Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-09 00:00:00

10.10.2018 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом, і просить постановити рішення, яким визнати [PERSON], 1970\~р.н. таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] та примусово зняття його з реєстраційного обліку в його будинку. Позивач посилається на ті обставини, що він є власником житлового будинку, що знаходиться по [ADDRESS] відповідно до рішення виконавчого комітету Дитятинської сільської ради від 12.06.2012 р. Разом з ним по даній адресі зареєстровані син, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Відповідач не проживає за місцем реєстрації протягом двох років. Оскільки відповідач у спірному житловому будинку не проживає більше року, не оплачує комунальних послуг та не бере участі у його утриманні, то позивач змушений звернутися до суду із даним позовом. Просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме будинком по [ADDRESS] та зняти його з реєстраційного обліку. В судове засідання позивач не зявився, однак звернувся до суду із заявою про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить задоволити. та не заперечує щодо заочного вирішення справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився по невідомій суду причині, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином і в передбаченому законом порядку, крім судових викликів, у відповідності до ст. 128 ЦПК України, через оголошення на сайті судової влади України від 29.12.2018 р., про причину своєї неявки суд не повідомив. Відзив та заперечення проти позову від відповідача не надходили, тому зі згоди позивача, яка викладена у клопотанні суд ухвалює заочне рішення, відповідно до ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Судом встановлено, що позивач по справі [PERSON] являється власником житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується копією рішення виконавчого комітету Дитятинської сільської ради від 12.06.2012 р. (а.с.3). Копією заповіту від 23.04.2007 р. стверджується, що [PERSON] все своє майно, що має за законом заповіла позивачу, [PERSON] (а.с.4). З копії довідки №422 від 21.09.2018 р. виданої виконавчим комітетом Дитятинської сільської ради видно, що [PERSON] являється власником житла в [ADDRESS], а також там зареєстровані тітка, [PERSON], племінник, [PERSON], племінник, [PERSON] та син, [PERSON] (а.с.5). З копії актів комісії обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 14.02.2017 р.,14.04.2017 р.,06.06.2017 р.,27.08.2017 р. вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS], однак по місцю реєстрації не проживає певний період часу, а саме, з 01.03.2016 р. (а.с.6-9). Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 405 ч.2 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. В зв'язку з наведеним, суд приходить до висновку, що відповідач не проживає в домоволодінні [ADDRESS], понад строки встановлені законодавством, а тому його слід визнати, таким, що втратив право на користування даним житлом. Відтак, позов в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житлом слід задовольнити. В частині зняття відповідача з реєстраційного обліку у житловому будинку позов не обґрунтовано правовими підставами, оскільки відповідно до ч.1 ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", п.3.1. Наказу Міністерства внутрішніх справ від 22.11.2012 року № 1077 "Про затвердження Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів" рішення суду про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням є підставою для зняття відповідачів з реєстрації. При цьому позивач не звертався до органів реєстрації про зняття відповідача з реєстрації, а відповідний орган не відмовляв позивачу у знятті відповідача з вказаної реєстрації. За вказаних обставин ухвалення судом рішення про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом є самостійною та достатньою правовою підставою для зняття відповідача з реєстрації у відповідному житловому приміщенні. Тому відповідач підлягає зняттю з реєстрації в спірному житлі після подання позивачем органу реєстрації цього рішення, за умов, що воно набрало законної сили. Отже, вимога позивача про зняття відповідача з реєстрації не підтверджена доказами про порушення його права, заявлена передчасно та не обґрунтована правовими підставами, а тому в її задоволенні необхідно відмовити. На підставі наведеного, ст.ст. 317, 319, 405 Цивільного кодексу України, ст. 72 ЖК України,

Outcome: partial