Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-03 00:00:00

15 серпня 2017 року позивачка звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ, товариство) «Агро Фірма «Південна», в якому просить визнати недійсною додаткову угоду від 01 вересня 2015 року до договору оренди земельної ділянки від 10 вересня 2008 року, укладеної між [PERSON] та ТОВ «Агро Фірма «Південна», посилаючись на слідуючі обставини. Позивачка являється власником земельної ділянки площею 4,19 га, розташованої на території Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого Дмитрівською сільською радою Татарбунарського району Одеської області 25 лютого 2004 року. 10 вересня 2008 року вона уклала договір оренди своєї земельної ділянки з ТОВ «Агро Фірма «Південна» строком на сім років, зареєструвати який зобов'язався відповідач. 01 вересня 2015 року, у зв'язку з закінченням строку дії зазначеного договору оренди, їй було запропоновано підписати додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки, датовану 01 вересня 2015 року, на що вона погодилась, не усвідомлюючи, що угода укладена з порушенням норм діючого законодавства, оскільки не містить переліку істотних умов, а саме: площі земельної ділянки, її місця розташування (масив, номер ділянки, її розмір), що має значення для розрахунку орендної плати. Відповідно до п.4.1 додаткової угоди, орендна плата встановлена у розмірі 2578 грн., що не відповідає, на її думку, 3-х відсотковому мінімум від нормативної грошової оцінки землі, встановленому законом. Відомості про державну реєстрацію додаткової угоди у відповідному Реєстрі відповідач їй не надав, тому, вона припускає, що вона не була зареєстрована. Крім того, у порушення вимог Закону України «Про оренду землі», по закінченні строку дії договору оренди земельної ділянки, відповідач ТОВ «Агро Фірма «Південна» не надіслало їй лист-повідомлення про поновлення договору оренди земельної ділянки з проектом додаткової угоди, позбавивши можливості завчасно ознайомитися з умовами договору, самостійно вирішувати питання про прийняття чи відмову від запропонованих орендарем умов договору. Про порушення своїх прав, будучи необізнаною у галузі юриспруденції, відповідачка дізналася від фахівця у галузі права лише у 2017 році, що й стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Представник позивачки адвокат [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі. Зокрема зазначив, що додаткова угода від 01.09.2015 року не містить істотних умов, визначених ст.15 Закону України «Про оренду землі», а містить лише кадастровий номер земельної ділянки та те, що вона знаходиться на території Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області. Між тим, місце розташування земельної ділянки (масив, номер ділянки, її розмір) не зазначені. На думку представника позивачки, відсутність у додатковій угоді розміру земельної ділянки, від якого, з урахуванням її нормативної грошової оцінки, визначається сума орендної плати, є способом не виплати відповідачем орендної плати у повному обсязі та введення позивачку в оману, хоча факту отримання орендної плати його довірителем у розмірі та строки, визначені у додатковій угоді, відсутності у неї претензій до відповідача з цього приводу, не оспорював. Зазначив також, що по закінченні строку дії договору оренди землі, відповідач продовжив нею користуватися, при цьому за місяць до закінчення строку його дії, орендар не надіслав [PERSON] лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, як того вимагає ст.33 Закону України «Про оренду землі», та питання про поновлення договору оренди земельної ділянки між сторонами взагалі не вирішувалося. Крім того, представник позивачки вказав, що зважаючи на те, що юридичну силу договір набуває після його підписання обома сторонами з моменту його державної реєстрації, позивач не має інформації щодо реєстрації додаткової угоди у відповідному Державному реєстрі, тому є підстави вважати додаткову угоду такою, що не має юридичної сили. Представник відповідача Логінов О.Г. в судовому засіданні позов не визнав, надав письмові заперечення проти позову (а.с.18-21), зазначивши, що позивачкою одночасно заявлено вимоги про визнання недійсною та скасування додаткової угоди, при цьому не конкретизовано чи просить вона визнати угоду недійсною у повному обсязі або в окремій їх частині. Вимога щодо скасування угоди не ґрунтується на вимогах закону, оскільки цивільне законодавство врегульовує питання недійсності правочинів, а поняття «скасування» правочину відсутнє. Наголошуючи на відсутності істотних умов у додаткових угодах, позивачка не вказує чи дійсно має місце порушення її права у зв'язку з відсутністю цих істотних умов, у чому саме полягає таке порушення права, яким чином відсутність у додатковій угоді зазначення місця розташування земельної ділянки та її розміру порушує її права. При цьому, зазначив, що відповідно до чинного законодавства, спірна додаткова угода до договору оренди земельної ділянки укладена у письмовій формі, пройшла відповідну державну реєстрацію, позивачка мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення спрямоване на укладення договору оренди та додаткової угоди до нього, до договору оренди земельної ділянки додано копію державного акту, при складанні, видачі та реєстрації якого було вчинено відповідний план та схему земельної ділянки, кадастровий план з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених сервітутів, а також вчинено опис меж, де зазначено сусідніх землекористувачів. Тобто, при укладанні правочину, на думку представника відповідача, сторонами додержані вимоги, необхідні для чинності правочину, передбачені статтею 203 Цивільного кодексу України. Дії позивачки свідчать про усвідомлення та підтвердження згоди з умовами укладеного договору оренди землі, доказом чого є укладення додаткової угоди, отримання протягом тривалого часу орендної плати за землю, відсутність будь-яких спорів чи непорозумінь з приводу місця розташування, переданої в оренду земельної ділянки, розміру та строків внесення плати за землю, виду, вартості чи якості натуроплати, яка видавалась в рахунок орендної плати. З урахуванням викладеного, підстави для визнання правочину недійсним, на думку представника відповідача, відсутні. Твердження позивачки про відсутність у додатковій угоді істотних умов договору є надуманими, оскільки додатковою угодою змінено лише певні істотні умови договору (термін дії, розмір орендної плати), а решта істотних умов залишилась незмінними та регулюється основним договором з додатками, в тому числі й розмір та місце розташування земельної ділянки. Вислухавши пояснення та доводи представників сторін, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази у їх сукупності, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. У відповідності до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою ст.15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, кожна особа може звернутися до суду за захистом свого цивільного права, зокрема, у разі його порушення. За змістом ч.1 ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань, та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до ст.ст.10,11 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Відносини, пов'язані з орендою землі регулюються главою 58 Цивільного кодексу України, Земельним Кодексом України, Законом України «Про оренду землі», іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди. Згідно ст. 152 Земельного кодексу (далі - ЗК) України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ч.2 ст.792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Згідно ст. 1 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Як передбачено ст. 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Крім того, договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ст.6 Закону України «Про оренду землі», орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбаченому Земельним кодексом України, Законом України «Про оренду землі» та договором оренди. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Договір оренди землі є чинним протягом строку, на який його укладено, після закінчення цього строку договір оренди припиняється (ст. 31 Закону України "Про оренду землі"). Відповідно до положень ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладання договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Судом встановлено, що позивачці на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 4,19 га, розташована на території Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва згідно Державного акту серії [NUMBER] від 25.02.2004 року, виданого Дмитрівською сільською радою народних депутатів (а.с.13). Нормативна грошова оцінка зазначеної земельної ділянки станом на 01.01.2017 року складає 128813 грн. 38 коп. (а.с.11). Також встановлено, що 10 вересня 2008 року між сторонами по справі був укладений договір оренди земельної ділянки (а.с.7), пунктом 3.4. якого сторони чітко, без можливості неоднозначного тлумачення, узгодили порядок обчислення строку його дії, а саме з моменту державної реєстрації договору. Строк дії договору встановлено у сім років (п.3.1. Договору). Умовами договору, а саме у п.п.1.1, 2.1 Договору, сторони узгодили, що орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку за [NUMBER] площею 4, 19 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на масиві [NUMBER] та знаходиться на території Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки, що передається у оренду, становила (на час укладення договору) 40116 грн.16 коп., а орендна плата, за її користування узгоджена сторонами у розмірі 802 грн. 32 коп., яка сплачується щорічно орендарем у змішаній (натуральній, грошовій, наданням послуг) формі (п.п.2.5, 4.1 Договору). Згідно з п.п.4.3,4.4,4.5 Договору розмір орендної плати за кожен рік визначається за домовленістю сторін, але не може бути меншим від розміру, встановленого чинним законодавством, обчислення її розміру здійснюється з урахуванням індексів інфляції та вона сплачується у строк до 31 грудня поточного року. За змістом п.4.7 Договору розмір платежів за окремими формами оплати щороку погоджується між сторонами шляхом внесення змін або доповнень до договору (додаток). Відповідно до п.п.3.1,3.4,3.6 Договору його укладено на сім років, юридичну силу набуває з моменту його підписання обома сторонами, а сплив строку дії договору починається з моменту його державної реєстрації. Пунктом 14.7 Договору визначено, що невід'ємними частинами договору є: копія Державного акту на право власності на земельну ділянку, кадастровий план земельної ділянки відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів, акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), акт приймання-передачі земельної ділянки. Також судом встановлено, що 01 вересня 2015 року між [PERSON] та ТОВ «Агро Фірма «Південна» укладено додаткову угоду до вищезазначеного договору оренди земельної ділянки від 10 вересня 2008 року (а.с.6), відповідно до якої орендодавець передала орендарю у строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (кадастровий номер [NUMBER])(п.1.1 Додаткової угоди), договір укладено на 11 (одинадцять) років (п.3.1 Додаткової угоди). Пунктом 4.1 Додаткової угоди сторони узгодили розмір орендної плати у грошовій формі у розмірі 2578 грн., юридичної сили договір набуває після його підписання сторонами з моменту його державної реєстрації (п.3.6. Додаткової угоди). Зі змісту розділу ІІ додаткової угоди слідує, що сторони підтверджують факт відсутності неврегульованих спорів між ними на момент її підписання. Про обізнаність позивачки [PERSON] з умовами договору від 10.09.2008 року (а.с.7-8) та умовами додаткової угоди 01.09.2015 року (а.с.6) свідчить її особистий підпис, який нею не оспорюється. Проаналізувавши узгоджені сторонами та зазначені у Договорі оренди від 10.09.2008 року та додатковій угоді до договору оренди від 01.09.2015 року умови, суд дійшов висновку про те, що зазначені документи у повному обсязі містять перелік істотних умов, визначених у ст.15 ЗУ «Про оренду землі», додатковою угодою змінено лише певні істотні умови договору (термін дії, розмір орендної плати), решта істотних умов залишилась незмінними та регулюється основним договором з додатками, в тому числі розмір та місце розташування земельної ділянки, відтак твердження представника позивачки про відсутність у додатковій угоді істотних умов договору - безпідставні. З матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка передана орендодавцю 10.09.2008 року, про що складено відповідний Акт приймання - передачі земельної ділянки (а.с.10). Також, з матеріалів справи вбачається, що додаткова угода, серія та номер: бн, виданий 01.09.2015 року, видавник Товариство з обмеженою відповідальністю «АГРОФІРМА «ПІВДЕННА»; договір оренди земельної ділянки б/н, виданий 10.09.2008 року, видавник Товариство з обмеженою відповідальністю «АГРОФІРМА «ПІВДЕННА», на право оренди земельної ділянки строком на 11 років, з правом пролонгації, з правом передачі у піднайм (суборенду), піднайм, згідно пункту 4.1 договору оренди, орендна плата складає 2578 грн., була зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна 01.06.2016 року, про що свідчить відповідна інформаційна довідка за №95517065 від 27.08.2017 року (а.с.22-23). Згідно зі статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру, тобто реєстрацією є запис, фіксація фактів або явищ з метою обліку та надання їм статусу офіційно визнаних актів, внесення до списку або книги обліку. За змістом цієї статті, реєстрація договору є адміністративним актом, тобто елементом зовнішнім, щодо договору. Таким чином, незареєстрований договір, хоча й узгоджений сторонами правочину та підписаний ними, не є укладеним, незалежно від причин, що призвели до відсутності його державної реєстрації. Однак, договір, який пройшов державну реєстрацію, хоча й за спливом певного строку після його підписання, є таким, що укладений, і має юридичну чинність з моменту реєстрації. Аналогічної позиції дотримується Судова палата Верховного Суду України у цивільних справах у своїй постанові від 13 червня 2016 року у справі №6-643цс16, якою ухвалено правовий висновок, згідно якого: «Учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоді встановленої форми. Разом з тим, цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін під час укладення договорів оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації». Беручи до уваги те, що додаткова угода пройшла державну реєстрацію, хоча й за спливом певного строку після її підписання, є такою, що укладена, і має юридичну чинність з моменту реєстрації, відтак підстави для визнання угоди недійсною з причини відсутності її державної реєстрації відсутні. Також, суд вважає безпідставними твердження представника позивачки про невідповідність сплачуваної відповідачем орендної плати розміру земельної ділянки, переданої у оренду та її нормативної грошової оцінки, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст. 21 Закону України «Про оренду землі», орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Відповідно до положень п.288.4 ст.288 Податкового кодексу України розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем. За змістом п.288.5 ст.288 Податкового кодексу України (у редакції, яка діяла на момент укладання додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки) розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою ніж 3% нормативної грошової оцінки. При укладанні договору оренди земельної ділянки 15.09.2008 року сторонами узгоджені всі істотні умови, у тому числі нормативна грошова оцінка земельної ділянки у розмірі 40116 грн. 16 коп. (п.2.5 Договору) та розмір орендної плати 802 грн. 32 коп. (п.4.1 Договору). Умовами додаткової угоди від 01.09.2015 року до договору оренди земельної ділянки сторонами узгоджено розмір орендної плати у п.4.1, а саме 2578 грн. В судовому засіданні встановлено та сторонами не оспорюється те, що протягом тривалого періоду часу, з моменту укладання Договору оренди земельної ділянки, а згодом, протягом дії додаткової угоди до зазначеного договору оренди, відповідачка отримувала орендну плату, узгоджену сторонами, претензій чи незгоди із її розміром відповідачу не висловлювала та не надсилала. Суд вважає неналежним доказом, який міг би слугувати підставою для визнання додаткової угоди недійсною, надану позивачем інформацію, викладену у довідці Відділу у Татарбунарському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області №234/0-0.420-279/131-17 від 18.07.2017 року (а.с.11) щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки позивачки, оскільки нормативна грошова оцінка земельної ділянки у ній визначена станом на 01.01.2017 року, а не на день укладання оспорюваної додаткової угоди. Крім того, суд дійшов висновку про неспроможність доводів позивачки про порушення порядку укладання додаткової угоди у зв'язку з тим, що доводи останньої не підтверджені належними і допустимими доказами, зважаючи на наступне. Відповідно до ч.1 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Частинами 2,3 ст. 33 цього Закону визначено, що орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення (ч.5 ст.33 Закону). Відповідно до ч.6 ст.33 Закону України «Про оренду землі» у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Зважаючи на наведене, суд дійшов висновку, що для поновлення договору оренди землі, у відповідності до вимог ст.33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність таких умов: орендар продовжує користування виділеною земельною ділянкою, належно виконує свої обов'язки за договором, відсутнє письмове повідомлення орендодавця про відмову у поновленні договору оренди, сторони укладають додаткову угоду про поновлення договору оренди. Отже, з урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позивачем не підтверджено належними і допустимими доказами порушення відповідачем норм діючого законодавства, які могли б стати підставою для визнання додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки недійсною та її скасування, не доведено у чому саме полягає порушення законних прав орендодавця. Відповідно до вимог діючого законодавства додаткова угода від 01.09.2015 року до договору оренди земельної ділянки від 10.09.2008 року пройшла відповідну державну реєстрацію, що підтверджено письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи. Протягом тривалого часу, з моменту укладання договору оренди земельної ділянки та згодом із укладанням додаткової угоди, відповідачка не оспорювала та не висловлювала своїх претензій з приводу недійсності зазначених правочинів, відповідно до умов додаткової угоди отримувала узгоджену сторонами орендну плату у розмірі, визначеному у договорі, а згодом, у додатковій угоді. Після закінчення строку дії договору оренди землі, відповідач, як діючий орендар, маючи, відповідно до ч.1 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», переважне право перед іншими особами на укладання договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі), за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку дії договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, відповідно до ч.6 ст.33 Закону України «Про оренду землі», продовжив користування земельною ділянкою на строк, узгоджений сторонами у додатковій угоді і на тих самих умовах, які були передбачені договором. З аналізу зібраних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про недоведеність позивачкою та її представником вимог про визнання недійсною додаткової угоди від 01.09.2015 року до договору оренди земельної ділянки від 15.09.2008 року та її скасування та, відповідно, відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed