Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], Вербовецької сільської ради про скасування свідоцтва права власності, Державного акту на землю, визнання права власності. Під час розгляду справи в порядку ст.31 ЦПК України, доповнила позов додатковими позовними вимогами про поновлення строку звернення до суду та скасування рішення виконавчого комітету Вербовецької сільської ради народних депутатів від 16.03.1998 року № 17. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав та суду пояснив, що [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та Вербовецької сільської ради Косівського району Івано-Франківської області про скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок виданого на підставі рішення Веровецької сільської ради від 16.03.1998 р. № 17, яке зареєстровано 20 серпня 2001 р. Коломийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації за реєстрованим номером 300 державного акту на право приватної власності на землю виданий на ім'я [PERSON] на підставі рішення Вербовецької сільської ради від 22 червня 1994 р. зареєстрованого книзі записів державних актів на право власності на землю за кр-08№2/000027 та визнання за [PERSON] ? частки в майні колгоспного двору - житлового будинку і споруд господарських за адресою - [ADDRESS] Просить поновити термін звернення до суду, оскільки [PERSON] дізналася про порушення її прав, тільки у квітні 2015 року, та просить позов задовольнити . Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов визнав та не заперечив, щодо його задоволення. Представник відповідача Вербовецької сільської ради [PERSON] в судовому засіданні також не заперечила, щодо задоволення позову. Вислухавши сторони, розглянувши та вивчивши подані позивачем документи дослідивши та об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку що позов є обґрунтований і підлягає до задоволення. Позивач [PERSON] [INFO] позов мотивує тим, що з моменту народження зареєстрована та проживає по даний час у будинку [ADDRESS], а у квітні місяці 2015 року їй стало відомо, що відповідач по справі [PERSON] у 1998 році приватизувала весь будинок, чим порушила її права на частку в майні колгоспного двору. Статтею 47 Конституції України визначено , що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин має змогу придбати його у власність. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР ( у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз'яснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. В судовому засіданні за результатами огляду оригіналів погосподарсьих книг, встановлено, що згідно із записами у погосподарських книгах житловий будинок та господарські споруди у [ADDRESS] станом на 1 січня 1991 року відносилися до суспільної групи господарств - колгоспний двір. Станом на момент набрання чинності Законом України "Про власність" головою колгоспного двору був зазначений [PERSON] - тато позивача, місце роботи колгосп імені Леніна посада колгоспник. Членами колгоспного двору були його дружина (відповідач по справі)- [PERSON], яка працювала колгоспницею у колгоспі імені Леніна, яка є матір'ю позивача та неповнолітні діти: позивач - [PERSON] та її сестра - [PERSON], які є доньками [PERSON] та [PERSON]. З оглянутого в судовому засіданні технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] виданого 20 грудня 1986 року Коломийським бюро технічної інвентаризації вбачається що оспорювань майно колгоспного двору було придбано до 15 квітня 1991 року. Суд вважає, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору .Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Таким чином після 15.04.1991 року власниками житлового будинку [ADDRESS] в рівних частках стали [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] помер в 1987 році, [PERSON] у 2008 році вибула із колгоспного двору. На момент звернення до суду з позовом у будинку проживають [PERSON], [PERSON], мають рівні права щодо користування спірним житловим будинком. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно із зазначеними Вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працюють у колгоспі, і є членами колгоспу, відносяться до суспільної групи колгоспники,що стверджується записами у погосподарських книгах. Таким чином суд приходить до переконання, що члени колгоспного двору були колгоспниками та не відносилися до іншої суспільної групи, а тому позов є підставний. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Статтею 80 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року зазначено про наслідки закінчення строку позовної давності. Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Суд поновлюючи строк звернення до суду бере до уваги те, що позивач проживала та на момент звернення до суду з позовом про захист порушеного права проживає у спірному житловому будинку, не втратила з ним зв'язок приймає участь своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Про порушене права дізналася у 2015 році в квітні місяці. Працюючи в Вербовецькій сільській раді позивач за дорученням сільського голови знімала копії документів. Шукаючи потрібний документ вона натрапила на рішення яке оскаржує. Враховуючи наведене на підставі ст. ст. 80, 120, 123, ЦК УРСР, ст.ст. 257, 261, 319 ЦК України та

Outcome: approved