Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Кодимської міської ради Одеської області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи та відшкодування завданої внаслідок цього моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 30.11.2015 року відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України розпорядженням Кодимського міського голови позивач була звільнена з посади бухгалтера виконавчого комітету Кодимської міської ради. Після звільнення з роботи відповідач всупереч вимогам ст. 116 КЗпП України в день звільнення не виплатив їй належної при звільненні заробітної плати, яку частково виплатив лише 03.12.2015 року в сумі 1952 грн. У звязку з тим, що заробітна плата була виплачена не в повному обсязі, позивач зверталась до відповідача з заявами про перерахунок виплачених коштів, після чого 15.12.2015 року їй було частково здійснено виплату заробітної плати та 01.02.2016 року було проведено остаточний розрахунок. Таким чином [PERSON], вказуючи на порушення строків розрахунку при звільненні, просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 30.11.2015 року по 01.02.2016 року, в розмірі 4050,18 грн., а також моральну шкоду, в розмірі 5000 грн. В судове засідання позивач не з'явилася, надавши до суду заяву про розгляд справи у її відсутність в якій також зазначила, що позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання також не з'явився, надавши заяву в якій просив зупинити провадження по справі з тих підстав що Котовською місцевою прокуратурою з приміщення Кодимської міської ради було вилучено оригінали документів, які мають важливе значення для подальшого розгляду справи. Вирішуючи клопотання про зупинення провадження, суд виходить з того, що клопотання не містить посилання на положення цивільного процесуального законодавства на підставі яких відповідач просить суд зупинити провадження. Також в клопотанні не зазначені конкретні докази які відповідач бажає надати та яке саме значення вони мають для вирішення справи, а також не зазначено, з яких причин вони не були подані на відповідній стадії судового процесу. Враховуючи, що докази, які зібрані по даній справі дозволяють суду встановити та оцінити обставини, які є предметом судового розгляду, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення даного клопотання. Також, представником відповідача було надано відзив, в якому зазначено, що Кодимська міська рада Одеської області позовні вимоги [PERSON] не визнає, посилаючись на те, що позивач [PERSON] дійсно 30.11.2015 року розпорядженням Кодимського міського голови була звільнена з посади бухгалтера виконавчого комітету Кодимської міської ради відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України. Наступного дня 01.12.2015 року міською радою на рахунок управління казначейства позивачу була перерахована заробітна плата. 04.12.2015 року позивач звернулась до міської ради із заявою про перерахунок виплаченої їй заробітної плати. Відповідач вважає, що [PERSON], звернувшись за вказаним перерахунком, дізналася про порушення її прав, а тому вважає, що нею пропущений строк на звернення до суду з даним позовом. З цих підстав, в задоволенні позову просив відмовити. Враховуючи, що позивач не з'явилася в судове засідання подавши заяву про розгляд справи без її участі, представник позивача не з'явився та не повідомив суд про причини неявки, суд вважає за можливе провести розгляд даної справи за їх відсутності на підставі зібраних доказів. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з'явились, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що розпорядженням Кодимського міського голови Одеської області №24 від 30 листопада 2015 року [PERSON] відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України була звільнена з посади бухгалтера виконавчого комітету Кодимської міської ради. Статтею 47 та частиною першою статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, що платіжним дорученням №809 від 01 грудня 2015 року Кодимська міська рада на рахунок управління державної казначейської служби України в Кодимському районі перерахувала грошові кошти в сумі 4907 грн.99 коп., з яких 1952 грн.08 коп. для виплати [PERSON] заробітної плати. У звязку з невиплатою належної при звільненні заробітної плати у повному обсязі, позивач 04 та 25 грудня 2015 року зверталась до Кодимської міської ради із заявами про донарахування їх належної заробітної плати, після чого платіжними дорученнями №894 від 14 грудня 2015 року та №11 від 19 січня 2016 року позивачеві було перераховано 143 грн. 81 коп. та 90 грн. 36 коп. відповідно. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи, що матеріали справи не містять беззаперечних доказів про те, що Кодимська міська рада Одеської області була позбавлена можливості здійснити нарахування належних позивачеві коштів в день звільнення, суд приходить до висновку, що невиплата [PERSON] при звільненні всіх сум, які їй належали до виплати, сталася з вини Кодимської міської ради. Вирішуючи клопотання про застосування позовної давності, суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 233 КЗпП України встановлено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці щодо вирішення інших трудових спорів. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Судом встановлено, що заяву про звільнення з роботи [PERSON] подала до Кодимської міської ради Одеської області 18 листопада 2015 року. У зв'язку з тимчасовою непрацездатністю позивача в період з 19 по 27 листопада 2015 року розпорядження про її звільнення було винесено наступного робочого дня після закінчення тимчасової непрацездатності, тобто 30 листопада 2015 року. Платіжним дорученням № 809 від 01 грудня 2015 року Кодимська міська рада Одеської області на рахунок управління державної казначейської служби України в Кодимському районі перерахувала грошові кошти в сумі 4907 грн 99 коп., з яких 1952 грн. 08 коп. для виплати [PERSON] заробітної плати. У зв'язку з невиплатою належної при звільненні заробітної плати у повному обсязі, [PERSON] 04 грудня 2015 року та 25 грудня 2015 року зверталась до Кодимської міської ради Одеської області із заявами про донарахування їй належної заробітної плати, після чого платіжними дорученнями № 894 від 14 грудня 2015 року та № 11 від 19 січня 2016 року позивачеві було перераховано компенсацію за невикористану відпустку та нарахування за листком непрацездатності. Таким чином, при звільненні [PERSON] роботодавець не розрахувався з нею у повному обсязі, а тому перебіг позовної давності за вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні почався з 20 січня 2016 року, тобто на наступний день після проведення з позивачем 19 січня 2016 року фактичного розрахунку. Враховуючи те, що [PERSON] звернулася до суду із даним позовом 13 квітня 2016 року, тримісячний строк звернення до суду, визначений статтею 233 КЗпП України, не сплив. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" №13 від 24.12.1999 року, при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року. З урахуванням норм абзацу 3 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі Порядок), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу (в даному випадку за час затримки розрахунку при звільненні), є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу (в даному випадку за час затримки розрахунку при звільненні), яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Враховуючи, що звільнення позивача відбулось 30.11.2015 року, середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих нею за попередні два місяці роботи. Як вбачається із довідки виданої Балтським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Одеської області за формою ОК-5, яка була витребувана судом у зв'язку із вилученням Котовською місцевою прокуратурою з Кодимської міської ради бухгалтерської документації, нарахована та виплачена заробітна плата [PERSON] за останні два місяці, що передували звільненню становить, за вересень 2015 року 6213,85 грн. та жовтень 2015 року 3765,72 грн. Будь-які інші відомості щодо доходів [PERSON] сторонами до суду не надані. Таким чином, середньоденна (годинна) заробітна плата позивача становить 232 грн. 08 коп. (9979,57 грн./43 робочих дні вересня-жовтня 2015 року). Беручи до уваги, що кількість робочих днів, які мають бути оплачені середнім заробітком, згідно умов праці становить 34 дні (за період з 01 грудня 2015 року по 19 січня 2016 року включно), шляхом їх множення на середньоденний заробіток позивача перед звільненням (232,08 грн.), отримуємо суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка становить 7890 грн. 72 коп. Вказана сума на час ухвалення рішення позивачу не виплачена. Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи, що позивач просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, в розмірі 4050,18 грн., а також, що суд відповідно до положень ст. 13 ЦПК України, не має права вийти за межі позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню саме така сума. Крім того, позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн., посилаючись на те, що позивачу були заподіяні моральні страждання, викликані тим, що вона являється інвалідом 2-ї групи та потребує лікування, а внаслідок невиплати належних їй сум при звільненні, вона була змушена шукати додаткові джерела існування та була позбавлена можливості реалізувати свої життєві потреби. Положеннями статті 237-1 КЗпП України закріплено право працівника вимагати відшкодування моральної шкоди, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до розяснень, викладених в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", обовязковому зясуванню при вирішенні спорів про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує обсяг заподіяних позивачу моральних страждань, характер і тривалість цих страждань, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. З урахуванням зазначених обставин, виходячи із засад виваженості, розумності та справедливості, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, в розмірі 500 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в сумі 606 грн. 32 коп.

Outcome: partial