Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-07 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк» про визнання правочину удаваним, права власності на майно та скасування арешту В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 10 квітня 2008 року між [PERSON] та ПАТ «Укрсиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №11331292000, за яким отримано кошти на придбання автомобіля марки «Chevrolet Aveo», № двигуна [NUMBER], № кузова [NUMBER], колір темно синій, державний номер [NUMBER]. Даний автомобіль був придбаний [PERSON] згідно договору купівлі - продажу №1350 від 07 квітня 2008 року, про що зазначено в свідоцтві про його реєстрацію. 19 серпня 2010 року він придбав у [PERSON] автомобіль марки «Chevrolet Aveo», № двигуна [NUMBER], № кузова [NUMBER], колір темно синій, державний номер [NUMBER]. Купівля-продажа була оформлена у формі розписки від 19 серпня 2010 року. Передача автомобіля була оформлена шляхом видачі нотаріально посвідченої довіреності. В листопаді 2010 року від ПАТ «Укрсиббанк» отримав письмову згоду на оформлення довіреності на заставне майно. Також, 12 листопада 2010 року на вимогу банку між [PERSON] та ПАТ «Укрсиббанк» було укладено договір поруки №244624 за кредитним договором. В березні 2013 року він дізнався, що Ленінським відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження №36165742 про що винесена постанова від 23 січня 2013 року та оголошено розшук майна боржника, що оформлено постановою від 26 лютого 2013 року. Про факт арешту автомобіля дізнався після його затримання працівником ДАІ, на автошляху Харків-Сімферополь та складання протоколу №110. . Постановою ВДВС від 03.06.2013 року розшук даного автомобіля було знято, після чого автомобіль було передано [PERSON] на зберігання. [PERSON] не визнає його право власності на автомобіль, у зв'язку з чим він змушений звернутись до суду та просив визнати договір доручення, укладеного 12 листопада 2010 року між [PERSON] та [PERSON], удаваним та визнання його договором купівлі - продажу легкового автомобіля марки «Chevrolet Aveo», № двигуна [NUMBER], № кузова [NUMBER], колір темно синій, державний номер [NUMBER], визнати право власності на легковий автомобіль марки «Chevrolet Aveo» № двигуна [NUMBER], № кузова [NUMBER], колір темно синій, державний номер [NUMBER] та скасувати арешт автомобіля марки «Chevrolet Aveo» № двигуна [NUMBER], № кузова [NUMBER], колір темно синій, державний номер [NUMBER]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, аргументуючи їх мотивами, викладеними в позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнала в повному обсязі. Відповідач Ленінський відділ державної виконавчою служби Дніпропетровського міського управління юстиції в судове засідання не з'явився, про час, день розгляду справи повідомлялися належним чином. Надили до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність. Представник третьої особи ПАТ «Укрсиббанк» в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи у їх відсутність.. Суд вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини у справі, судом встановлено, що 12 листопада 2010 року, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] була посвідчена довіреність від імені [PERSON] на ім'я [PERSON], [PERSON] розпоряджатися від її імені належним їй на підставі свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] автотранспортним засобом марки «Chevrolet Aveo» № двигуна [NUMBER], № кузова [NUMBER], колір темно синій, державний номер [NUMBER].(а.с.11). Для цього надала їм право подавати, підписувати та отримувати усі необхідні документи та заяви, в тому числі отримувати тимчасовий реєстраційний талон; керувати автомобілем під час здійснення визначених довіреністю повноважень; визначати на власний розсуд місце стоянки автомобіля; виконувати всі юридично значимі дії, пов'язані з довіреністю, в межах та обсязі, передбачених чинним законодавством України для такого роду повноважень - зняти автомобіль з обліку якщо в тому буде потреба, одержати транзитні номера.. Довіреність видана без права передоручення на строк до 12 листопада 2015 року. Позивач зазначає, що довіреність була видана відповідачем виключно з метою приховання іншого правочину - договору купівлі - продажу, який сторони насправді вчинили, оскільки воля сторін в удаваному правочині була спрямована на встановлення інших цивільно - правових відносин, ніж ті, що передбачені довіреністю. За удаваною довіреністю як правочином обидві сторони свідомо документально оформили її, але насправді між ними були встановлені правовідносини купівлі - продажу транспортного засобу. Разом з тим, суд не може погодитись з таким обґрунтуванням, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону. У ст. 215 ЦК України зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення сторонами вимог, які встановлені положеннями ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Ст. 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину. У Постанові Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними зазначено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК ( 435-15 ) має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Позивач на підставі довіреності від 12 листопада 2010 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], набув лише права розпоряджатися спірним транспортним засобом та відповідно до чинного законодавства, довіреність сама по собі, не може бути підставою для визнання права власності на автомобіль, також із змісту довіреності не вбачається приховання іншого правочину, а саме договору купівлі - продажу автомобіля. За своїм юридичним змістом довіреність це письмовий документ, що видається однією особою іншій для представництва перед третіми, ґрунтується на договорі та визначає правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Крім того, на підставі доручення повірений не має права укладати угоду від імені особи, яку він представляє,представляє, відносно себе особисто (ст. 238 ч. 3ЦК України). Отже, довіреність на керування та розпорядження спірним автомобілем не є правочином, згідно з яким відбувається перехід права власності і видачу такої довіреності не можна вважати договором купівлі-продажу. Позивач у своїй позовній заяві просить визнати довіреність, посвідчену 12.11.2010. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] удаваним правочином, і визнати, що в дійсності сторони уклали договір купівлі-продажу належного [PERSON] автомобіля «Chevrolet Aveo». На виконання умов договору купівлі-продажу [PERSON] передала позивачу вказаний автомобіль, а останній, в свою чергу, сплатив відповідачу 3700 доларів США, які вона отримала як аванс за автомобіль «Chevrolet Aveo» , що підтверджується розпискою (а.с.10). Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до вимог ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну суму грошей. Зі змісту наведених норм права вбачається, що істотними умовами договору купівлі-продажу є визначення майна (товару), яке продавець зобов'язується передати у власність покупцеві і вартість цього майна. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підтвердження своїх доводів позивач в порядку ст. 60 ЦПК України не надав жодного доказу. Його доводи ґрунтуються на його поясненнях. Обґрунтовуючи свої вимоги щодо удаваності довіреності, і укладання в дійсності договору купівлі-продажу, [PERSON] посилається, зокрема на передачу ним 19 серпня 2010 р., [PERSON] грошових коштів у розмірі 3700 доларів США. Підтвердженням даного факту, на думку позивача, є розписка про отримання [PERSON] зазначених грошових коштів. (а.с. 11) Разом з тим, зазначені докази не є підставою для задоволення позову. Розписка, як форма договору, положеннями ЦК України передбачена тільки при укладанні договору позики (ч. 2 ст. 1047 ЦК України). Крім того, відповідно до ч. 1,4 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Однак, п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України передбачено, що правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, належить вчиняти у письмовій формі. В порядку ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту державної реєстрації. Право власності на автомобіль підлягає державній реєстрації і настає з моменту його реєстрації в органах ДАІ. Пунктом 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 визначено перелік документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери. Державна реєстрація транспортних засобів проводиться за умови сплати їх власниками передбачених законодавством податків і зборів (обов'язкових платежів), а також внесення в установленому порядку платежів за проведення огляду транспортних засобів, державну реєстрацію (перереєстрацію), зняття з обліку, відшкодування вартості бланків реєстраційних документів та номерних знаків. Жодного доказу, який свідчив би про те, що сторони мали намір укласти договір купівлі-продажу автомобіля та зареєструвати його в органах ДАІ суду не надані. Більше того, із змісту довіреностей вбачається, що [PERSON] уповноважила двох осіб розпоряджатися спірним автомобілем, а не лише позивачу управляти і розпоряджатися належним їй автомобілем, тобто надала повноваження лише на вчинення дій від її імені. Отже, зазначені письмові докази спростовують доводи позивача, що між ними був укладений договір купівлі-продажу автомобіля. Таким чином, суд приходить до висновку, що вказаних вимог чинного законодавства сторонами договору додержано не було, а отже і правочин не може вважатися вчиненим. Оскільки перехід права власності до позивача не відбувся, а тому суд не вбачає порушення прав позивача. За таких підстав вважає, що позовні вимоги в частині визнання правочину удаваним та визнання права власності на автомобіль «Chevrolet Aveo», державний номер [NUMBER] не підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги про скасування арешту з автомобіля «Chevrolet Aveo» № двигуна [NUMBER], № кузова [NUMBER], колір темно синій, державний номер [NUMBER] судом встановлено наступне. 25 березня 2013 року на автошляху Харків-Сімферополь [PERSON] було зупинено старшим інспектором ДПС взводу з ОСПл1 лейтенантом Шевельовим Т.В. і після перевірки документів на автомобіль йому повідомили, що даний транспортний засіб перебуває в розшуку. Старшим інспектором ДПС взводу з ОСПл1 лейтенантом Шевельовим Т.В. було складено протокол №110 огляду та тимчасового затримання транспортного засобу (а.с.14). Згідно постанови про відкриття виконавчого провадження від 23.01.2013 року (а.с.12) державним виконавцем Дніпропетровського міського управління юстиції Літвіновою А.І. відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-2040/11, виданого Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь Кредитної спілки «Дніпропетровська ощадна кредитна спілка» суму боргу в загальному розмірі 354 417,00 грн. В пункті 4 даної постанови зазначено про накладення арешту на все майно, що належить боржнику [PERSON] Легковий автомобіль «Chevrolet Aveo» № двигуна [NUMBER], № кузова [NUMBER], колір темно синій, державний номер [NUMBER] , на який накладено арешт, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 09.04.2008 року, виданого РП РЕР 2 УДАІ УМВС України в Дніпропетровській області. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи те, що вищезазначений автомобіль належить відповідачу [PERSON] на праві власності, тому саме вона має право просити усунути перешкоди в користуванні ним. Зважаючи на викладені обставини, суд приходить до висновку, що пред'явленні позовні вимог не доведені, такі, що не ґрунтуються на Законі, та не підлягають до задоволення. На підставі викладеного, згідно Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, ст. 34 Закону України "Про дорожній рух" і постанови Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року №1388 "Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів", ст.ст. 206, 208, 215, 235, 391 ЦК України та

Outcome: dismissed