Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-04 00:00:00

[PERSON] 17.12.2014 звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди (т.1 а.с. 2-8). Позивач 14.04.2015 уточнила свій позов (т. 1 а.с. 200-205) та 28.05.2015 за її заявою у якості співвідповідача залучено Міський комунальний заклад культури «Дніпропетровська дитяча музична школа № 15» (далі МКЗК ДДМШ №15) (т.2 а.с.195). Згідно до уточнених позовних вимог позивач просить суд визнати недостовірними та зобов'язати відповідачів спростувати відомості шляхом публічного виступу перед педагогічним колективом МКЗК ДДМШ №15, які були нею поширені під час зборів педагогічного колективу 07.02.2014 та 05.03.2014, а саме: а) про недостатню кількість творчих здобутків позивача для номінування на почесне звання «Заслужений діяч мистецтв України»; б) інформацію про профнепридатність позивача; в) відомості, викладені в характеристиці, зачитаної під час проведення зазначених зборів; г) про композиторську діяльність, яка має бути невідємно пов'язаною з основною роботою позивача як викладача; д) наполягання позивача на тому, щоб їй надали почесне звання «Заслужений діяч мистецтв України». Крім того, позивач просила стягнути з відповідачів на свою користь суму компенсації моральної шкоди на в розмірі 30000 грн. та судові витрати у розмірі 543 грн. 60 коп. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалася на те, що 14.01.2014 до МКЗК ДДМШ №15 надійшов пакет документів для номінування позивача на почесне звання «Заслужений діяч мистецтв України». Позивач погодилася, щоб ці документи були розглянуті на зборах. В пакет документів входять згідно Положення про почесні звання України від 29.06.2001 N476/2001 п.17 та згідно специфіки роботи і творчої діяльності позивача: список музичних творів композитора, перелік друкованих праць, репертуарний лист виконавця (баян). Відповідач [PERSON] не виставила на розгляд перших та других зборів усі надані документи, а фактичний розгляд справи зводився тільки не по основній суті. Збори були проведені 07.02.2014 та відповідач-1, яка була головою перших зборів, маючи усю інформацію про діяльність позивача, необєктивно оцінила її як творчу особистість, принизливо відносилась до творчих здобутків позивача та всіма можливими діями намагалась та продовжує намагатись знищити ділову репутацію, честь та гідність позивача та налаштувати педагогічний колектив проти неї. Під час зборів 07.02.2014 була піднята тема Всеукраїнського фестивалю-конкурсу імені М.Різоля, який проводився щорічно на базі указаної музичної школи. У відповідях відповідача-1 відносно цього фестивалю-конкурсу домінує негативне ставлення до позивача, чим підтверджується глумління над честю і гідністю. Упереджене, незрозуміле ставлення до позивача з боку відповідача -1 і колективу привело до тривалого пригніченого стану. Позивач знаходилася у стані постійного нервового напруження та стресу, що призвело до загострень хронічних захворювань. Специфіка роботи позивача пов'язана з дітьми, тому постійне нервове напруження недопустиме. Відповідач як директор школи допустила грубе порушення, не створивши сприятливих умов для роботи з дітьми, внаслідок чого позивач з 18.02.2014 по 28.02.2014 у зв'язку з погіршенням здоров'я знаходилася на стаціонарному лікуванні. 05.03.2014 відбулися другі збори колективу та була викладена неправдива характеристика на позивача, яка має 25 років педагогічного стажу, відома не тільки в музичній школі, в якій працює викладачем, але й по всій Україні і за кордоном. Зокрема, в характеристиці, наданій для розгляду на зборах: викладена неправдива інформація: «За 10 років роботи у школі закінчили 7 учнів». За період роботи в школі на день проведення зборів у позивача закінчили 16 учнів. Охарактеризовано позивача у вузьких рамках тільки за період роботи в музичній школі. Неправдиво викладено: «Поступивших в середні та вищі учбові заклади культури немає». Випускник позивача [PERSON] закінчив Дніпропетровське училище культури і навчається в Дніпропетровській консерваторії ім. Глінки. Згідно відповіді Міністерства культури України від 07.05.2014 №561/7-4/53-14: «Зазначені списки та переліки мають включати творчі здобутки незалежно від місця їх досягнення». Під час роботи за сумісництвом в ДМШ №1 випускники [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] закінчили середні навчальні заклади (педагогічний коледж ДНУ, музичне училище ДК ім. Глінки), вищі навчальні заклади (Криворізький педагогічний університет і Київський інститут музики ім. Глієра). На даний час працюють викладачами: [PERSON], [PERSON]. За час роботи викладачем педагогічного училища ДНУ Позивач випустила не одного учня для роботи в дитячих закладах. Достатньою інформацією відносно працевлаштування учнів позивач не володіє. В характеристиці не були висвітлені усі досягнення учнів позивача. Ансамбль «Веселі музиченьки» під керівництвом позивача став лауреатом Всеукраїнського конкурсу ім. Різоля, директором якого є відповідач-1. Про цей факт в характеристиці не вказано. Не фігурує важливе поняття «лауреат міжнародних конкурсів». Це є відзнакою журі (провідних фахівців музичного мистецтва). За цими досягненнями стоїть копітка праця позивача, що доказує професійність, вміння працювати з дітьми. Не було вказано особистих досягнень позивача як композитора, як виконавиці, як викладача (володар Гран-прі конкурсу «РRЕМІО LANCIANO» в Італії, іменний стипендіат міського голови [PERSON], надруковані праці методичного і композиторського напрямків, як громадський діяч позивач увійшла у Довідник «Баянно-акордеонне мистецтво України» [PERSON]). Була викладена неправдива інформація: «За 10 років роботи у школі...» Цим відповідач- 1 грубо порушила Закон України «Про державні нагороди». Позивач посилалася на те, що на других зборах були порушені: оцінка діяльності позивача як викладача, творчої особистості, яка повинна бути обєктивною, а було лише принизливе ставлення до неї. Усі конкурси, в яких були досягнення учнів і позивача повинні були бути розглянуті в повному обсязі. Спостерігачі не виконували своїх прямих функцій. Протокол других зборів, наданий позивачу, несе неповну інформацію про усіх виступаючих на обговоренні. Після других зборів стан здоровя позивача ще більше погіршився. Неповажне ставлення, приниження і спростування фактів творчої активності до позивача повторно призвело до стресу і вплинуло на її стан здоров'я (при профмедогляді було виявлено погіршення і загострення хронічного захворювання). Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві та письмових поясненнях, просили позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що 07.02.2014 відповідач-1 дійсно провела збори в музичній школі, у звязку із надходженням документів про номінування позивача на почесне звання «Заслуженого діяча мистецтв України». На зборах відповідач-1 представила характеристику позивача, вказавши відомості, які їй відомі і вся її діяльність в музичній школі. Доводи позивача про наявність учнів, які вступили до вищих навчальних закладів культури, яких вона навчала в інших школах, посилаючись на те, що відповідач-1 повинна була зібрати про неї всю інформацію, не визнано відповідачами, оскільки відповідно до законодавства, що регулює спірні відносини, така інформація повинна надаватися вже з самим поданням про присвоєння цього звання. В той же час, 07.02.2014 були лише збори для вирішення висунення даної кандидатури, а не направлення пакета документів з поданням до відповідних органів. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Частиною 4 ст. 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі. Згідно положень 277 ЦК України та роз'яснень, які містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Згідно із ч. 2 ст. 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема: критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема: гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" роз'яснено, що згідно положень статті 40 Конституції України та з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, а не поширення недостовірної інформації. Разом із тим звернення має бути адресоване органу державної влади, органу місцевого самоврядування та посадовій і службовій особам цих органів, що компетентні розглянути таке звернення. Наявність у зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і це звернення було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до Положення про почесні звання України, затвердженого Указом Президента України від 29.06.2001 № 476/2001, почесне звання «Заслужений діяч мистецтв України» присвоюється режисерам, хормейстерам, балетмейстерам, диригентам, художникам, художнім керівникам мистецьких колективів, композиторам, письменникам, драматургам, сценаристам, кінооператорам, мистецтвознавцям та літературознавцям, викладачам навчальних закладів культури і мистецтв за створення високохудожніх творів у галузі музики, літератури, драматургії, кінематографії, наукових праць з питань мистецтва та літератури, підготовку кадрів працівників культури і мистецтв, організацію діяльності культурної сфери. Приписами цього Положення унормовано, що Подання про присвоєння почесних звань вносяться Президентові України Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України, міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади, Конституційним Судом України, Верховним Судом України, Вищим арбітражним судом України, Генеральною прокуратурою України, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, а також Комісією державних нагород та геральдики при Президентові України, творчими спілками, об'єднаннями громадян (п. 10 Положення). Висунення кандидатур до присвоєння почесних звань здійснюється гласно за місцем роботи особи, яку представляють до нагородження, у трудових колективах установ, організацій, підприємств незалежно від типу, форми власності та господарювання. Клопотання про присвоєння почесних звань порушується перед відповідним органом чи організацією вищого рівня залежно від підпорядкованості (п. 11 Положення). Відповідно до п. 15 Положення органи, яким надано право вносити подання про присвоєння почесних звань, надсилають на ім'я Президента України зазначене подання і нагородний лист установленого зразка. У нагородному листі зазначаються конкретні заслуги особи, що стали підставою для порушення клопотання про присвоєння почесного звання. Таким чином, системний аналіз указаних приписів законоадвства вказує на те, що внесення клопотання про присвоєння почесного звання або відповідного подання є правом, а не обовязком відповідної установи або організації. В даному випадку, аналізуючи надані сторонами докази, що були досліджені в судовому засіданні, суд доходить до висновку про те, що під час зборів педагогічного колективу 07.02.2014 та 05.03.2014 вирішено питання щодо розгляду заяви [PERSON] про відзначення особливих заслуг викладача [PERSON] та направлення до управління культури та мистецтв Дніпропетровської міської ради клопотання про присвоєння почесного звання [PERSON], в ході яких оприлюднено відомості щодо професійних якостей та творчих здібностей позивача, за наслідками чого відповідним голосуванням не було прийнято рішення про внесення відповідного клопотання. Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. № 1 чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації , оскільки вони є морально етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних обєктів судового захисту. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації. Пункт 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України передбачає що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У відповідності до положень\~статті 212 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. \~\~\~\~\~\~\~\~\~ Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. \~\~\~\~\~\~\~\~ Отже, заслухавши та дослідивши пояснення сторін, свідків, суд вважає їх належними та достатніми для вирішення справи по суті, та такими, що відповідають вимогам\~статей 59-60 ЦПК України, згідно яких належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] стосовно поширення відповідачами недостовірної інформації не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки [PERSON] не надано підтвердження, що поширена інформація є недостовірною та відповідачам було відомо про недостовірність, неправильність цієї інформації, та як саме поширена інформація порушила її особисті майнові права, оскільки у межах відповідної компетенції, з урахуванням колегіального вирішення цього питання на підставі відповідних даних про діяльність та здобутки позивача прийнято рішення про відсутність підстав для ініціювання присвоєння звання. Водночас, суд бере до уваги той факт, що відповідач-1 при цьому використовувала відомі їй факти, а відтак підстав вважати, що вона умисно приховала певні досягнення позивача немає. З цього випливає, що інформація відповідача-1 стосовно позивача не носила негативний характер, а тому вона не підлягає спростуванню. Згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (не майнової) шкоди» обовязковому зясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору». За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач в позовній заяві та під час судового розгляду не надала суду належних доказів наявності моральної шкоди на підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачами моральних страждань, та не довела вину відповідачів, не надала доказів причинно наслідкового звязку між діями відповідачів та начебто завданою шкодою, а отже в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди також слід відмовити. Що стосується клопотання представника відповідача [PERSON], поданого у судовому засіданні, щодо стягнення судових витрат у сумі 5000 грн. з позивача на користь [PERSON], суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно з положеннями ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст. 47 Кодексу учасниками цивільного процесу, крім осіб, які беруть участь у справі, є експерт, перекладач, спеціаліст, особа, яка надає правову допомогу. Згідно із ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Така особа має право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. За долученими до справи довіреностями [PERSON] надано повноваження представника, саме у такому процесуальному статусі згідно наявних у справі журналів судових засідань [PERSON] брала участь у справі. Таким чином, [PERSON] приймала участь у розгляді справи у якості представника за довіреністю, суд не постановляв ухвалу про допуск до участі у справі її як особи, яка надає правову допомогу, а тому підстав для стягнення коштів у зазначеному розмірі немає. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги результат вирішення справи, сплачений позивачем судовий збір стягненню не підлягає.

Outcome: dismissed