Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Катерина Юріївна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що їй на праві власності належала квартира [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 10.10.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою Л.І.. У даній квартирі разом із позивачкою проживав також її син [PERSON] , який тяжко хворів. [PERSON] є донькою [PERSON] та, відповідно, онукою [PERSON] . [PERSON] бажав аби належна [PERSON] квартира у подальшому належала його доньці [PERSON] , яка на той час доглядала батька та бабусю, допомагала та відвідувала їх. Таким чином, позивачка була вимушена погодитися переоформити квартиру на онуку [PERSON] за умови, що відповідачка догляне її та свого батька до смерті. [PERSON] , яка є онукою позивачки, запевняла свою бабусю [PERSON] , яка є людиною похилого віку та за станом здоров`я потребувала сторонньої допомоги, що вона буде постійно надавати їй необхідну допомогу по веденню домашнього господарства, оплаті за житло, придбанні ліків, а також буде доглядати за своїм хворим батьком, оскільки бабуся за віком та станом здоров`я не мала можливості забезпечити та здійснювати належний догляд за хворим сином [PERSON] .. Таким чином, волевиявлення позивачки було спрямоване виключно на укладення договору довічного утримання. У січні 2015 року відповідачка відвезла свою бабусю [PERSON] до нотаріуса, який, нічого не роз`яснюючи та не з`ясувавши, запропонував поставити необхідні підписи, однак документи для ознайомлення їй надані не були, але вона була впевнена в тому, що підписує договір довічного утримання, бо між нею та онукою була така домовленість. Після підписання документів позивачці не було надано екземпляр договору. Протягом 2015-2016 років відповідачка іноді приїжджала до бабусі та до свого батька, брала прати речі. Позивачка самостійно сплачувала комунальні послуги за квартиру, матеріальної допомоги відповідачка не надавала. Починаючи з 2017 року [PERSON] взагалі припинила приїздити до позивачки, навіть не провідувала свого батька [PERSON] , який помер [INFO] . Вона була присутня на його похованні, але матеріальної допомоги не надавала, усі витрати на поховання сина [PERSON] несла сім`я його брата. Після смерті [PERSON] у позивачки значно погіршилося здоров`я та вона залишилася одна у скрутному матеріальному становищі. [PERSON] неодноразово телефонувала своїй онучці [PERSON] із проханням допомогти та приїхати, однак вона не відвідувала позивачку, не допомагала по господарству, не надавала будь-якої матеріальної допомоги, а згодом зовсім припинила брати слухавку. Оскільки позивачка постійно проживає у даній квартирі та усі витрати по сплаті комунальних послуг сплачує особисто, у вересні 2018 року вона зателефонувала відповідачці з проханням привезти їй документи на квартиру для оформлення субсидії, але [PERSON] відмовилася. З цих підстав позивачка була вимушена звернулася за допомогою до голови Товариства співвласників багатоквартирного будинку, який повідомив, що квартира їй не належить, а власником квартири є її онучка [PERSON] за договором купівлі-продажу. Після отримання вказаної інформації позивачка звернулася за юридичною допомогою та отримала інформацію із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №143549479 від 31.10.2018 року, відповідно до якої спірна квартира належить на праві власності її онучці - відповідачці [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 23.01.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Ричкою К.Ю.. У нотаріуса [PERSON] отримала копію договору купівлі-продажу квартири, з якої їй стало відомо про те, що 23 січня 2015 року замість договору довічного утримання був укладений договір купівлі-продажу квартири, за яким начебто вона отримала від відповідачки за квартиру 307 253,00 грн., однак ці обставини не відповідають дійсності. Наміру продавати свою квартиру у позивачки не було, оскільки дана квартира була та є її єдиним житлом. Також позивачка зазначила, що коштів за квартиру вона від [PERSON] не отримувала та після укладення спірного договору купівлі-продажу продовжила проживати у квартирі. Посилаючись на вказані обставини та зазначаючи, що вона була введена в оману стосовно природи укладеного договору, позивачка просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 23.01.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Катериною Юріївною, зареєстрований у реєстрі за №324, відповідно до якого [PERSON] продала [PERSON] квартиру [ADDRESS] ). Представник відповідачки [PERSON] надала до суду відзив, яким проти задоволення позовних вимог заперечувала з огляду на те, що 23.01.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладений та нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого позивачка продала, а відповідачка придбала квартиру [ADDRESS] , загальною площею 36,1 кв.м. Договір підписаний обома сторонами, що не заперечується позивачкою. Відповідно до п.5 Договору продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 307 253,00 грн. (триста сім тисяч двісті п`ятдесят три грн. 00 коп.), які отримані продавцем від покупця під час оформлення договору. Сторони підтверджують факт повного розрахунку за продаж квартири. Позивачка стверджує, що вона кошти не отримувала, однак договір, на думку представника відповідачки, спростовує її твердження. Також представник відповідачки зазначила, що позивачкою [PERSON] не надано до суду жодного доказу того, що грошові кошти від відповідачки нею отримані не були. Таким чином, представник вважає, що дії позивачки свідчать лише про наміри збагатитися за рахунок відповідачки шляхом отримання нерухомості, по якій вона отримала повний розрахунок. [PERSON] у позові зазначено, що її волевиявлення було спрямовано на укладення договору довічного утримання, однак під час того, як позивачка отримувала кошти від [PERSON] , вона не висловлювала жодних заперечень та не наполягала на укладенні договору довічного утримання. Жодного доказу того, що між сторонами була будь-яка домовленість з приводу наміру укласти договір довічного утримання позивачкою не надано. Відповідно до п.16 договору сторони у присутності нотаріуса стверджують одна одній, що однаково розуміють значення та умови договору та його правові наслідки; договір між ними спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним; їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі; вони не визнані в установленому порядку недієздатними (повністю бо частково); вони не страждають в момент укладення цього Договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті; вони вільно володіють українською мовою. Таким чином, у момент підписання договору купівлі-продажу [PERSON] добре розуміла значення правочину, який укладався, а тому представник відповідачки вважає безпідставними твердження щодо необізнаності позивачки. Посилаючись на вказані обставини, представник відповідачки [PERSON] просила суд відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Також представник відповідачки [PERSON] зауважила, що позивачкою пропущено трирічний строк позовної давності звернення до суду, оскільки спірний договір посвідчено - 23.01.2015 року. Третьою особою приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Катериною Юріївною надано до суду письмові пояснення, у яких зазначила, що позивачка [PERSON] зверталася із проханням посвідчити саме договір купівлі-продажу квартири. На момент підписання вказаного договору купівлі-продажу квартири у нотаріуса не було сумнівів щодо усвідомлення позивачкою значення своїх дій. Усі необхідні документи для підготовки та укладання договору були надані їй особисто [PERSON] . Перед підписанням договір був прочитаний позивачкою, усі її зауваження щодо тексту договору враховані. У п.5 договору купівлі-продажу вказано, що продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 307 253,00 грн. та що сторони підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру. Також позивачкою була прочитана та підписана заява про те, що відчужувана квартира є її особистою приватною власністю, текст якої їй був зрозумілий і заперечень не викликав. До відома позивачки також було доведено зміст заяви чоловіка покупця про те, що [PERSON] набуває квартиру в особисту власність за особисті кошти, про що зазначено у тексті договору купівлі-продажу (п. 9, 10), який позивачка неодноразово прочитала перед підписом. Отже, [PERSON] не могла не розуміти, що підписує саме договір купівлі-продажу, а не договір довічного утримання. Договір купівлі-продажу квартири підписувався сторонами добровільно, без будь-якого примушення та насильства. Українська мова сторонам була зрозуміла. Попередньо сторони були ознайомлені нотаріусом з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочину. Зміст ст. 182, 215-220, 225, 229-236 Цивільного кодексу України, ст. 57, 59, 65 Сімейного кодексу України нотаріусом сторонам було роз`яснено, про що свідчать їх підписи на договорі. Також нотаріус зауважила на строк позовної давності, оскільки договір купівлі-продажу квартири, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального Ричимо Катериною Юріївною за реєстровим номером 324, укладено 23.01.2015 року, отже, на думку нотаріуса, позивачкою пропущений строк позовної давності. У судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала позовну заяву у повному обсязі та пояснила, що між нею та [PERSON] , яка є її онукою, була домовленість, що остання буде доглядати за нею, допомагати, сплачувати комунальні послуги та купувати ліки, у зв`язку з цим вона погодилася укласти з відповідачкою договір довічного утримання. З метою посвідчення договору довічного утримання онучка відвезла позивачку до нотаріуса та пішла у інший кабінет оформляти документи, потім запросила зайти та підписати документи, перед підписанням зміст договору ніхто їй не роз`яснював та вголос не зачитував. Позивачка вважала, що підписує договір довічного утримання та не мала наміру продавати квартиру. Після підписання договору онучка припинила навідувати, матеріально не допомагала. Жодних коштів від [PERSON] вона не отримувала та квартиру у власність онуці не продавала. Вона як проживала, так і проживає у квартирі, яка є її єдиним житлом, сама сплачує комунальні послуги та несе усі витрати по утриманню житла. Вона, як за життя сина, так і на теперішній час, за станом здоров`я та за віком потребує сторонньої допомоги, догляду та матеріальної підтримки. Відповідачка декілька років не відвідує її та не спілкується, незважаючи на те, що до укладання договору вона позивачку запевняла надавати таку допомогу та доглядати до смерті. Між нею та онукою ніколи не велося розмови щодо укладання договору купівлі-продажу, та їй відомо, що у онуки взагалі не було ніяких грошей на придбання квартири. Таку суму позивачка не могла отримувати та версія відповідачки з приводу передачі їй грошей є неправдивою. Тільки у 2018 році після звернення до ТСББ з приводу отримання субсидії їй стало відомо, що дана квартира належить онуці за договором купівлі-продажу. Представник позивачки [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та пояснила, що позивачка є особою похилого віку, яка за віком та за станом свого здоров`я потребує догляду. Тому за умови, що онучка буде доглядати позивачку, вона погодилася на укладання договору довічного утримання. [PERSON] відвезла позивачку до нотаріуса та залишила її чекати у коридорі, поки складався документ. Після цього [PERSON] запросили пройти до кабінету та дали їй підписати документи, які були складені українською мовою, яку позивачка погано розуміє, зміст договору їй ніхто не роз`яснював та вголос не зачитував. Позивачка вважала та була впевнена, що підписує договір довічного утримання. Після підписання спірного договору онучка взагалі припинила навідувати позивачку. Тільки у 2018 році після звернення до ТСББ за оформленням субсидії позивачка дізналася, що квартира їй вже не належить, а замість договору довічного тримання у нотаріуса було посвідчено договір купівлі-продажу. У договорі купівлі-продажу вказано, що продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 307 253,00 грн., однак позивачка кошів не отримувала. Також представник позивачки [PERSON] посилалася на встановлені граничні суми розрахунків готівкою, а саме 150\~000 гривень для фізичних осіб між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, однак позивачці не передавались та не перераховувались такі кошти, а тому і доказів передачі коштів ні у відповідачки, ні у нотаріуса, немає. Крім того, представник позивача [PERSON] зазначила, що позивачка самотужки сплачувала та сплачує комунальні послуги за квартиру, та несе усі витрати на утримання спірного нерухомого майна. Відповідачка [PERSON] у судове засіданні жодного разу не з`явилася, незважаючи на те, що судом неодноразово визнавалася її явка обов`язковою. Представник відповідачки [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог та зазначила, що позовна заява є безпідставною, оскільки позивачка отримала від відповідачки кошти за квартиру та факт передачі коштів може підтвердити свідок чоловік відповідачки. Також представник зазначила, що [PERSON] не сплачувала за комунальні послуги, оскільки вона за договором купівлі-продажу сплатила кошти позивачці. У судовому засіданні були допитані свідки. Свідок [PERSON] , яка є невісткою позивачки, пояснила суду, що з довідки від ОСББ стало відомо, що квартира належить [PERSON] .. Позивачка розповідала, що до неї приїздила її онука з продуктами харчування та обіцяла доглядати її до смерті, тому позивачка і погодилась укласти з онучкою договір довічного утримання. Однак, відповідачка її ввела в оману та замість договору довічного утримання надала їй підписати договір купівлі-продажу. Останні два роки відповідачка не приїздила до своєї бабусі та не піклувалася про неї. Також свідок зазначила, що відповідачка має незадовільний стан здоров`я та часто відвідує лікарні, тому на теперішній час свідок разом з донькою здійснює за нею догляд. Свідок [PERSON] , пояснила суду, що вона є сусідкою позивачки та має з нею товариські стосунки. [PERSON] розповідала, що її онучка [PERSON] обіцяла здійснювати за нею догляд, купувати продукти та допомогти зробити косметичний ремонт у квартирі. Через своє скрутне матеріальне становище вона і погодилася на вмовляння своєї онучки підписати договір довічного утримання. Незважаючи на це, після підписання договору її матеріальне становище не покращилося, у [PERSON] не було коштів навіть на поховання сина. Після смерті сина стан здоров`я у позивачки значно погіршився. Єдина особа, яка надає допомогу [PERSON] , це її друга онучка. Свідок [PERSON] , який є чоловіком відповідачки [PERSON] , пояснив суду, що у 2015 році був присутнім у нотаріуса при посвідченні договору купівлі-продажу. Його дружина мала кошти та виявила бажання придбати квартиру у своєї бабусі, однак звідки у [PERSON] така сума грошей, він не знає. Перед тим, як сторони підписали договір, усі його прочитали. Він був присутнім при передачі коштів, гроші передавалися у гривні, розписок ніхто нікому не писав. Вислухавши пояснення позивачки та представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 10.10.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою Л.І.(а.с.79). 23.01.2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Катериною Юріївною, зареєстрований у реєстрі за №324, (індексний номер 18813566), відповідно до якого [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , продала [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , належну їй квартиру [ADDRESS] )(а.с.78). Згідно змісту\~ст. 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1\~ст.15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з вимогами ч.1\~ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 1 Першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Згідно зі\~ст.328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до змісту ст.ст.\~316,\~317,\~319,\~321 ЦК України\~право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. В силу\~ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин - це правомірна, не заборонена законом дія, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Презумпція правомірності правочину закріплена у\~ст.204 ЦК, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч.ч. 3, 5\~ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання сторонами або стороною правочину вимог, встановлених частинами 1-3, 5, 6\~ст. 203 ЦК, є підставою для визнання його недійсним (ч.1 ст.215\~ЦК). Заявлені вимоги про визнання правочину недійсним з вказаних підстав можуть бути задоволені, якщо доведені факти обману. Воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення. За змістом\~ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно з правилами\~ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша\~статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Ознакою обману (за\~ст.230 ЦК України), на відміну від помилки (за\~ст.229 ЦК України), є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, то вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом вказаної статті саме позивач повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність обставин, щодо яких його введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Такими є помилки стосовно правової природи правочину, його змісту. Хибне сприйняття стосується правової природи та предмета правочину, що може виникнути при визначенні отриманих наслідків даного правочину. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину. Відповідно до\~Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей\~229,\~233 Цивільного Кодексу України, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми\~статті 230 ЦК України\~не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Як встановлено судом, позивачка є людиною похилого віку, яка за станом здоров`я потребує постійного амбулаторного лікування, що підтверджується листом з КНП «Дніпровський ЦПМСД №8» ДМР №22284/03 від 26.11.2018 року (а.с.58). Обґрунтовуючи підстави позову, позивач зазначала, що укладаючи оспорюваний договір за наявною домовленістю з онукою вона сподівалась, що через похилий вік та поганий стан здоров`я відповідачка буде її доглядати та допомагати матеріально. Вона розуміла, що квартира буде передана онуці за договором довічного утримання, аби та доглядала її до смерті. Про укладення саме договору купівлі-продажу квартири позивачка дізналася тільки у 2018 році, ознайомившись із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №143549479 від 31.10.2018 року. Особа, на підтвердження вимог про визнання правочину недійсним, повинна довести на підставі доказів наявність обставин, що вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, стан здоров`я та потреба у зв`язку з цим у догляді і сторонній допомозі, наявність спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного майна за договором купівлі-продажду та продовження проживання у квартирі після укладення договору. Відповідачка [PERSON] після укладення спірного договору купівлі-продажу не прийняла майно у власність, а саме: не утримувала майно, не переоформила на себе рахунки для сплати комунальних послуг, жодного дня не проживала у вказаній квартирі та не вчиняла будь-яких дій, які б свідчили, що вона набула майно у власність. Відповідно до ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Таким чином, договір купівлі-продажу є оплатим, так як покупець оплачує продавцеві ціну речі, яка обумовлена договором. Цей договір обумовлює взаємне виникнення у кожної із сторін прав та обов`язків, продавець зобов`язаний передати покупцеві певну річ, а покупець, в свою чергу, зобов`язаний сплатити ціну за передану річ. Відповідно до п.5 спірного договору купівлі-продажу продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 307 253,00 грн. (триста сім тисяч двісті п`ятдесят три грн. 00 коп.), які отримані продавцем від покупця під час оформлення договору. Сторони підтверджують факт повного розрахунку за продаж квартири. Суд зазначає, що факт передачі коштів не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи. Згідно зі ч.1 ст.1087 ЦК України розрахунки за участю фізичних осіб, не пов`язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, можуть провадитися у готівковій або в безготівковій формі за допомогою розрахункових документів у електронному або паперовому вигляді. Відповідно до ч.3 ст.1087 ЦК України граничні суми розрахунків готівкою для фізичних та юридичних осіб, а також для фізичних осіб - підприємців відповідно до цієї статті встановлюються Національним банком України. З цією метою та на виконання вимог ч.3 ст.1087 ЦК України Національним банком України у 2013 році було прийнято постанову "Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою" (від 06.06.2013 №210, яка діяла на момент підписання спірного договору). Даною постановою встановлено граничну суму розрахунку готівкою у розмірі 150\~000 гривень для фізичних осіб між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню. Суд критично ставиться до пояснень свідка [PERSON] , який пояснив суду, що бачив, як його дружина передавала кошти [PERSON] , оскільки проведення готівкового розрахунку за договором купівлі-продажу у даному випадку було порушенням вимог чинного законодавства. У той же час слід зазначити, що свідок перебуває в шлюбі з відповідачкою та є зацікавленою особою у вирішенні даної справи. Сумнівними також є його пояснення з приводу необізнаності походження коштів у його дружини на придбання житла у такій великій сумі. Відповідачка свідомо ухилилася від особистої участі в судовому засіданні, незважаючи на те, що судом була визнана її явка обов`язковою, тому суд був позбавлений можливості з`ясування обставин походження у неї коштів на придбання житла; їх передача продавцю рідній бабусі; прийняття у власність придбаного житла саме за договором купівлі-продажу; дійсні домовленості між сторонами з приводу відчуження та передачі квартири; причини та природа укладання такого договору; виконання обов`язків по утриманню придбаного житла; домовленості щодо проживання продавця бабусі [PERSON] та умови її проживання (оплата, проведення ремонтних робіт, утримання) тощо. Таким чином, відповідачкою не спростовано того факту, що [PERSON] за віком, станом здоров`я та матеріальним становищем потребувала сторонньої допомоги та догляду, і саме з цієї причини між сторонами була домовленість щодо укладання саме договору довічного утримання. Доводи позивачки [PERSON] про те, що вона не мала наміру продавати свою квартиру через відсутність у неї іншого житла, через її стан здоров`я та потреби у догляді та сторонній допомозі, а також через те, що всі роки вона особисто несла витрати по утриманню та сплаті комунальних послуг за дану квартиру, її обслуговування, повністю доведені в судовому засіданні. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до\~ст.256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а ст.257 даного Кодексу встановлює загальний строк позовної давності тривалістю три роки. За змістом ч.2\~ст.267 ЦК України\~заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Відповідно до ч.2\~ст.267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідачем не спростовано також і ту обставину, що лише після отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №143549479 від 31.10.2018 року, [PERSON] дізналася, що квартира належить на праві власності її онучці - відповідачці [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 23.01.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Ричкою К.Ю. (а.с.6). Суд вважає, що позивачка [PERSON] не пропустила передбачений\~ст.257 ЦК України трирічний\~строк для звернення з даним позовом до суду, оскільки право на звернення з цим позовом у неї виникло з 31.10.2018 року, тобто з моменту ознайомлення із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №143549479 від 31.10.2018 року, а позивачка звернулися до суду 19.11.2018 року, тобто в межах трирічного строку, тому підстав для застосування положень\~ст.267 ЦК України\~немає. Дослідженими в судовому засіданні доказами підтверджено, що є всі підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 23.01.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Катериною Юріївною, зареєстрований у реєстрі за №324, (індексний номер 18813566), відповідно до якого [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , продала [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , квартиру [ADDRESS] ). Відповідно до ст.141 ЦПК України із [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , на користь [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 704 гривні 80 копійок. На підставі наведеного,

Outcome: approved