Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-15 00:00:00

16.05.2019 р. адвокат Мотельчук Ю.І., діючи від імені та в інтересах [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , в якому просить: визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , проте з 2018 р. не з`являється за місцем реєстрації. Оскільки відповідач добровільно не змінив місце реєстрації, позивач змушений звернутись до суду. Ухвалою суду від 11.06.2019 року провадження по справі відкрито, справа призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження. 11.07.2019 року до суду надійшло клопотання представника відповідача про проведення розгляду справи за відсутності відповідача та його представника та визнання позову. 12.07.2019 року до суду надійшло клопотання представника позивача про проведення розгляду справи за відсутності відповідача та його представника. 15.07.2019 року ухвалою суду відмовлено у прийнятті визнання відповідачем позову. 09.08.2019 року до суду надійшло клопотання представника відповідача про проведення розгляду справи за відсутності представника відповідача. До вказаного клопотання долучено заяву відповідача про визнання позову та проведення судового засідання буз його участі. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Частиною 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Таким чином, суд вважає можливим розглянути справу та ухвалити рішення в підготовчому засіданні за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (Номер витягу: 15567067 від 13.08.2007), свідоцтва про право власності на житло Миколаївської служби приватизації державного житлового фонду від 30.09.1993 р. квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] , [PERSON] , , [PERSON] . Право власності на квартиру зареєстровано у Миколаївському МБТІ 13.08.2007 року, номер запису: 17616 в книзі:102. Згідно відповіді відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Миколаївській області - в квартирі за адресою: [ADDRESS] значиться зареєстрованим [PERSON] (відповідач) з 15.05.1998 р. Згідно акту про не проживання від 11.04.2019 року, [PERSON] не проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] з 2018 року. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Конституцією України(ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст.16,386,391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст.379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. В пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" зазначено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Згідно статті 405 ЦК України член сім`ї власника втрачає право користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що квартира є спільним сумісним майном сторін і відповідач не втратив право власності на вказану квартиру в силу вимог статей 319, 321 ЦК України, не позбавлений права користування житловим приміщенням. У зв`язку з цим саме по собі непроживання відповідача як співвласника у квартирі не позбавляє його права користування його майном, тому він не може бути визнаний таким, що втратив право користування вказаним житлом, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини. Висновок суду підтверджений усталеною судовою практикою, зокрема постановою Верховного Суду N 61-4509св18 від 28.02.2018 р., постановою Верховного Суду N 647/1683/15-ц від 28.02.2018 р. Інших підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, позивачем не наведено і не доведено. За такого, суд не приймає визнання відповідачем позову, оскільки визнання відповідачем позову суперечить закону. Отже, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог і з підстав, зазначених позивачем, і наданих доказів, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, співвласником якої він є, тому у задоволенні позову слід відмовити. У зв`язку із відмовою в позові, судові витрати покладаються на позивача, як це передбаченост.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed