Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-19 00:00:00

20.11.2019 р. [PERSON] подав до суду вказану позовну заяву, в обґрунтування якої вказує, що він працював в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища на підприємстві відповідача 22 роки. Внаслідок виконуваної роботи на підприємстві із несприятливими умовами праці, отримав професійне захворювання, а саме: 1) вібраційна хвороба 1-2 ст. від дії загальних вібрацій з синдромом полірадикулопатії на п/кр. та шийному рівнях в фазі загострення з помірним порушенням біомеханіки хребта і стійким больовим синдромом, периферичною ангіодистонією. Висновком МСЕК від 25.10.1995 р. йому з 23.10.1995 р. по 01.10.1996 р. було встановлено 25% втрати професійної працездатності. Висновком МСЕК від 04.12.1996 р. йому з 01.11.1996 р. по 02.12.1996 р. встановлено 25 % втрати професійної працездатності, а з 03.12.1996 р. по 01.12.1997 р. 35% втрати професійної працездатності. Висновком МСЕК від 11.11.1998 р. йому з 01.12.1998 р. по 01.12.1999 р. повторно встановлено 35 % втрати професійної працездатності. Висновком МСЕК від 25.11.1999 р. йому з 01.12.1999 р. по 01.11.2000 р. встановлено 40 % втрати професійної працездатності. Висновком МСЕК від 07.11.2000 р. йому з 01.12.2000 р. по 01.12.2001 р. повторно встановлено третю групу інвалідності та 40 % втрати професійної працездатності. Висновком МСЕК від 14.11.2001 р. йому з 01.12.2001 р. по 01.12.2003 р. повторно встановлено третю групу інвалідності та 40 % втрати професійної працездатності. Висновком МСЕК від 26.11.2003 р. йому встановлено третю групу інвалідності та 40 % втрати професійної працездатності, безстроково. Завдана моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких він зазнав та продовжує і далі зазнавати у зв`язку з ушкодженням його здоров`я, яке зазнало незворотних змін. У результаті захворювань порушений його звичайний спосіб життя, захворювання вимагає додаткових зусиль для організації його життя. Просить стягнути на його користь з відповідача 170 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Ухвалою суду від 25.11.2019 р. прийнято до розгляду зазначену позовну заяву та відкрито провадження у справі, визначено проводити її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено проведення першого судового засідання для розгляду справи по суті на 20.12.2019 р. Представник позивача подала суду заяву про розгляд справи без її участі та про підтримку позовних вимог (вх.№23543 від 20.12.2019 р.). Представник відповідача подала суду заяву про розгляд справи без її участі з урахуванням позиції викладеної у відзиві на позовну заяву (вх.№23542 від 20.11.2019 р.). Відповідач у відзиві на позов проти заявлених вимог заперечує, вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись на те, що чиним законодавством не встановлено прямої заборони або обмеження щодо тривалості роботи працівника у шкідливих або небезпечних умовах. Крім того, тривалість роботи позивача у шкідливих умовах праці збільшує рівень професійного ризику та залежить лише від нього самого, тому існує причинно-наслідковий зв`язок між діями самого потерпілого, що мають вираз у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах праці, і виникненням у нього професійного ушкодження здоров`я, а не тільки діями роботодавця, який маючи необхідні дозволи на здійснення небезпечних робіт, не має можливості усунути шкідливі виробничі чинники з незалежних від нього причин. Зазначає, що на час виникнення спірних правовідносин порядок відшкодування шкоди регулювався «Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків», затверджених постановою КМУ від 23.06.1993 № 472. У п. 11 зазначених Правил визначався порядок та розмір відшкодування власником моральної шкоди працівнику: моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудовим спорам; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Також вважає, що позивачем не доведено характер і обсяг завданих йому моральних, фізичних чи душевних страждань (а.с. 40-43). Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] відповідно до записів у його трудовій книжці з 19.10.1973 р. по 23.06.1989 р. працював водієм великовагового автомобіля, зайнятим на вивезенні гірничої маси з кар`єру в цеху технологічного автотранспорту та в гірничотранспортному цеху, з 23.06.1989 р. по 05.08.1991 р. працював електрослюсарем черговим і з ремонту устаткування не кар`єрній поверхні в гірничо-транспортному цеху «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» імені Комсомолу України, яке згодом було перейменовано на «Північний державний гірничо-збагачувальний комбінат», та яке 31.10.1996 р. перетворено на ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», з 04.04.2011 на ПАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», а з 05.05.2016 р. на ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат». З 07.08.1991 р. по 23.10.1995 р. позивач працював водієм великовагового автомобіля «БілАЗ» у ДПВП «Кривбасвибухпром», 02.04.2014 р. позивач був звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки позивача. (а.с. 5-7). Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 12.12.1995 р. [PERSON] водій Білаза працював у шкідливих умовах праці: на ПівнГЗК з 19.10.1973 р. по 05.08.1991 р. водієм ГТЦ Тернівського а/м Білаз по вивезенню гірської маси з кар`єру РУ ПАТ «Північний ГЗК»; ПАТ «Кривбасвибухпром» з 05.08.1991 р. по 23.10.1995 р. водієм а/м Білаз, гірничий цех, що призвело до професійного захворювання з діагнозом: вібраційна хвороба 1 ст. Діагноз встановлено Криворізьким НІІ Гігієни праці і профзахворювань. Враховуючи тривалість роботи в шкідливих умовах праці на даних підприємствах, комісія встановила ступінь вини кожного підприємства: «ПівнГЗК», стаж роботи 214 міс. - вина 81%; Кривбасвибухпром, стаж роботи - 50 місяців - вина 19 % (а.с. 16). Відповідно до санітарно-гігієнічної характеристики умов праці водіїв Тернівського кар`єру ПівнГЗК, наданої Головним лікарем Тернівської райсанепідемстанції вих. №2/2-1006 від 25.05.1990 р. умови праці водієм Тернівського кар`єру ПівнГЗК характеризувалися запиленістю повітря робочої зони, вібрація від гірничих машин підвищених параметрів (а.с. 17). Висновком МСЕК від 25.10.1995 р. позивачу вперше встановлена стійка втрата професійної працездатності в розмірі 25 % по професійному захворюванню з 23.10.1995 р. по 01.11.1996 р. (а.с. 8). Висновком МСЕК від 04.12.1996 р. позивача з 01.11.1996 р. по 02.12.1996 р. встановлено 25 % втрати професійної працездатності, а з 03.12.1996 р. по 01.12.1997 р. 35% втрати професійної працездатності (а.с. 9). Висновком МСЕК від 18.11.1997 р. позивачу з 01.12.1997 р. по 01.12.1998 р. встановлено 35 % втрати професійної працездатності (а.с. 10). Висновком МСЕК від 11.11.1998 р. позивачу з 01.12.1998 р. по 01.12.1999 р. повторно встановлено 35 % втрати професійної працездатності (а.с. 13). Висновком МСЕК від 25.11.1999 р. позивачу з 01.12.1999 р. по 01.11.2000 р. встановлено 40 % втрати професійної працездатності (а.с. 9). Висновком МСЕК від 07.11.2000 р. позивачу з 01.12.2000 р. по 01.12.2001 р. повторно встановлено 40 % втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності (а.с. 11). Висновком МСЕК від 14.11.2001 р. позивачу з 01.12.2001 р. по 01.12.2003 р. повторно встановлено третю групу інвалідності та 40 % втрати професійної працездатності (а.с. 13). Висновком МСЕК від 26.11.2003 р. позивачу встановлено третю групу інвалідності та 40 % втрати професійної працездатності, безстроково (а.с. 12). Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави, що передбачено ст.3 Конституції України. Згідно до ч.3 ст.43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Оскільки право у позивача на відшкодування моральної шкоди виникло з 25.10.1995 р., коли йому первинно було встановлено ступінь втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання, суд вважає, що при вирішенні спору по відшкодуванню моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок отриманого ним професійного захворювання та втрати у зв`язку із цим професійної працездатності, слід застосовувати норми трудового законодавства України, які регулюють спірні правовідносини та Правила відшкодування власником підприємств, установ і організацій або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових відносин, затверджених постановою КМУ від 23.06.1993 №472». На час виникнення спірних правовідносин підставами для стягнення моральної шкоди, а також порядок та умови відшкодування моральної шкоди працівникові завданої шкідливими та небезпечними умовами праці регулювалися ст.456 ЦК УРСР (1963 р.), ст.12 Закону України «Про охорону праці» та п.п.11, 40 «Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації чи уповноваженим ними органом шкоди, заподіяної працівнику ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків» затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №472 від 23.06.1993 р. (далі - Правила). Згідно зі ст.456 ЦК УРСР (1963 р.), у разі заподіяння громадянину каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, пов`язаних з виконанням ним трудових обов`язків, організація або громадянин, відповідальні за шкоду, зобов`язані відшкодувати потерпілому у повному розмірі втрачений заробіток… Відповідно до п. 38 Правил право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Згідно зі ст.153 КЗпП України, на всіх підприємствах створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці, безпека технологічних процесів, стан засобів захисту, санітарно побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці, на власника покладається обов`язок впровадження сучасних засобів безпеки, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах із відповідачем, внаслідок неналежних умов праці, отримав професійне захворювання з діагнозом: вібраційна хвороба 1 ст. Довідкою МСЕК від 25.10.1995 р. позивачу первинно встановлено 25 % втрати професійної працездатності, останньою довідкою МСЕК від 26.11.2003 встановлено безстроково 40% втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності, за висновком якого він потребує санаторно-курортного лікування. Виходячи з положень ст. 12 Закону України «Про охорону праці» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п.11 Правил ( у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі домовленості сторін (власника, профспілкового органу й потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії в трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 200 мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Згідно з ст.440-1 ЦК УРСР (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менш ніж 5 мінімальних розмірів заробітної плати. Відповідно до ст.3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14від 24 грудня 2014 року. Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4 173 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності дорівнює 20 865 грн., а максимальний 834 600 грн. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Як зазначено в п.4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. За п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Наведені вище докази свідчать про те, що ушкодження здоров`я, заподіяне позивачеві під час виконання ним трудових обов`язків, заподіює йому моральні й фізичні страждання, які обмежують можливість останнього вести звичний спосіб життя, тягнуть за собою не відновлення здоров`я, відчуття болю. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні «Нечипорук та Йонкало проти України» № 42310/04 від 21.04.2011, роз`яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України " Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Згідно роз`яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними висновками суду. Посилання представника відповідача на те, що позивач з власної волі протягом тривалого часу виконував роботу в шкідливих умовах праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Отже, висновки відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом стійкої втрати позивачем професійної працездатності з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. При визначенні розміру моральної шкоди, суд враховує, що позивач протягом значного часу працював на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів, а саме 15 років 8 місяців, характер і тяжкість отриманих позивачем професійних захворювань, що порушує його нормальні життєві зв`язки та викликає фізичні і моральні страждання, ступінь втрати ним професійної працездатності з первинного 25 %, який в подальшому останнім висновком МСЕК від 26.11.2003 р. збільшено до 40 % втрати професійної працездатності та встановлено третю групу інвалідності, безстроково, тривалість розладу його здоров`я, періодичне лікування, тому виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, врахувавши роз`яснення викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 щодо відшкодування розміру моральної шкоди, а також мінімальний розмір відшкодування з урахуванням ст.8 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік», суд вважає необхідним позов задовольнити частково та стягнути на користь позивача 50 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, вважаючи суму, що просить позивач завищеною. При цьому, суд зазначає, що підпунктами 14.1.180 п. 14.1 ст. 14 та п. 18.1 ст. 18 Податкового кодексу України встановлено, що роботодавець - податковий агент зобов`язаний з доходів, що нараховуються (виплачуються) фізичній особі (платнику), нараховувати, утримувати та сплачувати до бюджету податок від імені та за рахунок коштів особи, якій виплачуються такі доходи. Згідно з пп. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платник податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю. Таким чином, відшкодування моральної шкоди, завданої в зв`язку із ушкодженням здоров`я та стійкою втратою працездатності, не є об`єктом оподаткування доходу платника податку. Щодо посилання відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду за захистом свого права суд вважає його безпідставним, оскільки відповідно до п.3 ч.1 ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я. На вимоги про захист порушених особистих немайнових прав позовна давність не поширювалася також і правилами ст.83 ЦК УРСР (1963 р.). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, на користь держави за розгляд цивільної справи підлягають відшкодуванню з відповідача судові витрати - 768 грн. 40 коп. судового збору станом на дату подачі позову, від сплати якого було звільнено позивача. На підставі викладеного, ст. ст. 153 КЗпП України, п.11,40 «Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації чи уповноваженим ними органом шкоди, заподіяної працівнику ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків» затверджених Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 р., ст.83, ст.456 ЦК УРСР (1963 р.) та

Outcome: partial