Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-27 00:00:00

18 лютого 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що з відповідачем зареєстрували шлюб 23 березня 2010 року. Від подружнього життя сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Однією сім»єю сторони не проживали і не проживають на даний час, мають різні сім"ї. Тому позивачка і звернулася до суду з даним позовом. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, до суду надійшло електронне повідомлення про те, що позивач просить розглянути справу без її участі, на задоволенні позову наполягає. Відповідач [PERSON] також у судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином про дату та місце розгляду справи, причин неявки не повідомив. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, у відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. У відповідності до ст.112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони у справі зареєстрували шлюб 23 березня 2010 року у Ковалівській сільській раді Полтавського району Полтавської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №11. Після укладення шлюбу позивачу присвоєно прізвище чоловіка - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER] (а.с.5). Від подружнього життя сторони мають сина [PERSON], [INFO] (а.с.6). Відповідно до довідки №135 від 17 лютого 2016 року [PERSON], 2011 року народження, мешкає разом з матір"ю [PERSON] в [ADDRESS], та навчається у Верхосульському НВК ЗОШ І-ІІІ ступенів - ДНЗ (а.с.7). Як вбачається з позовної заяви, подружжя разом не проживали і не проживають на даний час, створили власні сім"ї, відповідач проживає окремо в іншому населеному пункті, сім»я існує лише формально, причиною розпаду сім»ї стало створення сторонами власних сімей. Регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Таким чином, суд приходить до висновку, що сім"я існувала лише формально, збереження сім'ї та поновлення шлюбних відносин неможливе, подальше спільне проживання неможливе, так як суперечить інтересам сторін, малолітньої дитини, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі сторін, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті права, а тому шлюб необхідно розірвати. У відповідності до ст.113 СК України, якою визначено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище, а також на підставі заяви позивача, суд вважає за необхідне відновити позивачу дошлюбне прізвище, - [PERSON]. На підставі викладеного,

Outcome: approved