Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-28 00:00:00

23.01.2020 року позивач [PERSON] звернувся до Волноваського районного суду Донецької області з позовом до Златоустівської сільської ради Волноваського району Донецької області, про визначення додаткового строку для відчуження земельної ділянки, посилаючись на те, що він працював в ООО (раніше колгосп) «Росія» Волноваського району Донецької області, внаслідок реформування сільськогосподарських підприємств він отримав право власності на земельний пай на земельній ділянці, яка розташована на території Златоустівської сільської ради Волноваського району Донецької області. Пізніше його право на земельну ділянку було закріплено Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ДН №163007 виданого 15.08.2005 року на підставі Розпорядження голови Волноваської райдержадміністрації від 29.03.2005 року № 230. Позивач зазначає, що на теперішній час проживає в Російській Федерації та з 10.03.2016 року є громадянином Російської Федерації. В наслідок того, що прийняття громадянства зайняло довгий час та не залежало від його волі, а стало наслідком складної процедури оформлення та виготовлення необхідних документів, він не мав можливості провести відчуження земельної ділянки до моменту отримання громадянства Російської Федерації. Також зазначає, що у зв`язку з тим, що він постійно проживає в Російській Федерації, він не мав можливості приїхати до м. Волноваха для врегулювання питання відчуження земельної ділянки та відповідно не було можливості вкластися у встановлений законом строк, внаслідок чого він його пропустив. Вважає, що встановлений законом строк пропустив з поважних причин, тому є підстави для визначення йому додаткового строку для проведення відчуження земельної ділянки. У судове засідання позивач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи не з`явився, але її представник подав заяву про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позову наполягав. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог чинного законодавства, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Про те, що позивач [PERSON] є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 3,8400 га рілля, кадастровий номер 1421582400:08:000:0391, яка розташована на території Златоустівської сільської ради Волноваського району Донецької області (а.с. 8). Про те, що позивач [PERSON] , який народився [INFO] в селі Златоустівка Волноваського району, Донецької області, Україна, був громадянином України, вбачається з паспорту громадянина України серії [NUMBER] виданого Волноваським РВ УМВС Кураїни в Донецькій області (а.с. 4). Про те, що позивач [PERSON] , [INFO] , набув громадянства Російської Федерації вбачається з паспорта громадянина Російської Федерації виданого відділом УФМС Росії в Омській області Москаленського району 10.03.2016 року (а.с. 5,6). Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ч.1 ст.2 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України. За змістом ст.ст.41, 64 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Право власності на землю належить до основних конституційних прав та свобод, що не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до ч.1 ст.3 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Частиною 5 статті 22 Земельного кодексу України встановлено, що землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземним громадянам, особам без громадянства. Водночас, ч.4 ст.81 Земельного кодексу України, допускається можливість отримання такими особами земель (земельних ділянок) сільськогосподарського призначення у спадщину, але з умовою їх наступного відчуження протягом року. Відповідно до ст.145 Земельного кодексу України, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У випадках, коли земельна ділянка цією особою протягом встановленого строку не відчужена, така ділянка підлягає примусовому відчуженню за рішенням суду. Особа, до якої переходить право власності на земельну ділянку і яка не може набути право власності на землю, має право отримати її в оренду. З викладеного випливає, що землі сільськогосподарського призначення на постійній основі можуть належати лише тільки громадянину України. В той же час необхідно зазначити, що відповідно до приписів пункту 15 розділу X «Перехідні положення» ЗК України до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, не допускається: купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб; купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Суд бере до уваги, що станом на час розгляду вказаного спору Верховною Радою України закон про ринок земель не прийнятий, а тому наразі відсутнє законодавче врегулювання порядку відчуження земель з цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», а також відсутній ринок земель вказаного цільового призначення. Таким чином, чинним законодавством України не передбачена заборона на продовження строку для відчуження земельної ділянки згідно з ч.4 ст.81 Земельного кодексу України. При цьому прямої правової норми, яка б регулювала порядок поновлення судом передбаченого ч.4 ст.81 Законом України строку, законодавство України не містить, тому суд у відповідності з вимогами ч.2 ст.8 Цивільного кодексу України може за аналогією закону застосувати положення ст.251 та ч.3 ст.1272 ЦК України. Відповідно до норми ст.127 ЦПК України, суд наділено повноваженнями щодо поновлення чи продовження строків, встановлених законом, за умови визнання причин його пропуску поважними. Ст.17 Закону України "Про виконання рішення застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі "Ільхан проти Туреччини" від 27 червня 2000 року зазначив, що при вирішенні питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Позивач є громадянином Російської Федерації з 10.03.2016 року. Постійно проживає на території Російської Федерації. Набув право власності на вказану земельну ділянку 15.08.2005 року. Однак не мав можливості своєчасно виконати встановлений ч.4 ст.81 ЗК України обов`язок щодо відчуження земельної ділянки через ситуацію, яка склалась в Україні в 2014 р. Суд враховує те , що у зв`язку з подіями в Україні у 2014 році через напружні стосунки між позивач не мав можливості приїхати на територію України. З урахуванням зазначених обставин суд вважає , що позивач пропустив встановлений законом строк для відчуження земельних ділянок з поважної причини. Таким чином, враховуючи, що законодавством не встановлено заборони на продовження строку для відчуження земельної ділянки іноземцем та враховуючи те, що представник відповідача - Златоустівської сільської ради не надав заперечення проти задоволення позову, суд вважає за можливе позов задовольнити та продовжити позивачу строку для відчуження земельних ділянок, який він пропустив з поважних причин, що не суперечить діючому законодавству та не порушує прав та інтересів інших осіб. На підставі викладеного,

Outcome: approved