Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

26.06.2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики. Свої вимоги обґрунтовує неналежним виконанням відповідачем договірних зобов`язань. Починаючи з 05.07.2019 року справа знаходилась в провадженні Ізюмського міськрайонного суду Харківської області. Ухвалою від 24.04.2020 року, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України, справа була передана за підсудністю до Дзержинського міського суду Донецької області. Протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 19.08.2020 року справу передано для розгляду судді Довженко О.В. Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 25.08.2020 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче засідання на 28.09.2020 року. Ухвалою від 17.11.2020 року підготовче провадження було закрито, справу призначено до розгляду по суті на 22.11.2020 року. За письмовими клопотанням представника відповідача розгляд справи неодноразово відкладався, зокрема 28.09.2020 року, 22.12.2020 року. В судове засідання 25.02.2021 року з`явився представник позивача. Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні 25.02.2021 року присутні не були, натомість представник відповідача звернувся до суду з письмовим клопотанням від 24.02.2021 року (отримано судом на електронну пошту 25.02.2021 року) про відкладення розгляду справи на іншу дату через хворобу відповідача, проте наявність у останнього бажання бути присутнім на судовому засіданні для надання особистих пояснень. Жодних документальних доказів знаходження відповідача чи його уповноваженого представника на лікарняному надано не було. Вирішуючи зазначене клопотання, суд виходив з того, що представником відповідача на судовому засіданні 17.11.2020 року було висловлено правову позицію по справі. Зокрема, представник відповідача наполягав на укладенні між сторонами саме договору купівлі-продажу, а не договору позики, з огляду на що в позові просив відмовити повністю. Окрім того, заявив усне клопотання про виклик в судове засідання для надання особистих пояснень відповідача у справі. Дане клопотання судом було задоволено. Натомість, за умов ненадання доказів поважності неявки, в наступні судові засідання 22.12.2020 року та 25.02.2021 року відповідач не з`явився. Зважаючи на наведене вище, враховуючи досить тривалий час знаходження справи в провадженні суду, зазначене клопотання суд розцінює як свідоме затягування судового процесу, у зв`язку з чим вважає за доцільне в задоволенні останнього - відмовити. Дослідивши матеріали справи, надавши правову оцінку наявним у справі доказам, судом встановлено наступне: 13.06.2016 року між [PERSON] та [PERSON] шляхом написання розписки був укладений оплатний договір позики, відповідно до умов якого відповідач позичив у позивача під заклад автомобіля Land Rover Evoque [NUMBER] грошові кошти в сумі 30 000 доларів США строком на два тижні, тобто, до 27.06.2016 року включно. В розписці сторонами обумовлено розмір відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 750 доларів США на місяць. Факт отримання відповідачем позики в розмірі 30 000 доларів США сторонами не оспорюється. У встановлений розпискою строк, тобто до 27.06.2016 року відповідач борг не повернув, що стало приводом для звернення позивача до суду за захистом порушеного права. Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення позову, суд виходив з наступного: відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 1046 ЦК України, в свою чергу, передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Дослідивши представлений суду в якості доказу у справі оригінал розписки від 13.06.2016 року, суд дійшов висновку щодо укладення між сторонами договору, що містить ознаки саме договору позики, передбачені ч.ч. 1, 2 ст. 1046 ЦК України, як-то реальність, односторонність, відплатність, набрання чинності з моменту передання грошових коштів позичальнику. Отже, згідно з висновком Верховного Суду, викладених в постанові від 12.11.2020 року №154/3443/18(61-6026св20), наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, на доведення викладених в позові обставин, представником відповідача суду надано оригінал розписки від 13.06.2016 року. Будь-які позначки про повернення суми позики на розписці - відсутні, що на думку суду, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Водночас, твердження представника про укладення між сторонами саме договору купівлі-продажу автомобіля, а не договору позики, належними доказами не доведені та спростовуються змістом боргової розписки. Не надано представником відповідача й жодних доказів отримання позивачем вказаного в розписці автомобіля Land Rover Evoque [NUMBER] в рахунок погашення боргу. Отже, ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Водночас, згідно висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 27.11.2019 року у справі №340/385/17, позикодавець за договором позики в іноземній валюті має вільно обрати валюту стягнення, або визначену у договорі позики (розписці), або у національній валюті - гривні. При цьому, позичальник, який скористався правом на стягнення боргу у національній валюті - гривні, має право на стягнення боргу з урахуванням 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України. Отже, з матеріалів справи вбачається, що позивачем для стягнення основної заборгованості, а також, відсотків за користування грошовими коштами за договором позики від 13.06.2016 року, укладеного в іноземній валюті, обрано національну валюту - гривню. Строк виконання відповідачем зобов`язання за договором позики від 13.06.2016 року настав 27.06.2016 року. Докази погашення відповідачем заборгованості з основного боргу в сумі 30 000 доларів США та відсотків за користування грошовими коштами в сумі 27 000 доларів США з розрахунку 36 місяців прострочення з 13.06.2016 року по 13.06.2019 року - відсутні. Таким чином, розмір основного боргу, що підлягає стягненню на користь позивача, становить 30 000 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 26.06.2019 року (дата звернення з позовом) в еквіваленті становить 785 736,00 грн.; розмір відсотків за користування позикою, що підлягають стягненню на користь позивача, становить 27 000 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 26.06.2019 року (дата звернення з позовом) в еквіваленті становить 707 162,00 грн. Отже, враховуючи наявність в матеріалах справи доказів прострочення відповідачем строку повернення позики, стягненню на користь позивача, відповідно до ст. 625 ЦК України, підлягають 3 % річних від простроченої суми, що становить 70 522,50 грн. (з розрахунку 785 736,00 х 3% / 100% х 1092 дні прострочення). З приводу позовних вимог про стягнення з відповідача 271 079,00 грн. втрат від інфляції, суд вважає за доцільне зауважити наступне: за змістом ст.1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Таким чином, встановивши, що між сторонами виникли боргові правовідносини в іноземній валюті - доларах США, суд приходить до висновку щодо відсутності правових підстав для стягнення з відповідача втрат від інфляції, у зв`язку з чим в цій частині позові слід відмовити. Необґрунтованими суд вважає також позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 279 594,00 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором позики в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 25.06.2018 року до 25.06.2019 року, з огляду на викладене нижче: так, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника таких, що ґрунтуються на законі, невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків, як заходу цивільно-правової відповідальності, має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Частиною 1 ст. 546 ЦК України визначено види забезпечення виконання зобов`язання, а саме: неустойку, поруку, гарантію, заставу, притримання, завдаток, право довірчої власності. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За ст.ст.1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. При цьому, суд зауважує на тому, що в аспекті конституційного звернення положення другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.1, 3 цього Закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобов`язаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб`єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності (підприємці). Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, розмір пені за неналежне виконання зобов`язання договором позики від 13.06.2016 року сторонами не визначений. За наведених обставин, позовні вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за відповідний період є неправомірними та такими, що задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 7 283,66 грн. судового збору (1 563 420,50 грн. / 2 114 158,00 грн. х (9 605,00 грн. судового збору +384,20 грн. судові витрати на забезпечення позову).

Outcome: partial