Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-20 00:00:00

[PERSON] 10 липня 2018 року звернулась в суд з позовом до [PERSON] , та просила розірвати укладений між ними шлюб та визначити разом з нею місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , відібрати дитину у відповідача та передати їй В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 15 жовтня 2015 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Котовську та Котовському району Котовського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №340. Від шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] . Сумісне життя з відповідачем не склалося внаслідок різних поглядів на вирішення звичайних життєвих проблем, в зв`язку з чим в сім'ї виникали непорозуміння, під час яких відповідач застосовував до неї фізичне насилля, що призвело до того, що між ними не залишилося ніяких почуттів. Протягом останнього часу вони разом не проживають, сумісне господарство не ведуть, фактично шлюбні стосунки між ними припинені, примирення та збереження сім`ї є неможливим. Однак, після фактичного розлучення відповідач утримує малолітнього сина за місцем свого мешкання, за її проханням надає дитину на незначний час, з чим вона не згодна. Впевнена в тому, що проживання малолітнього сина разом з нею безумовно відповідатиме інтересам дитини. Зазначила, що має власне житло, яке належить їй на праві власності, де дитині облаштоване відповідне місце, є всі необхідні меблі та речі по догляду за дитиною. Також вона має достатній дохід від підприємницької діяльності, фізично та психічно здорова, шкідливих звичок немає, вважає, що в неї є всі умови для забезпечення повноцінного, різнобічного розвитку дитини, а й відповідно для визначення місця проживання малолітнього сина разом з нею. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Осокін С.Ю. в судове засідання не з"явились, але надали заяву, згідно якої просили розглянути справу у відсутності позивача та її представника, просили також стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір - 736 грн.40 коп. та 368 грн. 20 коп. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явився, надав заяву, згідно якої просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги визнав у повному обсязі, не заперечував у їх задоволенні та стягненні з нього судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору, у розмірі 736 грн.40 коп. та 368 грн. 20 коп. Представник заінтересованої особи - Органу опіки і піклування Подільської міської ради Одеської області в судове засідання не з"явився, хоча про день та час слухання справи повідомлений належним чином. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно вимог ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитись від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом [PERSON] (до шлюбу прізвище - [PERSON] ) уклала шлюб з [PERSON] , який зареєстрований 15 жовтня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Котовську та Котовському району Котовського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №340. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Причиною припинення сімейних відносин є те, що сторони мають різні погляди на життя та шлюб, між ними відсутнє взаєморозуміння, і взаємоповага, на підставі чого виникають постійні сварки. Сторони спільного господарства не ведуть, фактично сім`я припинила своє існування. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України встановлює, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно достатні 110цього Кодексу. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст.113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивач при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право залишити його після розірвання шлюбу. З врахуванням наведеного, приймаючи до уваги, що сторони дійшли до остаточного висновку про припинення сімейних відносин, на примирення не згодні, суд вважає необхідним шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвати, так як подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Однак, як позивач зазначає, після фактичного розлучення відповідач утримує малолітнього сина за місцем свого мешкання, на прохання позивача надає їй дитину на незначний час. Згідно з п. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода про обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до п. 8ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Ч. 1 та 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» закріплює, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального і соціального розвитку. Статтею 12 цього ж Закону встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. 2, 4 ст.150, ч. 1 та 2 ст.155 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані поважати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Зокрема, у статті 141 СК України зазначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує на тому, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Стаття 160 Сімейного кодексу України встановлює, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно статті 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У §54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, №250, ст.35-36, §90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява №2091/13 у справі «М.С. проти України», йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. П. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» від 12.06.1998 р. наголошує на тому, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ч. 2ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Так, Позивач згідно наявних в матеріалах справи доказів, має своє житло і стабільний дохід, фізично та психічно здорова. В квартирі створені усі умови щодо повноцінного розвитку та проживання дитини. З врахуванням вказаного та враховуючи те, що відповідач не заперечує проти позову, суд приходить до переконання, що позовні вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з матір"ю - [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Суд вважає за необхідне відповідно до ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання вказаного судового рішення як в частині визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. На підставі наведеного, ст. ст. 24, 110, 112, 141,157,160,161,185 СК України,

Outcome: approved