чином, [PERSON], заперечуючи проти позову, не надала суду належних та допустимих доказів щодо намагання її вселитись у спірне житлове приміщення, створення їй перешкод у користуванні цим житлом та не проживання у ньому понад один рік з поважних причин. За таких обставин, суд приходить до висновку, що [PERSON] разом з її малолітніми дітьми. З лютого місяця 2013 року по теперішній час без поважних причин не користується спірним житловим приміщенням, а тому втратила право на користування цим житлом. На підставі викладеного,

Outcome: approved