Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-29 00:00:00

17.11.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить усунути перешкоди в користуванні майном, а саме, квартирою №18 по вулиці Миру, 10 в м. Южноукраїнську Миколаївської області шляхом зобовязання Управління Державної міграційної служби в Миколаївській області зняти з реєстрації місця проживання [PERSON]. В обґрунтування позову зазначив, що згідно договору купівлі-продажу від 26.08.2008 року, є власником зазначеної квартири. За його згодою, донька [PERSON] була зареєстрована в його квартирі. Проте останні сім років вона проживає на території Російської Федерації та намірів повертатись не має. Тому просить про задоволення позову. У відповідності до пункту 9) Перехідних положень цивільного процесуального Кодексу України, який набрав чинності 15.12.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, суд продовжує розгляд справи за правилами цивільного процесуального Кодексу України, який набув чинності 15.12.2017 року. Сторони в судове засідання не зявились, направили до суду письмові заяви, в яких просять розглянути справу без їх участі. Позивач вказує, що підтримує позов, відповідач зазначає, що визнає позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 18, 22). Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З письмових матеріалів справи встановлено наступне. Право власності позивача [PERSON] на квартиру [ADDRESS] підтверджено договором купівлі-продажу від 26.08.2008 року посвідченого приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] (а.с. 4). З копії свідоцтва про народження вбачається, що [PERSON] є батьком [PERSON] [INFO] (а.с. 7). Згідно акту про непроживання складеного 10.04.2017 року комісією КП ЖЕО в присутності свідків, [PERSON], [INFO], в квартирі [ADDRESS], не проживає з 2010 року (а.с. 8). Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За результатами розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За правилами положень ст.ст. 317, 319, 391 Цивільного Кодексу України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном у тому числі і житлом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник майна має права вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Верховний Суд України, у своїй постанові від 16.01.2012 року висловив правову позицію, відповідно до якої у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Згідно з п.34) постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] є членом сімї позивача, що підтверджується копією свідоцтва про народження. В спірному жилому приміщенні відповідач не проживає понад один рік, що підтверджується актом про не проживання та визнанням позову самою [PERSON]. Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Оскільки відповідач [PERSON] в квартирі [ADDRESS], яка належить на праві приватної власності позивачу [PERSON], не проживає з 2010 року, суд вважає, що вона втратила право користування вказаним жилим приміщенням, а тому позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11.12.2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Виходячи з вище зазначеного, вимоги [PERSON], в частині зняття відповідача з реєстрації місця проживання, не підлягають задоволенню, оскільки законодавцем визначено належний спосіб захисту порушеного права у цих правовідносинах, а саме визнання особи такою, яка втратила право користування житлом. На підставі викладеного та

Outcome: partial