Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

[PERSON] (надалі - позивач) звернувся у Голосіївський районний суд міста Києва з зазначеним позовом посилаючись на те, що проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] (надалі - відповідач) з 2000 року по 2013 рік. Зазначає, що весь цей час перебували у фактичних шлюбних відносинах та мають трьох спільних дітей. Позивач вказує, що за цей час придбав декілька об'єктів нерухомості, які були в подальшому зареєстровані на відповідача, однак через змушений був піти з сім'ї та проживати окремо. Позивач звертає увагу на те, що відповідач не погоджується повернути майно та хоче відчужити його на користь третіх осіб. У зв'язку із зазначеним просив суд встановити факт проживання однією сім'ю без реєстрації шлюбу, визнати спільною сумісною власністю майно позивача відповідача та поділити спільну сумісну власність , виділивши позивачу: - ? частину квартири [ADDRESS]; - ? частину квартири [ADDRESS]; - ? частину житлового будинку[ADDRESS] - ? частину житлового будинку та земельної ділянки в [ADDRESS]; - ? частину житлового будинку та земельної ділянки в [ADDRESS]; - ? частину земельної ділянки в м. Києві 0, 04 га, район Осокорки. Позивач в судове засідання не з'явився, від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явилась, явку свого представника не забезпечила, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Про причини неявки суду не повідомила, заяв про розгляд справи у її відсутність до суду не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищезазначене та позицію представника позивача, який не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі, суд вважає за можливе ухвалити рішення у відсутність відповідача за наявними у справі доказами. Зважаючи на викладене, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони мають спільних дітей - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження (а. с. 8-10). Із матеріалів справи вбачається, що позивач та відповідач проживали однією сім'єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. Вказане підтверджується, письмовими поясненнями позивача та придбанням спільного майна. Відповідач заперечень не надала. Доказів зворотного в розпорядження суду не надано. Судом встановлено, що сторони мають наступне майно, яке зареєстровано на відповідача: - квартира [ADDRESS], відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а. с. 26); - квартира [ADDRESS], відповідно до договору міни квартири від 17.02.2006 року (а. с. 27); - житловий будинок та земельна ділянка в [ADDRESS], відповідно до довідки Кононівськї сільської ради Драбівського району Черкаської області № 58 від 07.10.2014 року; - житловий будинку з господарськими будівлями та земельна ділянка, загальною площею 0,45 га, в [ADDRESS] відповідно до довідки № 02-13/187 від 03.10.2014 року Великокручанської сільської ради Пирятинського району Полтавської області; - садовий будинок [ADDRESS]. - земельна ділянка [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]). Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що сторони проживали однією сім'єю, вели спільне господарство, спільно придбавали майно, здійснювали облік доходів і витрат грошових коштів, тобто проживали фактично як чоловік і дружина. Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 256 ЦПК та роз'яснень, що містяться в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" від 31.03.95 N 5, - справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, розглядаються в судовому порядку, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх установлення. Відповідно до п.1 розділу VІІ "Прикінцевих положень" СК України, зазначений Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01.01.2004 року. За загальним правилом дії законів і інших нормативно-правових актів у часі норми Сімейного кодексу застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше ніж 01.01.2004 року. До сімейних відносин, які не існували на зазначену дату та відносин щодо майна подружжя придбаного в період до 01.01.2004 року положення цього Кодексу застосовуватись не можуть і зворотної дії не мають. Оскільки факт проживання позивача і відповідача однією сім'єю без шлюбу з 2000 року по січень 2004 року не породжує правових наслідків, то у суду не має законних підстав для встановлення цього факту. Враховуючи, що сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу та цей факт встановлений судом, то на ці правовідносини розповсюджуються норми Сімейного кодексу України щодо належності в цей час придбаного майна на праві спільної сумісної власності сторін. Відповідно до ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Статтею 74 СК України визначено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають в шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 70 СК України частки майна дружини та чоловіка є рівними., ч. 6 ст. 235 ЦПК України передбачає у разі наявності спору про право встановлення юридичного факту здійснюється у позовному провадженні. Згідно ст. 368 ЦК України спільна власність двох осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю. Згідно п.п. 22, 25 постанови Пленуму Верховного Суду України в постанові від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК країни та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Крім того, в п. 24 постанови Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 зазначено, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Виходячи із принципу змагальності сторін закріпленому у ст.10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд оцінюючи докази досліджені в ході судового розгляду вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження і в обґрунтування такого висновку суду покладаються усі докази і пояснення у їх сукупності, які на переконання суду не залишають місця для гіпотетичної оцінки фактів, а в повній мірі і цілком, надають суду можливість дійти категоричного висновку про необхідність констатувати доведеність позовних вимог. Враховуючи те, що судом позовні вимоги задовольняються, відповідно до ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача витрати по сплати судового збору в сумі 3654, 00 грн. відповідно до квитанції про сплату судового збору (а. с. 1). На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial