Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з указаним позовом, в якому послався на те, що відповідно до трудового контракту його було призначено на посаду директора Житомирської філії Державного підприємства МВС України «Інформ-Ресурси» та наказом № 011-ОС/1 від 10 лютого 2016 року було звільнено з роботи за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП. За словами позивача, на день його звільнення відповідачем нарахована, але не виплачена заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку у сумі 15 860,45 грн. З огляду на викладене у позовній заяві та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, гр. [PERSON] просить суд стягнути з відповідачів на свою користь в солідарному порядку заборгованість по заробітній платі в сумі 15 860 грн. 45 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 77 832 грн. 72 коп. Представник [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, просив їх задовольнити. Крім того представник додав, що його довіритель не працював за сумісництвом, підтвердженням чого є записи в трудовій книжці позивача, а відтак указана в розрахунковому листку сума індексації нарахована вірно. За словами представника позивача, вся кадрова документації, зокрема копії наказів про надання відпусток [PERSON], знаходиться на державному підприємстві і саме представник ДП МВС України "Інформ-Ресурси", враховуючи його заперечення щодо кількості днів невикористаної [PERSON] відпустки, за які останньому була нарахована відповідна компенсація, і повинен був надати відповідні докази на підтвердження своїх заперечень. Представник ДП МВС України "Інформ-Ресурси" в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Зазначив, що фактично заборгованість державного підприємства перед позивачем становить 7\~224 грн. 88 коп. компенсації за невикористану відпустку із розрахунку 52 днів невикористаної відпустки, а не 108 як зазначає позивач. При цьому на запитання суду відповів, що на підприємстві збереглись лише ті накази про надання відпустки [PERSON], копії яких наявні в матеріалах справи, та визнав вірне нарахування індексації позивачу і той факт, що останній не працював за сумісництвом на час роботи директором житомирської філії підприємства. Також відповідачем були надані письмові заперечення на позов (а.с. 93). Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши й дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Згідно ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 115 КЗпП України визначено строки виплати заробітної плати. Згідно частини першої цієї статті заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно із ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Судом встановлено, що гр. [PERSON] на підставі трудового контракту № 02/14 від 11 липня 2014 року, укладеного між ним та ДП МВС України «Інформ-Ресурси», працював на посаді директора Житомирської філії ДП МВС України «Інформ-Ресурси». Згідно із наказом №011-ос від 10.02.2016, позивача як директора Житомирської філії ДП МВС України «Інформ-Ресурси» було звільнено 10 лютого 2016 року за угодою сторін відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Крім того записами в трудовій книжці позивача, копія якої наявна в матеріалах справи, підтверджується період роботи позивача на посаді директора філії ДП МВС України «Інформ-Ресурси» з грудня 2008 року по 10.02.2016 року. Як убачається із наявного в матеріалах справи розрахункового листка по заробітній платі за лютий 2016 року, виданого Житомирською філією ДП МВС України «Інформ-Ресурси» (а.с. 15), заборгованість підприємства по заробітній платі та грошовій компенсації за невикористану відпустку перед позивачем на кінець місяця становить 15 860 грн. 45 коп., та із зазначеної суми утримано ПДФ та військовий збір. Згідно із ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. З урахуванням того, що в матеріалах справи відсутні докази виплати ДП МВС України «Інформ-Ресурси» позивачу всіх належних працівнику сум у день його звільнення, суд стягує з відповідача на користь [PERSON] заборгованість з виплати заробітної плати та грошової компенсації за не використані дні відпустки в розмірі 15\~860 грн. 45 коп. без вирахування податків та обовязкових платежів. З огляду на наявність спору щодо кількості днів невикористаної позивачем відпустки, то суд вважає за можливе стягнути з ДП МВС України «Інформ-Ресурси» наведену вище заборгованість саме у такому розмірі, оскільки відповідачем як роботодавцем [PERSON] не були надані суду належні й допустимі докази того, що позивач не використав саме 52 календарних дні відпустки. Відповідно до положень Закону України «Про оплату праці» компенсація за невикористану відпустку входить до структури заробітної плати, а статтею 30 указаного Закону саме на роботодавця покладений обовязок забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у постанові № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (п. 20, 21 постанови Пленуму). Так, за розрахунками суду, середньоденний заробіток позивача становить 474,55 грн. (заробітна плата за грудень 2015-січень 2016 з урахуванням індексації в сумі 4\~100 + 15\~831,24 / 42 робочих днів), а.с. 106, 118-119 З огляду на положення ст. 11 ЦПК України, зокрема межі заявлених позивачем вимог із ДП МВС України «Інформ-Ресурси» на користь [PERSON] підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 77 832 грн. 72 коп. (за період із 11.02.2016 по 26.05.2017 року включно, тобто 327 роб.дня х 474,55 грн. середній заробіток, але з обмеженням розміром позовних вимог). Дана сума підлягає стягненню за вирахуванням податків та обовязкових платежів, оскільки середній заробіток був розрахований виходячи із сум фактично нарахованої заробітної плати. На переконання суду, наведені у мотивувальній частині суми підлягають стягненню не з відповідачів у солідарному порядку, а із ДП МВС України «Інформ-Ресурси», оскільки саме дане підприємство має статус юридичної особи. За змістом ч. 2 ст. 30 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Натомість філія є відокремленим підрозділом юридичної особи та не є юридичною особою, що передбачено статтею 95 ЦК України. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд стягує також із ДП МВС України «Інформ-Ресурси» в дохід держави судовий збір в сумі 936 грн. 93 коп. Враховуючи викладене,

Outcome: approved