Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-26 00:00:00

28.01.2015 року позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON], про визнання останніх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначали, що вони є співвласниками житлового будинку [ADDRESS]. В зазначеному будинку зареєстровані та проживають позивач [PERSON] разом зі своєю сім'єю, а також відповідачі. Проте останні за місцем реєстрації з листопада 2009 року без поважних причин не проживають, витрати по утриманню нерухомого майна не несуть, їх особистих речей в будинку немає. При цьому, вони не заявляли жодних претензій на користування житловим приміщенням, однак не бажають добровільно знятися з реєстрації за попереднім місцем мешкання. Зазначене стало підставою для звернення з даним позовом до суду. В судовому засіданні позивачі позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідачі в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог [PERSON], [PERSON] Зазначали, що не претендують на будь-які права (в тому числі житлові) щодо належного позивачам будинку. Водночас відповідачі позбавлені можливості проведення реєстрації за фактичним місцем проживання, в зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок, оформити які на даний час неможливо через скрутне матеріальне становище. Також звертали увагу суду на те, що були змушені залишити спірний будинок у 2009 році по причині протиправної поведінки [PERSON] - чоловіка та батька відповідачів. Представник третьої особи без самостійних вимог - Вознесенського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи без самостійних вимог - Служби у справах дітей Вознесенської міської ради Миколаївської області в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON], [PERSON], вказуючи на те, що це призведе до порушення житлових прав, зокрема, неповнолітньої [PERSON] Заслухавши показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Зокрема, судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності: - [PERSON] - 51/100 частки, відповідно до рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16.08.2006 року; - [PERSON] - 49/100 частки, згідно договору - купівлі продажу, посвідченого 24.06.2011 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області. В зазначеному житловому будинку зареєстрований позивач [PERSON] та члени його родини: [PERSON], [PERSON], а також відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] з 23.09.2006 року. Реєстрація останніх здійснена з дозволу позивача [PERSON], як членів родини її сина - [PERSON] (помер [INFO]). Проте, останні за місцем реєстрації з 2009 року не проживають, що слідує з акту, складеного головою вуличного комітету № 65, показань свідків [PERSON], [PERSON] Витрати по утриманню спірного майна не несуть, особистих речей в ньому не мають. Разом з тим, відповідачі мають інше житло для проживання - житловий будинок [ADDRESS] Зазначені обставини визнані відповідачами в судовому засіданні, отже приймаються судом в силу ч.1 ст. 61 ЦПК України. Згідно ст.ст. 150,156 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Водночас, ст.405 ЦК України встановлює сервітутне право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом. Зокрема: - члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником; - член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. До членів сім'ї власника належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК України (дружина (чоловік), їх діти і батьки). Членами сім'ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником житла і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 ЖК України. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщенні, термін та поважність причин такої відсутності. Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, фактичні дані (докази), які мають значення для вирішення справи, встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, показань свідків. Так, як зазначалося вище, відповідачі не проживають за адресою реєстрації з 2009 року. З того часу й по теперішній час відповідачі в спірний будинок не вселялися, позивачі ніяких перешкод їм в цьому не чинили (протилежного в судовому засіданні не встановлено). Разом з тим, належних та допустимих доказів на підтвердження заперечень з боку відповідачів (звернення до правоохоронних органів або суду з приводу усунення перешкод у користуванні будинком) матеріали справи не містять, хоча за приписами ст.60 ЦПК України, то є обов'язком відповідачів. Не заявлялися зазначені вимоги й під час розгляду даної справи. Таким чином, оскільки вичерпного переліку поважних причин не проживання у житловому приміщенні цивільне законодавство не встановлює, в зв'язку з чим вищезазначене питання повинно вирішуватися судом у кожному випадку з урахуванням конкретних обставин справи, суд приходить до висновку про те, що відповідачі не проживають у спірному будинку без поважних причин понад один рік. Будь - яких домовленостей між сторонами про інші умови припинення права користування житлом, не встановлено. Що стосується посилання відповідачки [PERSON] на те, що вона не проживає в спірному будинку через неправомірну поведінку свого чоловіка - [PERSON] не може бути прийнято судом до уваги, оскільки останній помер [INFO] та після його смерті відповідачі не вчинили жодних дій, які б свідчили про їх намір користуватися спірним житловим будинком. Більш того, як слідує з показань свідка [PERSON], останні в 2014 році добровільно забрали з будинку решту меблів. Таким чином, суд вважає, що відповідачами не надано суду жодного належного та незаперечного доказу про те, що їх не проживання в спірному будинку було викликано поважними причинами. При цьому, оскільки поняття "право користування житлом" та "реєстраційний облік" не є тотожними, а є причиною та наслідком у встановлених законом випадках, відсутність на даний час можливості здійснити реєстрацію відповідачів, зокрема, через неналежне оформлення правовстановлюючих документів на будинок, за їх фактичним місцем проживання, не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON] За такого позовні вимоги останніх є обґрунтованими, отже підлягають задоволенню. В силу ст. 88 ЦПК України з відповідачів з рівних частках з кожної належать до стягнення на користь позивачів понесені ними судові витрати: судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп., сплачений позивачем [PERSON], відповідно до квитанції № 189 від 27.01.2015 року, витрати на правову допомогу в розмірі 700 грн. 00 коп., понесені позивачем [PERSON], відповідно до квитанції № 2 від 28.01.2015 року.

Outcome: approved