Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.08.1984 року частково недійсним, визнання недійсним договору купівлі-продажу жилого будинку [ADDRESS] від 25.06.2001 року та визнання за ним права власності на цей будинок, а також на земельну ділянку розміром 0,0497 га за цією ж адресою як за спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька [INFO] року та як за спадкоємцем першої черги спадкування за заповітом та за законом після смерті матері [INFO] року. Зазначав, що спірний будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], належав його батькам: [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя. Батько - [PERSON] помер [INFO] року. Він на той час проживав у зазначеному будинку, а тому фактично прийняв спадщину, але мати - [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину на весь будинок, а 25.06.2001 року на підставі договору купівлі-продажу провела його відчуження на користь доньки - [PERSON], про що він довідався лише після смерті матері [INFO] року. Посилаючись на те, що мати не мала права відчужувати вказаний жилий будинок, оскільки 31.05.1986 року заповіла його в рівних частинах йому та сестрі - [PERSON], після смерті матері він також фактично прийняв спадщину, на відміну від відповідачки, яка не приймала її ні після смерті батька, ні після смерті матері, позивач просив визнати частково недійсним в 1/2 частині свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 07.08.1984 року на ім»я [PERSON], та визнати за ним право власності як спадкоємця першої черги спадкування після смерті батька [PERSON] на 1/4 частину будинку [ADDRESS] Просив також визнати недійсним договір купівлі -продажу спірного будинку з будівлями від 25.06.2001 року, укладений між його матір»ю [PERSON] та сестрою [PERSON] на Таврійській регіональній біржі, оскільки вони були продані поза його волею, про що йому стало відомо тільки у 2012 році, та визнати за ним право власності , як спадкоємця першої черги спадкування за заповітом на його 3/4 частини після смерті матері - [PERSON] та як спадкоємця першої черги спадкування за законом на земельну ділянку, на якій цей будинок розташований, розміром 0,0497 га. В судове засідання позивач не з»явився, просив письмово розглядати справу в його відсутність, представник позивача уточнила заявлені позовні вимоги й просила визнати недійсним в 1/4 частині свідоцтво про право на спадщину за законом від 07.08.1984 року. Всі інші вимоги підтримала з вищезазначених підстав, просила позов повністю задовольнити. Відповідачка та її представник позовні вимоги повністю не визнали, просили їх залишити без задоволення у повному обсязі. Зазначали, що після смерті батька [PERSON] та позивач відмовились від спадщини на користь матері, яка в зв»язку з цим й отримала тільки на своє ім»я свідоцтво про право на спадщину 07.08.1984 року на спірний будинок, який в подальшому продала відповідачці, розпорядившись належним їй на праві особистої власності майном на свій розсуд, про що, зокрема, позивач довідався одразу ж, тобто ще у 2001 році, тобто пропустив, як вони вважають, строки звернення до суду з даним позовом. Також, свої заперечення мотивує тим, що на день укладення договору відповідач не був власником жодної частки у спірному будинку, а вона є добросовісним набувачем, оскільки їй не було відомо про наявність перешкод для вчинення правочину. Заслухавши представників сторін, відповідачку, дослідивши матеріали цивільної, інвентарної та спадкових справ, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні вимог позову, виходячи з наступних, встановлених в ході розгляду справи обставин та відповідних їм правовідносин, які регулюються нормами ЦК 1963 року за часом їх виникнення. Так, судом встановлено, що [PERSON] з 1952 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Від шлюбу у них народились: донька - [PERSON] та син - [PERSON] [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя належав будинок [ADDRESS] [INFO] року [PERSON] помер. Спадкоємцями першої черги після його смерті є діти - [PERSON], [PERSON] та дружина - [PERSON] [PERSON] спадщину не прийняла, оскільки в передбачений законодавством строк вона, як спадкоємець, який не проживав постійно із спадкоємцем, не подала до нотаріальної контори заяву про її прийняття. Спадщину за законом в передбаченому законом порядку прийняла та оформила тільки [PERSON], отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Новокаховською державною нотаріальною конторою 07.08.1984 року та зареєстроване в реєстрі за № 2425 на 1/2 частку жилого будинку [ADDRESS] На час смерті батька позивач - [PERSON] був зареєстрований у спірному будинку, що підтверджується будинковою книгою та не заперечувалось відповідачкою в судовому засіданні. Згідно п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР (1963р.). Суд вважає, що твердження [PERSON] про фактичне прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті його батька позивачем не доведено. Так, у ст. 549 Цивільного кодексу УРСР від 18.07.1963 p., що поширюється на спадкоємні відносини, які виникли до прийняття нового ЦК України 2004 p., зазначені дії, що свідчать про прийняття спадкоємцем спадщини, відповідно до яких спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадкоємним майном; якщо він подав нотаріальному органу за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України в редакції наказу Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 р. передбачала, що документами та іншими доказами, які можуть слугувати підтвердженням фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном, визнає: довідку житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) протягом шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном; а також наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього (абзаци перший та другий п. 113 Інструкції). З викладеного випливає, що факт реєстрації спадкоємця за місцем проживання спадкодавця на час відкриття спадщин не може прирівнюватись до фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном, оскільки підставами застосування цього способу була значно ширша кількість юридичних фактів. При цьому сам по собі факт ореєстрації або проживання спадкоємця зі спадкодавцем в одному житловому приміщенні був недостатнім для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину шляхом фактичного вступу. Таким чином,не дивлячись також на те, що з дня смерті [PERSON] минуло вже понад 30 років, позивач не надав суду жодного допустимого доказу того, що він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном та з огляду на положення п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України в редакції Закону від 1963 року прийняв спадщину; ніяких дій, які б про це свідчили, він не вчинив. Таким чином, після смерті [PERSON] спадщину за законом прийняла тільки дружина останнього - [PERSON] (ст.529 ЦК 1963 року). Оскільки 1/2 вказаного будинку вже належала [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя, після отримання свідоцтва про права на спадщину в порядку спадкування після смерті чоловіка остання стала власником в 1/1 частці спірного майна. За життя [PERSON] залишила заповіт, який посвідчений у нотаріальному порядку 31 травня 1986 року, згідно з яким спірний будинок з надвірними будівлями заповіла доньці - [PERSON] та сину - [PERSON] в рівних долях. Але, в подальшому, а саме: 25.06.2001 року [PERSON] продала вищевказану нерухомість [PERSON], про що ними було укладено відповідний договір купівлі-продажу, посвідчений Регіональною універсальною товарною біржею «Таврійська» 25.06.2001 року за реєстровим № 509. На підставі вище вказаного договору КП "Каховське бюро технічної інвентаризації" зареєструвало за [PERSON] право власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] [INFO] року [PERSON] померла. У відповідності із ст. 534 ЦК України 1963 року особа мало право заповісти лише належне їй майно або його частину. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. На час смерті [PERSON] [INFO] року будинок та надівірні будівлі по [ADDRESS], які вона заповіла у 1986 році, їй вже не належали в зв»язку із їх відчуженням на користь [PERSON] За таких обставин, доводи позову про наявність у позивача права на спадкування цього майна за заповітом є безпідставними. Згідно Цивільного кодексу України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (статті 215-235), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 330,388). [PERSON], як спадкоємець [PERSON] та [PERSON], вважаючи, що його речові права порушені, звернувся також з вимогою про визнання договору купівлі-продажу спірного майна від 25.06.2001 року недійсним з підстав невідповідності його вимогам закону, а саме ст. 215 ЦК України. Даний позов ним подано у 2014 році, при цьому позивач стверджував, що про існування цього правочину він довідався тільки у 2012 році, вже після смерті матері. Ці його доводи в ході розгляду справи належними та допустимими доказами не підтверджені, а тому суд вважає їх не спростованими, а строк позовної давності, передбачений законом для звернення до суду з даними вимогами, не пропущеним. У даному випадку також слід застосовувати норми Цивільного кодексу 1963 року, який регулює правовідносини сторін за часом їх виникнення. Ст.48 ЦК 1963 року встановлює загальне правило про те, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Таких порушень судом в ході судового розгляду не встановлено, позов в цій частині позивач належним чином не обгрунтував, не вказавши, яким саме вимогам закону не відповідає оспорюваний ним договор, або інших, передбачених ЦК України 1963 року підстав для визнання його недійсним, а тому в цій частині позовні вимоги є безпідставними та не обґрунтованими. Крім того, слід зазначити, що нерухоме майно було продано у 2001 році, на момент відчуження [PERSON] вважалася його власником на законних підставах, оскільки отримала свідоцтво про право на спадщину. До того ж, [PERSON] не був стороною договору купівлі-продажу від 25.06.2001 року, тобто не був стороною оспорюваного договору. Таким чином, у суду відсутні правові підстави для визнання договору купівлі-продажу від 25.06.2001 року недійсним, у тому числі частково недійсним. Добросовісність набувача презюмується (п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"). Судом в ході розгляду справи не встановлено, що [PERSON] знала чи могла знати про наявність перешкод до вчинення правочину. З огляду на зазначене, оспорюваний договір купівлі-продажу чинний, відповідачка є добросовісним набувачем, і [PERSON] , якщо б факт прийняття ним спадщини був судом встановлений, мав право вимагати від неї отримання грошової компенсації за 1/4 спірної будівлі. Однак, цього факту він встановити не просив, не довів, вимоги про отримання грошової компенсації не пред'являв, а суд розглядає спір в межах заявлених вимог. У відповідності із Державним актом від 01.10.2003 року [PERSON] була також власником земельної ділянки площею 0,0497 га по [ADDRESS], цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування спірних у даній справі жилого будинку та господарських будівель і споруд. Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина не на спірний будинок та надвірні споруди, а на земельну ділянку площею 0,0497 га, яка належала померлій згідно відповідного державного акту від 01.10.2003 року та розташована за адресою: [ADDRESS], яка також є предметом позову. За роз'ясненням Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» (п.23,24) свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. Тільки у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З відповіді державної нотаріальної контори за вих. № 382/02-14 від 07.03.2014 року вбачається, що позивач звернувся з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті матері [PERSON] у березні 2014 року, і нотаріусом йому було відмовлено у видачі такого свідоцтва на жилий будинок по [ADDRESS] Відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про права на спадщину на земельну ділянку за цією ж адресою [PERSON] не одержував, а тому не позбавлений права оформити своє право спадкування на неї в установленому законом порядку і звернення до суду з позовом про взнання права власності на зазначену земельну ділянку на даний час є передчасним. На підставі ст.ст. 48, 145, 524-527, 529, 534, 549 ЦК України 1963 року,

Outcome: dismissed