Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач [PERSON] з 16.08.2019 року став одноосібним власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Проте окрім нього у квартирі зареєстрований [PERSON] , який більше двох років не проживає у вищезазначеній квартирі. Позивач змушений звернутися до суду за захистом порушених прав та законних інтересів, а саме захистом від порушення та перешкоди в реалізації права власності позивача, яке містить у собі право володіння, користування та розпорядження. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06.09.2019 року позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11.09.2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16.10.2019 року було закрите підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача позовні вимоги подала до суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд, вивчивши матеріали справи, з`ясувавши всі суттєві обставини, вважає позов обґрунтованим, доведеним та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 16.08.2019 року став одноосібним власником квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі Договору дарування частки квартири, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І.В. від 16.08.2019 року у частині 2602/3000 часток. Частка в розмірі 398/3000 належить позивачеві [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому Одеської міської Ради народних депутатів від 18.03.1996 року. Згідно з копією паспорту відповідача, яка була подана разом з позовною заявою, [PERSON] зареєстрований у вищезазначеній квартирі. [PERSON] не є членом сім`ї позивача. Відповідач з 2017 року не проживає за місцем реєстрації. Проте позивач повідомив суд, що [PERSON] дізнавшись про зміну власника вищезазначеної квартири, погрожував [PERSON] як новому власнику тим, чинив перешкоди у користуванні житлом Власником. Наявність реєстрації відповідача у квартирі порушує право власності позивача, що включає у себе право володіння, користування та розпорядження майном, а саме позбавляє його права користуватися і розпоряджатися власним майном на свій розсуд. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своє сім`ї, інших осіб. У відповідності до ст.150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ст.64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Однак, відповідач [PERSON] не є членом родини позивача - власника квартири за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, відповідач не має правових підстав проживати у квартирі [PERSON] , а також чинити перешкоди щодо користування та розпорядження вищезазначеною квартирою. Також, статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На підставі вищезазначеного, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і не ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у судовому порядку. Згідно ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Однак, відповідач, як вбачається із наданих Позивачем письмових пояснень сусідів на поверсі, вже понад двох років за вказаною адресою не проживає. Згідно ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно ч.5 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у Постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Згідно ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Аналогічні висновки викладені у Постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року по справі № №6-709цс16 та Постанові Верховного Суду України від 01.03.2016 року по справі № 825/1335/13-а. Постанові від 01.03.2016 року зазначається, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 2) про позбавлення права користування житловим приміщення. Такий висновок відповідає пункту 2 частини 1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» у тому, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] не членом сім`ї [PERSON] , за зареєстрованим місцем проживання: [ADDRESS] не проживає за вказаною адресою, не має інших законних підстав для проживання за даною адресою, що є правовою підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовну вимогу [PERSON] щодо визнання [PERSON] , (РНОКПП [NUMBER] ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , обґрунтованою, у зв`язку з чим такою, що підлягає задоволенню. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 ст.16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Outcome: approved