Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-20 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернувся до суду з цивільним позовом до Великобурімської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області (далі - відповідач) про визнання права власності у порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 30 січня 2013 року помер його батько [PERSON]. Заповіту він не складав. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить житловий будинок та земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства. Позивач частково оформив право власності в порядку спадкування за законом на частину спадкового майна, однак позбавлений можливості оформити свої спадкові права на житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, оскільки правовстановлюючі документи відсутні. У звязку з цим позивач просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на вказане майно. У судове засідання сторони не зявилися. Позивач подав до суду заяву, в якій просив справу розглянути без його участі (а.с. 32) Відповідач надіслав лист, в якому просив розглянути справу за відсутності його представника, проти позову не заперечував (а.с. 31). Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Судом встановлено наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. 30 січня 2013 року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 01 лютого 2013 року серії І-СР № 207427 (а.с. 7). Позивач є сином [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження від 24 березня 1967 року серії УР № 0683851 (а.с. 8). Заповіту [PERSON] не складав. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить житловий будинок з надвірними спорудами та земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,4488 га, що розташовані за адресою: вул. Шевченка, 88, с. Велика Бурімка, Чорнобаївський район, Черкаська область. Вказане нерухоме майно належало [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 16 липня 2003 року серії САА № 472766 (а.с. 12) та державного акта на право власності на земельну ділянку, серія ЧР № 053913 від 4 січня 2004 року (а.с. 16). Згідно з довідкою Великобурімської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області № 1405 від 21 листопада 2018 року [PERSON] до дня смерті був зареєстрований та постійно проживав з дружиною [PERSON] за адресою: вул. Шевченка, 88, с. Велика Бурімка, Чорнобаївський район, Черкаська область (а.с. 10). Відповідно до змісту листа Чорнобаївської державної нотаріальної контори від 15 грудня 2018 року (вих. № 1784-01/16) (а.с. 26), що надійшов у відповідь на запит суду (а.с. 22), позивач звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (а.с. 29) та йому видано свідоцтво про право на спадщину. Були подані заяви про відмову від прийняття спадщини від імені [PERSON] та [PERSON] (а.с. 27, 28). Водночас листом Чорнобаївської державної нотаріальної контори від 28 листопада 2018 року (вих. № 1709/02-16) позивачу повідомлено про відсутність у спадковій справі [PERSON] правовстановлюючих документів на заявлене майно, що в силу вимог підпункту 4.15 п. 4 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, унеможливлює видачу свідоцтва про право на спадщину, та роз'яснено право на звернення до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування (а.с. 18). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 цього Кодексу). Таким чином часом відкриття спадщини після смерті [PERSON] є день його смерті, тобто 30 січня 2013 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Судом встановлено, що позивач вчасно подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, та частково оформив свої спадкові права, однак позбавлений можливості отримати свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, оскільки правовстановлюючі документи на нього відсутні. Пунктом "г" ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, з-поміж іншого, прийняття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Виходячи зі змісту ст. 392 ЦК України право власності встановлюється в судовому порядку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно зі ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав може бути визнання права власності. У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" зазначено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12 у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК України, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, на думку суду, право на отримання правовстановлюючого документу на нерухоме майно, має особа, яка є власником цього майна, дане право нерозривно пов'язане з особою спадкодавця, а тому після його смерті спадкоємець не має можливості отримати правовстановлюючий документ на спадкове майно в позасудовому порядку. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин, беручи до уваги досліджені у судовому засіданні докази, визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved