Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь суму боргу у розмірі 191013,62 грн., три відсотки річних у розмірі 1632,77 грн., проценти в розмірі 3265,55 грн. а також судові витрати. Свої вимоги мотивує тим, що 16.12.2019 року він видав довіреність строком на один рік, тобто до 16.12.2020 року, якою уповноважив [PERSON] на придбання (купівлю) за кордоном в будь-яких країнах світу на його ім"я транспортного засобу. На виконання укладеного договору доручення та виданої на підставі нього довіреності він особисто передав відповідачу грошові кошти у розмірі 6850 доларів США, що еквівалентно 191013,62 грн., за курсом НБУ станом на день написання позовної заяви, 1 долар США = 27,8852 грн. На звернення, з проханням повернути гроші, відповідач не реагує, у зв`язку із чим позивачем було направлено відповідачу вимогу про повернення коштів від 02.02.2021 року. У зв`язку із не виконанням відповідачем свого зобов`язання, відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача три відсотки річних у розмірі 1632,77 грн., проценти в розмірі 3265,55 грн. Ухвалою суду від 20.05.2021 року відкрито спрощене позовне провадженні у справі. Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю. Проти заочного розгляду справи не заперечили. Відповідач в судове засідання не з`явився повторно, хоча належним чином повідомлявся про час, дату і місце проведення судового засідання, про причини неявки відповідач суд не повідомив, відзив не подав, таким чином суд проводить розгляд справи на підставі ст.280 ЦПК України в заочному порядку, на підставі наявних у справі даних та доказів. Дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 16.12.2019 року [PERSON] видав довіреність строком на один рік, тобто до 16.12.2020 року, якою уповноважив [PERSON] придбати (купити) за кордоном в будь-яких країнах світу на його ім"я транспортний засіб. Згідно розписки [PERSON] зобов"язався до 09.02.2020 року привести до повної готовності автомобіль Ford Focus придбаний для [PERSON] або повернути кошти затрачені на нього 6500 доларів США. Зобов"язався компенсувати витрати на авто [PERSON] до 30.05.2020 року в сумі 6850 доларів США. Суд також встановив, що отримані [PERSON] грошові кошти у сумі 6850 доларів США, на теперішній час відповідачем позивачу не повернуті. Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України (надалі -ЦК України) за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Вирішуючи справу суд враховує, що позивач на підтвердження своїх вимог долучив до матеріалів справи оригінал розписки від 01.02.2020 року, складений відповідачем про те, що він зобов`язався їх повернути. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Як роз`яснив Верховний суд України у постанові від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц від 13 грудня 2017 року, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Позивач звертався до відповідача з письмовою вимогою про повернення позики. Про що свідчить претензія та фіскальний чек наявний в матеріалах справи (а.с.14) Однак відповідач грошові кошти не повернув. Про неналежне виконання відповідачем свого обов`язку щодо повернення грошових коштів також свідчить наявність боргового документа (розписки) саме у кредитора, який долучив її до справи. Таким чином, оскільки відповідач на час написання розписки мав в користуванні грошові кошти, належні позивачу, та сторони дійшли обопільної згоди про те, що такі кошти будуть перебувати у користуванні відповідача певний час, про що склали відповідну розписку, зазначене підтверджує факт укладення договору позики між ними та його умови. Знаходження розписки у позивача свідчить про невиконання відповідачем свого обов`язку про повернення боргу, а тому наявні підстави для стягнення боргу. В Постанові Великої Палати Верхового суду від 16 січня 2019 року ( справа № 464/3790/16-ц ) зроблений наступний висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення ч. 1ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. При цьому відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Необхідність при цьому стягнення боргу саме в іноземній валюті ґрунтується на правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій в постановах від 04.07.2018 року по справі №761/12665/14-ц провадження №14-134цс18 та від 16.01.2019 року по справі №373/2054/16-ц провадження №14-446цс18. При цьому суд не повинен вказувати в резолютивній частині рішення еквівалент в гривнях, оскільки це внесе двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово, що слідує з постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року №723/304/16-ц провадження №14-360цс19. З огляду на офіційний курс гривні щодо іноземної валюти Долара США на день подання позову (1 долар США 27,8852 грн.) сума заборгованості відповідача по розписці від 01.02.2020 року становить в загальній сумі 6850 доларів США, що еквівалентно до національної валюти України 191013,62 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд вважає обґрунтованою позовну вимогу про стягнення з відповідача в користь позивача 3 % річних від простроченої суми зобов`язання, які виникли між сторонами на підставі договору позики від 01.02.2020 року, у розмірі 1632,77 грн. На підставі викладеного, суд прийшов до висновку про наявність спірних правовідносин між сторонами, які відносяться до договірних зобов`язань, зокрема, позики, встановив, що права позивача відповідачем порушені, тому вони підлягають захисту, необхідно стягнути з відповідача борг за договором позики від 01.02.2020 р. в сумі 191013,62 грн, три відсотка річних у розмірі 1632,77 грн та проценти у розмірі 3265,55 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача на користь позивача 1959,20 грн судового збору. На підставі наведеного та

Outcome: approved