Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-24 00:00:00

21.09.16 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що з 25 квітня 2012 року вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Під час перебування в шлюбі, 05 листопада 2012 року сторонами за спільні кошти була придбана квартира [ADDRESS]. Позивачка зазначає, що під час укладення договору купівлі-продажу ними було вирішено оформити спірну квартиру на відповідача. В зв'язку з неприязними стосунками між сторонами, відповідач не бажає визнавати право позивача на спірну квартиру, та вважає себе власником квартири. Оскільки домовленості щодо розміру часток у спільному майні подружжя сторонами не досягнуто, тому [PERSON] звернулася до суду з даним позовом та просить розділити спільне майно подружжя наступним чином: визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], а також стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач позов визнав частково, не заперечував проти визнання за [PERSON] права власності на ? частку квартири. Суду пояснив, що його мати [PERSON] дала їм 16 000 доларів США на купівлю квартири у борг строком до 05.11.2016 року, що підтверджується його розпискою. Батьки позивачки дали 3 000 доларів США, а їх спільні накопичення, витрачені на купівлю квартири, становили тільки 2 000 доларів США. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх на підстав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Також частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною другою статті 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Як вбачається з матеріалів справи, 25 квітня 2012 року [PERSON] зареєстрував шлюб з Войчишиною (після реєстрації шлюбу [PERSON]) [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-КЕ № 091891, виданим Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області (а.с. 6). Відповідно до договору купівлі-продажу від 05 листопада 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON], судом встановлено, що відповідач [PERSON] набув у власність (купив) квартиру під № 116 в будинку № 60 по вулиці Київській у м. Кременчуці за ціною 131 000 грн. (а.с. 40-41). Даний договір зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 12 грудня 2012 року. У відповідності до витягу про державну реєстрацію прав від 12.12.2012 за № 36674504, вищевказана квартира належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 44). Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 28.02.2017 року, яке набрало сили 10.03.2017 року, шлюб між ними розірвано. За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України визначено, що об?єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. За правилами ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частина 3 ст. 368 ЦК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об?єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст. 68 СК України). Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Спосіб та порядок поділу спільного сумісного майна подружжя зазначені в ст. 71 СК України. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Пунктами 22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири та транспортні засоби тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. 05 листопада 2012 року відповідачем надано розписку відповідно до умов якої [PERSON] із дозволу своєї дружини [PERSON] взяв у борг в [PERSON] 16 000 дол. США для купівлі квартири за адресою: [ADDRESS], в присутності свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 39). Сторони суду пояснили, що фактично купили квартиру за суму еквівалентну 21 000 доларів США, з яких 2 000 доларів США належали їм, а решту дали батьки. Так, [PERSON] пояснила, що частину коштів, за її версією, 14 000 доларів США їм дала мати відповідача, проте безоплатно, а не на умовах боргу. ЇЇ батьки також давали гроші на купівлю квартири в сумі 3 000 доларів США та 20 000 грн. безоплатно. Про розписку відповідача вона дізналася у судовому засіданні. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя знайшли своє підтвердження, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 551, 20 грн. витрат на оплату судового збору та на користь держави 729, 34 грн. Враховуючи вищевикладене, відповідно до статей 215-218 ЦПК України, суд

Outcome: approved