Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до Василівського районного суду Запорізької області з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання особи, такою що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що їй на підставі договору дарування від 24.03.2005 року належить будинок [ADDRESS]. За її згодою у даному будинку були зареєстровані як квартиранти [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. В червні 2013 року відповідачка разом зі своїми дітьми переїхала жити до своїх родичів, де і мешкають зараз, а саме на [ADDRESS]. Комунальні платежі вона оплачує самостійно, відповідачка [PERSON] ніякої участі в утриманні будинку не приймає та ним не користуються. На прохання добровільно знятися з реєстрації з її помешкання, відповідачка категорично відмовляється, тому вона вимушена звернутися до суду з даним позовом, в якому просить визнати [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS]. В судове засідання позивачка не з«явилася, надала суду заяву, в якій просить розглянути справи у її відсутність, заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі, наполягає на задоволенні позову за підставами, викладеними у позовній заяві. Проти ухвалення по справі заочного рішення, на підстав наявних у ній доказів, не заперечує. В судове засідання відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] не з"явилися, про час і місце слухання справи повідомлені судом своєчасно та належним чином, у встановленому законом порядку, про що свідчить поштове повідомлення про отримання судової повістки, документів на підтвердження поважності причин неявки суду не надано, заперечень на позов не подано, тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно до ч. 4 ст. 169, ч.1 ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи Служби у справах дітей Василівської райдержадміністрації Запорізької області в судовому засіданні не з»явився, надав суду заяву, в якій просить вирішити позов на розсуд суду, проте враховуючи інтереси неповнолітніх дітей, самостійних вимог на предмет спору не заявили. Представник третьої особи Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про отримання судової повістки, причини неявки суду не повідомив, самостійних вимог не заявив. Вивчивши надані суду докази, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно вимог ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ст.58 ч.1 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст.59 ч.2 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. В судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі договору дарування житлового будинку від 24.03.2005 року, належить будинок [ADDRESS], про що свідчить копія нотаріально посвідченого договору дарування житлового будинку від 24.03.2005 року, копія якого містяться в матеріалах справи (а.с.4). Також право власності [PERSON] на даний житловий будинок підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим РКП «Василівське БТІ» від 12.04.2005 року (а.с.5). Згідно довідки про склад сім»ї від 18.02.2014 року, виданої Скельківською сільською радою Василівського району Запорізької області, відповідачі [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], дійсно зареєстровані за адресою: [ADDRESS]. За вказаною адресою також значиться зареєстрованим [PERSON], [INFO], голова домогосподарства (а.с.6). Актом перевірки обстеження матеріально-побутових умов, складеним депутатом Скельківської сільської ради [PERSON], за участю свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON] встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] в будинку [ADDRESS] не проживають, а зареєстровані як квартиранти. Даним актом підтверджено, що відповідачі по справі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в будинку [ADDRESS] не проживають з 16.06.2013 року, а мешкають за адресою: [ADDRESS]. (а.с.7). Згідно ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Виходячи з положень ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України щодо обов'язку доказування, обов'язок довести свої заперечення щодо наявності поважних причин відсутності на спірній житловій площі покладено на відповідача. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Стаття 47 Конституції України та ст.9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом. Право на повагу до житла гарантує і ст.8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Відповідно до вимог ст.317 ЦК України власнику належать права володіння, користування і розпоряджання своїм майном. Згідно статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Права власника житлового будинку визначені в ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням, відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК України). Таким чином, при розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням члена сім'ї власника житла, мають встановлюватися наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщені понад встановлені строки, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності. Пленум Верховного Суду України в пункті 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Згідно роз"яснень п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року з подальшими змінами „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім"ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладання трудового договору на невизначений строк тощо). На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню та вважає необхідним визнати [PERSON], [INFO] разом з неповнолітніми дітьми: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS], який належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору дарування від 24.03.2005 року з тих підстав, що відповідачі у спірному будинку тривалий час не проживають з 16.06.2013 року, комунальні послуги не сплачують, крім того в будинку відсутнє особисте майно та особисті речі відповідачів та будучи зареєстрованими у даному житловому будинку, який належить позивачці на праві власності, але не проживаючи у ньому, чинять позивачку, як власнику, перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні своєю власністю, крім того, позивач несе необґрунтовані витрати по оплаті комунальних платежів за відповідачів та не може у повному обсязі реалізувати своє право на розпорядження приватною власністю, добровільно знятися з реєстрації відповідачі не бажають. На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що заявлені [PERSON] позовні вимоги законі, обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved