Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із згаданим позовом, в якому прохає поновити його на попередньому місті роботи та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Біланівський гірничо-збагачувальний комбінат» (далі ТОВ Біланівський ГЗК») на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодування завданої порушенням його законних прав моральної шкоди в розмірі 15000 грн. (а.с.1, 64). Свої вимоги обґрунтовує тим, що 12 березня 2012 року його було прийнято на роботу в ТОВ «Біланівський ГЗК» на посаду начальника служби капітального будівництва, того ж дня між ним та відповідачем був укладений безстроковий трудовий договір. Наказом від 02 червня 2015 року [PERSON] було звільнено на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у звязку із скороченням штату та чисельності працівників. Позивач стверджує, що відповідачем не було дотримано процедури скорочення, яка передбачена ч.1 ст.492 КЗпП України, тобто його не було повідомлено про наступне вивільнення за два місяці. Більш того, відповідач ще до видання наказу про скорочення позивача, а саме 02 червня 2015 року, мав у наявності декілька вакансій, і за всіма основними критеріями позивач підходив на ці посади, але всупереч вимог ч.3 ст.492 КЗпП України йому не було запропоновано цю роботу. В судовому засіданні позивач [PERSON] наполягав на задоволені своїх вимог з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував та пояснив, що у звязку із змінами в організації виробництва та праці 03 лютого 2015 року наказом генерального директора ТОВ «Біланівський ГЗК» №25 було затверджено необхідність скорочення чисельності штату працівників, у тому числі начальника служби капітального будівництва та всієї служби капітального будівництва в цілому, а також створення комісії зі скорочення. 31 березня 2015 року [PERSON] належним чином було повідомлено про майбутнє вивільнення. 02 червня 2015 року, тобто в день звільнення, [PERSON] була вручена трудова книжка, копія наказу про звільнення та проведено повний розрахунок з ним. Представник відповідача наполягав в судовому засіданні, що доводи позивача про незаконність звільнення є надуманими, а його вимоги про поновлення на роботі необґрунтованими, тому прохав в задоволенні позову відмовити повністю. Крім того, представник відповідача звернув увагу суду на те, що позивач без поважних причин пропустив встановлений законом місячній строк звернення до суду із позовом про поновлення на роботі. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши надані сторонами докази, судом встановлено, що відповідно до трудової книжки на імя [PERSON] його було прийнято на роботу в ТОВ «Біланівський ГЗК» на підставі наказу №16-к від 12 березня 2012 року на посаду начальника служби капітального будівництва (а.с.3). 03 лютого 2015 року генеральним директором ТОВ «Біланівський ГЗК» винесено наказ №25, погоджений з головою Ради трудового колективу (а.с.20), як це передбачено п.3.3 Колективного договору дирекції та трудового колективу ТОВ «Біланівський ГЗК» (а.с.69), про скорочення чисельності та штату працівників, відповідно до якого прийнято рішення про скорочення чисельності та штату працівників в кількості 25 штатних одиниць для чого створено відповідну комісію (а.с.20). Наказом №96 від 31 березня 2015 року, у звязку із майбутнім скороченням, затверджено штатний розпис ТОВ «Біланівський ГЗК», який набирає чинності 02 червня 2015 року, та попереджено про майбутнє вивільнення служби капітального будівництва, в тому числі її начальника [PERSON] (а.с.24). Наказом №32-к від 02 червня 2015 року начальника служби капітального будівництва [PERSON] звільнено з 02 червня 2015 року на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України та визначено вихідну допомогу в розмірі 8063,40 грн. (а.с.17). Відповідно до відмітки на наказі з його змістом [PERSON] був ознайомлений у день звільнення та відповідно до книги руху трудових книжок і вкладишів до них в цей же день він отримав на підприємстві трудову книжку, що підтверджується його особистими підписами (а.с.18). Оцінивши дослідженні в судому засіданні накази №25 від 03 лютого 2016 року, №96 від 31 березня 2015 року, №32-к від 02 червня 2015 року, Повідомлення про скорочення чисельності та штату працівників №87/02-15 від 04 лютого 2015 року (а.с.68), штатний розпис ТОВ «Біланівський ГЗК» станом на 02 березня 2015 року (а.с.11), штатний розпис ТОВ «Біланівський ГЗК» станом на 01 квітня 2015 року (а.с.11), Звітність форми №4-ПН Інформація про заплановане масове вивільнення працівників у звязку із змінами в організації виробництва і правці від 01 квітня 2015 року (а.с.36), відомості про структуру ТОВ «Біланівський ГЗК» станом на 02 лютого 2015 року та станом на 08 червня 2015 року (а.с.85,86) в їх сукупності, суд дійшов висновку, що в ТОВ «Біланівський ГЗК» дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності та штату працівників. Розглянувши справу в межах заявлених вимог, судом встановлено, що спірні правовідносини регулюються нормами законодавства про працю. Так, пунктом 1 ч.1 ст.40 КЗпП України\~визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною 2\~ст.40 КЗпП України\~встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у п.п.1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно ст.492 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48\~Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Відповідно до вимог ст.42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність\~Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. Під час судового розгляду, наполягаючи на задоволенні своїх вимог, [PERSON] вказував на те, що про майбутнє вивільнення його не було повідомлено за два місяці, як цього вимагає чинне законодавство. Проте, суд згадані твердження не приймає до уваги і вважає їх неспроможними з наступних підстав. Так, судом встановлено, що у вересні 2015 року керівництво відповідача звернулося до Комсомольського МВ УМВС України в Полтавській області з повідомленням про викрадення оригіналів офіційних документів підприємства, підтверджуючих процедуру звільнення співробітників у період з 31 березня 2015 року по 02 червня 2015 року в звязку із скороченням чисельності штату працівників. Відомості про кримінальне правопорушення з правовою кваліфікацією за ч.1 ст.357 КК України внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11 вересня 2015 року (а.с.27). Відповідно до акту перевірки документів ТОВ «Біланівський ГЗК» від 04 вересня 2015 року встановлено відсутність на підприємстві повідомлення [PERSON] про майбутнє вивільнення у звязку із скороченням (а.с.71). Допитаний в якості свідка головний інженер проекту ТОВ «Біланівський ГЗК» [PERSON] підтвердив в судовому засіданні, що є колишнім колегою позивача. Під час спілкування, [PERSON] показував [PERSON] повідомлення про своє майбутнє вивільнення у звязку із скороченням. Після цього [PERSON] неодноразово спілкувався з позивачем у звязку з його майбутнім вивільненням, зясовував у нього на якій стадії будівництва перебувають ті та інші обєкти підприємства. Під час судового розгляду справи позивач [PERSON] визнав ту обставину, що у березні 2015 року йому було відомо про майбутнє скорочення служби капітального будівництва, пояснивши, що в квітні - травні 2015 року він неодноразово спілкувався з генеральним директором підприємства з приводу недоцільності такого скорочення. До матеріалів справи в якості доказу відповідачем приєднано повідомлення про наявні на підприємстві вакансії, які було запропоновано у звязку із скороченням, в тому числі позивачу [PERSON] На цьому повідомлення містить підпис позивача, і цього в судовому засіданні [PERSON] не заперечував, про його ознайомлення, датований саме 31 березня 2015 року (а.с.29). Крім того, [PERSON] визнав в суді, що починаючи з травня 2015 року, в звязку із майбутнім звільненням, він почав здавати товарно-матеріальні цінності, а в день звільнення здав службову перепустку, що в свою чергу підтверджується відповідною довідкою (а.с.30). Підтвердженням факту скорочення та майбутнього вивільнення працівників ТОВ «Біланівський ГЗК» також є приєднана до справи офіційна Звітність Інформація про заплановане масове вивільнення працівників у звязку із змінами в організації виробництва і правці від 01 квітня 2015 року, що подається до Департаменту праці і зайнятості за формою №4-ПН, затвердженою Наказом Міністерства соціальної політики України №317 від 31 травня 2013 року (а.с.36). Оцінивши досліджені та перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що не дивлячись на незбереження письмового повідомлення про майбутнє вивільнення позивача, факт такого повідомлення саме 31 березня 2015 року знайшов своє підтвердження, тому доводи позивача та його представника щодо порушення відповідачем зазначених вимог ст.492 КЗпП України\~суд вважає неспроможними і не приймає їх до уваги. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] прохала не приймати до уваги показання свідка [PERSON] в тій частині, де він підтверджує факт отримання позивачем письмового повідомлення про майбутнє вивільнення, посилаючись на те, що [PERSON] перебуває у трудових відносинах з ТОВ «Біланівський ГЗК» і тому є зацікавленою особою. Однак, суд звертає увагу на те, що згаданий свідок надавав суду показання під присягою, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання. Його свідчення повністю узгоджуються з встановленими в судовому засіданні обставинами та наданим сторонами доказами, сумнівів у достовірності цих показань не має, тому наведені вище доводи адвоката [PERSON] суд вважає хибними і не приймає їх до уваги. Вирішуючи питання щодо обґрунтованості доводів [PERSON] про порушення відповідачем вимог ст.492 КЗпП України в частині ненадання позивачу пропозицій іншої роботи, суд виходить з того, що відповідно до письмового повідомлення, і цього не заперечували учасники судового розгляду, 31 березня 2015 року [PERSON] було запропоновано посади зливальника-розливальника 3 розряду, оператора заправних станцій 3 розряду, гірника на маркшейдерських роботах (а.с.29), які на момент звільнення позивача залишалися вільними, що підтверджується відповідною довідкою (а.с.28). В судовому засіданні позивач [PERSON] визнав ту обставину, що йому були запропоновані зазначені вище посади, проте до моменту звільнення він не виявив бажання зайняти якусь з них та не надав на це своєї згоди, так як сподівався, що адміністрація підприємства прийме рішення про недоцільність скорочення служби капітального будівництва. У відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. З огляду на викладене, наведені вище доводи [PERSON], суд вважає неспроможними та не заслуговуючими на увагу. За змістом ст.ст.10, 59, 60 ЦПК України, правосуддя у цивільних справах здійснюється на засадах диспозитивності та змагальності сторін, тому кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Наполягаючи на задоволенні позову, [PERSON] стверджував, що одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці, в поручення приписів ст.492 КЗпП України, відповідач не пропонував позивачу іншу роботу за відповідною професією чи спеціальністю та не врахував переважне право позивача на залишення на роботі. Однак, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] має переважне право на залишення на роботі, що йому не було запропоновано наявну на підприємстві роботу за відповідною професією чи спеціальністю, учасниками судового розгляду надано не було. Вказуючи на наявності вакантних посад, на які було переведено інших працівників підприємства, що не вивільнялись, позивачем не надано доказів на підтвердження наявності цих посад та вимог, що висувалися до осіб, яких переведено на ці посади, в тому числі щодо їх кваліфікації тощо та свого переважного права. Як вбачається з матеріалів справи, посада, яку займав [PERSON], скорочена, інші працівники на посаді, яку він займав, не працювали. Отже у відповідача не було підстав для з'ясування наявності у останнього переважного права на залишення на роботі, оскільки працівники на такій посаді працювати не залишились. Посилання позивача та його представника на те, що [PERSON] не були запропоновані посади інженерів, які були зайняті колишніми працівниками служби капітального будівництва [PERSON] та [PERSON], не заслуговують на увагу, так як відповідно наказів №11-к та №12-к від 30 березня 2015 року посади інженера та провідного інженера відділу капітального будівництва, які вони займали, було виведено зі штатного розпису ТОВ «Біланівський ГЗК» ще до скорочення чисельності та штату працівників (а.с.82). Зазначені особи були переведені на посади інженера проекту та провідного інженера проекту відповідно і згідно наказів №25 від 03 лютого 2016 року та №96 від 31 березня 2015 року скороченню не підлягали (а.с.20,24). Відповідно до структури ТОВ «Біланівський ГЗК» посада начальника служби капітального будівництва та посади інженера проекту, провідного інженера проекту за повноваженнями та структурно є різними (а.с.85,86). Учасникам судового розгляду були розясненні положення ст.11 ЦПК України, проте позивач та його представник, виходячи з диспозитивності цивільного судочинства, при обґрунтуванні позову в основному зосередилися на доведені факту порушення відповідачем вимог ст.492 КЗпП України в частині порушення двомісячного строку попередження\~\~працівника про майбутнє вивільнення, хоча системний аналіз положень, закріплений в ст.ст.40, 42, 492 КЗпП України, дає суду дійти висновку, що недодержання цього строку не є підставою для поновлення працівника на роботі, а може бути лише підставою для зміни дати його звільнення, зарахування строку попередження, протягом якого він працював. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що при звільненні позивача відповідачем ТОВ «Біланівський ГЗК» були додержано всі вимоги норм трудового законодавства, що регулюють вивільнення працівника, проте [PERSON] відмовився від переведення на іншу роботу, при цьому відповідач не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу, ніж запропоновану, на тому ж підприємстві, і вивільнений працівник [PERSON] не користувався переважним правом на залишення на роботі. Таким чином, вимога [PERSON] про поновленні на роботі є необґрунтованою і задоволенню не підлягає. Враховуючи, що в ході судового розгляду не встановлено порушень законних прав позивача та підстав для його поновлення на роботі, вимоги [PERSON] про стягнення з ТОВ «Біланівський ГЗК» середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди теж задоволенню не підлягають. У звязку із звільненням позивача від оплати судового збору, його необхідно прийняти на рахунок держави, згідно вимог ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed