Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-26 00:00:00

30.06.2015 р. до Корольовського районного суду м. Житомира звернулася [PERSON] в інтересах малолітньої [PERSON] з позовними вимогами до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування 18/200 ідеальних частин житлового будинку по вул. Леваневського, 34 у м. Житомирі, який був укладений між [PERSON] і [PERSON] 27 серпня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу і зареєстрований в реєстрі за № 332.8. та повернення у власність [PERSON], 18/200 ідеальних частин будинку по вул. Леваневського, 34, які він успадкував на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Першою Житомирською нотаріальною конторою 20 вересня 2007 року і зареєстрованого в реєстрі за № 5-1528. В обґрунтування позову зазначила, що 05 вересня 2013 року між нею, та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії І-ТП№ 106341. До реєстрації шлюбу вони з відповідачем перебували у фактичних шлюбних відносинах з березня 2003 року, за час спільного проживання вона народила доньку [PERSON], 27 лютого 2004 року та [PERSON], [INFO]. З 2008 року вони з чоловіком і старшою донькою постійно мешкали в квартири [ADDRESS], яку він успадкував на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 вересня 2007 року. Реєстрацію місця проживання за вказаною квартирою [PERSON] було здійснено 31 липня 2010 року, а нею - 03 вересня 2013 року. У вересні 2013 року вони з дитиною виїхали до Ізраїля на лікування з метою завагітніти вдруге, однак у її відсутність відповідач здійснив відчуження квартири на підставі договору дарування частини житлового будинку, який був укладений між [PERSON] і його батьком - [PERSON] 27 серпня 2014 року. Про дані обставини їй стало відомо, коли після смерті [PERSON] його дружина - [PERSON] заявила свої права на спадкове майно померлого. 3а життя [PERSON] склав заповіт, за умовами якого все майно переходить у власність [PERSON]. Вважає, що укладення договору дарування 18/200 ід. частин квартири, укладений між [PERSON] і [PERSON] суперечить інтересам її з відповідачем малолітніх дітей, зміст правочину суперечить Цивільному кодексу Україні та іншим актам цивільного законодавства. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] та [PERSON], позовні вимоги підтримали у повному обсязі, наполягали на їх задоволенні на підставі того, що при укладені вищезазначеного договору були порушені права дітей. Представники відповідача [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, вважаючи його необґрунтованим та недоведеним, а також, що всі необхідні обставини були перевірені нотаріусом при укладанні правочину. Представник органу опіки та піклування в судове засідання не з"явився, направив до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, при вирішенні позову покладалась на розсуд суду (а.с.45). Третя особа приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не з"явилась, направила до суду заяву про розгляд справи без її участі ( а.с. 174). Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, пояснення свідків, та дослідивши надані сторонами докази, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, з наступних підстав: Судом встановлено, що 05 вересня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії І-ТП№ 106341 ( а.с 11). До реєстрації шлюбу сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах з березня 2003 року. За час спільного проживання [PERSON] народила доньку [PERSON], 27 лютого 2004 року ( а.с 14). 07 грудня 2014 року в них народилася друга дитина - [PERSON] ( а.с.17). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 20.09.2007 р. [PERSON] успадкував 18/200 частини житлового будинку № 34, що знаходиться по вул. Леваневського в м. Житомирі, що належала [PERSON], яка померла 28.04.2005 р. ( а.с.7). Відповідно до довідки КВЖРЕП №13 від 09.06.2015 р. неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в [INFO] в кв.2. ( а.с.20). 27.08.2014 р. [PERSON] передає безоплатно у власність [PERSON] 18/200 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою Житомирська обл., м. Житомир вул. Леваневського, буд. 34. ( а.с.9-10). Згідно з ч.2 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватись займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до положень Житлового кодексу України до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла в подружжя не виникло право спільної власності), їхніх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (частина друга статті 64 і частина перша статті 156 Житлового кодексу УРСР). Згідно з ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Після набрання чинності Цивільним кодексом України, право користування житловим приміщенням членами сімї власника отримали назву сервітуту (ст. 401 ЦК). Діти, які не є власниками майна, що належить на праві власності їх батькам ( інколи - іншим родичам), Згідно з пунктом 40 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року № 20/5, у разі укладання правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, договорів щодо поділу, обміну житлового будинку, квартири за участю осіб, над якими встановлено опіку або піклування, нотаріус перевіряє наявність дозволу органів опіки та піклування на укладання таких договорів. Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, ч. 1 і ч. 6 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не можу суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а правочин, що вчиняється батьками не може суперечить інтересам їхніх малолітніх дітей. У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочин) недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. З викладених підстав суд вважає позов є обґрунтованим, а тому задовольняє його.

Outcome: approved