Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до ТОВ «Сіті Транспорт Груп», і вточнивши позовні вимоги просив, суд розірвати безстроковий трудовий договір, укладений 01.02.2013 року, між ним та ТОВ «Сіті Транспорт Груп», датою розірвання договору вважати 15.11.2013 року, зобов'язати відповідача видати належним чином оформлену трудову книжку із записом про розірвання 15.11.2013 року безстрокового трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпІІ України, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 14090,50 грн., яка складається з боргу по заробітній платі в сумі 2949,40 гри., середньої заробітної плати за час затримки трудової книжки в розмірі 364 грн., вихідної допомоги у розмірі 3441,00 грн., компенсації за невикористану відпустку в сумі 1051 грн., та моральну шкоду у розмірі 3000 грн. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що він з 01.02.2013 року по 15.11.2013 року працював слюсарем у відокремленому структурному підрозділу ТОВ «Сіті Транспорт Груп» в м. Дніпродзержинську з окладом згідно штатного розкладу, у розмірі 1147,00грн., з можливими доплатами та преміями за рішенням директора підприємства. 15 листопада 2013 року подав у відділ кадрів по вул. Стасова, 79 м. Дніпродзержинськ заяву про звільнення за власним бажанням із 15.11.2013 року, згідно ч.3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з порушенням працедавцем законодавства про працю - повним припиненням виплати заробітної плати починаючи із червня 2013 року, та несплатою Єдиного соціального внеску, через що позивач втратив страховий пенсійний стаж, борг по заробітній платі в період із червня 2013 року по 15 листопада 2013 року складає 6410 грн. У жовтні 2013 року директор відокремленого структурного підрозділу в м. Дніпродзсржинськ та начальник відділу кадрів переробили табелі обліку робочого часу за липень-вересень 2013 року, в яких поставили замість 8 годин роботи в день по 2 години, та змусили усіх працівників написати заяви заднім числом про встановлення скороченого робочого дня з 8 годин на 2 години із липня по вересень 2013 року включно, незважаючи на те, що позивач працював щоденно в робочі дні із 8.00 до 16.30. До червня 2013 року зарплата також виплачувалась частковою. Позивач звернувся до начальника відділу кадрів з заявою про звільнення, але йому відмовлено в реєстрації заяви, тому 16.11.13р. позивач відправив заяву про звільнення цінним листом, яку відповідач отримав 19.11.2013 року, але до цього дня трудову книжку не оформив, не видав, заборгованість по заробітній платі не виплатили тощо. Тому позивач звернувся з цим позовом до суду. Відповідач позов не визнав. Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 березня 2014 року позовні вимоги задоволені частково, розірваний безстроковий трудовий договір, укладений 01 лютого 2013 року, між [PERSON] та ТОВ «Сіті Транспорт Груп», датою розірвання договору вважати: 15 листопада 2013 року. ТОВ «Сіті Транспорт Груп» зобов'язано видати [PERSON] належним чином оформлену трудову книжку із записом про розірвання 15 листопада 2013 рок безстрокового трудового договору па підставі ч.3 ст.38 КЗпІІ України. Стягнено з ТОВ «Сіті Транспорт Груп» на користь [PERSON] заборгованість у розмірі 11590,50 грн., яка складається з наступного: борг по заробітній платі в сумі 2949,40 грн.; середня заробітна плата за час затримки трудової книжки в розмірі 3649,10 грн.; вихідна допомога у розмірі 3441 грн.; компенсація за невикористану відпустку 1051 грн.; моральна шкода у розмірі 500 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В іншій частини уточнених позовних вимог відмовити. ТОВ «Сіті Транспорт Груп» звернулося з апеляційною скаргою на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 березня 2014 року, де ставить питання про його скасування та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду частковому скасуванню та зміні в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку згідно п.п. 3,4 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення з наступних підстав. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції, на підставі встановлених обставин, прийшов до висновку, що позовні вимоги в зазначеній частині підлягають задоволенню, оскільки є доведеними. З такими висновками суду першої інстанції в повній мірі погодитися не можна з наступних підстав. Розриваючи трудовий договір на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України з 15.11.2013 року, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що згідно наказу ТОВ «Сіті Транспорт Груп» від 15.11.2013 року № СТГ0000114-00000088, позивач вже був звільнений за п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин, вчинений 07.11.2013 року, і таке звільнення [PERSON] не оспорено /а.с. 77/. Отже, колегія суддів вважає, що позовні вимоги щодо розірвання трудового договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, зобов'язання видати позивачу [PERSON] належним чином оформлену трудову книжку із записом про розірвання 15.11.2013 року трудового договору па підставі ч. 3 ст.38 КЗпП України, стягнення заборгованості по зарплаті, вихідної допомоги в розмірі 3-х місячного середнього заробітку, не підлягають задоволенню, оскільки є передчасними. Задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, суд першої інстанції встановив, що відповідач переробив табелі обліку робочого часу за липень-вересень 2013 року, в яких поставили замість 8 годин роботи в день по 2 години, та змусили усіх працівників написати заяви заднім числом про встановлення скороченого робочого дня з 8 годин на 2 години із липня по вересень 2013 року включно, хоча позивач працював щоденно в робочі дні із 8.00 до 16.30, тому прийшов до висновку про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 2949,40 грн. Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового та передчасного висновку, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивач, згідно наказу про прийом на роботу від 01.02.2013 року, прийнятий за сумісництвом /а.с. 284/, і цей наказ на цей час нескасований. Задовольняючи позовні вимоги про стягнення середньої заробітної плати за час затримки трудової книжки, моральної шкоди, суд першої інстанції прийшов до висновку, що такі вимоги є доведеними та обґрунтованими. Між тим з такими висновками суду погодитися не можна, оскільки позивачем не доведено, що трудова книжка знаходиться у відповідача, де він, згідно зазначеного вище наказу, прийнятий на роботу за сумісництвом /а.с. 284/. Представник відповідача пояснив суду, що трудову книжку позивач не надавав, так як робота у відповідача була не основна. Згідно відповіді ТОВ «ДАЗ» в особистій картці працівника [PERSON] відсутній запис про звільнення та про видачу трудової книжки /а.с. 73/. Отже, в даному випадку позивачем не доведено, що трудова книжка затримана з вини відповідача. Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди також є передчасними, оскільки є похідними від позовних вимог, які не підлягають задоволенню з вищезазначених підстав. Колегія суддів погоджується з рішенням суду в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку, оскільки позивач звільнений з роботи, а тому з відповідача на його користь підлягає стягнення компенсації за невикористану відпустку. Разом з тим, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині розміру компенсації підлягає зміні. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 24.12.1999, № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст. 182-1 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів, та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. При цьому слід мати на увазі, що тривалість визначеної в робочих днях щорічної відпустки (основної й додаткової), яка не була використана працівником за попередні роки, зберігається такою, якою вона була до набрання чинності Законом "Про відпустки" (до 1 січня 1997 р.). Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається, виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. З матеріалів справи вбачається, що позивач отримав компенсацію за невикористану відпустку за 19 днів в розмірі 275,69грн./а.с. 116/. Середній заробіток підлягає начисленню відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати /затвердженого постановленням Кабінету України від 08.02.1995 року за №100, з послідуючими змінами та доповненнями/. Як вбачається з довідки про заробітну плату позивача та табелю обліку робочого часу, позивачу за відпрацьований 1 день в жовтні 2013 року нарахована заробітна плата в сумі 62,50 грн., а за 3 дні в листопаді 2013 року 164,29 грн. Таким чином, денний заробіток позивача буде складати 55,70 грн. з розрахунку((62,6+164,29):4 = 55,70). Отже, розмір компенсації за невикористану відпустку за 19 днів складає 1058,3 грн., із яких виплачено відповідачем 275,69грн./а.с. 116/., тому залишок в розмірі 800,61 грн. повинен бути стягнений з відповідача на користь позивача, який звільнений з роботи. За таких обставин колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення суду скасувати в частині розірвання трудового договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, виплати вихідної допомоги в розмірі 3-х місячного середнього заробітку, зобов'язання видати трудову книжку із записом про розірвання 15.11.2013 року трудового договору па підставі ч. 3 ст.38 КЗпП України, стягнення середньої заробітної плати за час затримки трудової книжки, та ухвалити в нове рішення про відмову у позові в цій частині. Рішення суд в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку підлягає зміні. В іншій частині рішення суду не оскаржено, тому не переглядається.

Outcome: partial