Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-29 00:00:00

27 грудня 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача компенсацію за невикористану відпустку при звільненні, середній заробіток за весь час затримки розрахунку та моральну шкоду. В обґрунтування позову зазначив, що він працював у відповідача з 19 листопада 2009 року по 03 жовтня 2013 року. У відповідності із наказом № 744-к від 03 жовтня 2013 року був звільнений із зайнятої посади, отримав розрахунок. За час роботи, позивач, як інвалід третьої групи, який відноситься до категорії І осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, користувався пільгами, передбаченими ст.. 20 ЗУ «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи», а саме використовував додаткову відпустку строком 14 робочих днів на рік. В 2013 році, позивач таку відпустку не використав, а тому вважає, що відповідач був зобов'язаний йому сплатити компенсацію за вказану відпустку при звільненні. Відповідач відмовився здійснити нарахування компенсації цієї відпустки, а тому вважає, що дана компенсація підлягає стягненню з відповідача на його користь. В зв'язку з тим, що відповідач не виплатив йому всіх сум при звільненні, він повинен сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку. Також вважає, що внаслідок невиплати їй вказаних сум, він став дратівливим, потребував додаткових зусиль для організації свого життя, вважає що йому заподіяна моральна шкода, яку оцінює в сумі 1000 грн.. Просить стягнути з відповідача на його користь вказані кошти, а також витрати на правову допомогу. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав з підстав, наведених в позовній заяві, просив його задовольнити. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка, позивач показав, що перед звільненням він довготривалий час перебував на лікарняному, зрозумів, що за станом здоров'я не зможе працювати на заводі, а тому вирішив звільнитися, перед звільненням використав фактично всю основну щорічну відпустку, щодо пільгової, то він її не використав, пригадав про те, що має на неї право лише після того, як написав заяву про звільнення, при цьому йому роз'яснили, що він втратив на неї право, і треба було відразу її використати, а на даний час вже пізно. У день звільнення, він перебував на роботі. В день, коли проводили з ним розрахунок, він спитав, чи буде виплачена йому компенсація за невикористану щорічну додаткову відпустку, як чорнобильцю, йому повідомили що така компенсація при звільненні чинним законодавством не передбачена. Пізніше він дізнався, що йому повинні були її сплатити. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов свого довірителя підтримав з підстав, наведених в позовній заяві. Також зазначив, що у відповідності до ст..4 ЗУ «Про відпуски», надається перелік відпусток, де зокрема вказується, що до щорічних додаткових відпусток відносять також і інші відпустки, передбачені законодавством. Як вбачається із ЗУ «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи», пільгова відпустка тривалістю 14 календарних днів надається щороку. Отже доводи представників відповідача, що дана відпустка не є щорічною, а тому компенсація при звільненні не передбачена законодавством, вважає неприйнятними та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства. Зазначив, що листи Мінпраці, на які посилається представник відповідача не є законодавчими чи підзаконними актами, і носять лише рекомендаційний характер, і не можуть слугувати підставою для відмови у виплаті компенсації за використану відпустку. Представники відповідача Єгорова О.В., Костирко Ю.С. проти задоволення позову заперечили, просили відмовити у його задоволенні, подали до суду заперечення. Представник Єгорова О.В. у судовому засіданні пояснила, що дійсно позивач працював на підприємстві. За час роботи на підприємстві, [PERSON], як особа, яка постраждала від Чорнобильської катастрофи, користувався пільгами, передбаченими ЗУ «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи», та йому за його заявою щороку надавалася відпустка тривалістю 14 календарних днів, як то передбачено ст. 20 вищенаведеного закону. Однак, у 2013 році, позивач своїм правом на отримання такої пільги не скористався, заяву про надання йому такої відпустки роботодавцю не подавав. Вважає, що відпустка, передбачена ст.. 20 ЗУ «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи» є пільгою та компенсацією, яка надається особам, які мають на неї право у відповідності до ЗУ «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи». Дана відпустка не може бути поділена, не переходить на наступний рік, та не відноситься до щорічних відпусток, передбачених ЗУ «Про відпустки», а тому право на виплату грошової компенсації, передбачене ст..24 ЗУ «Про відпустки» на неї не поширюється. Така правова позиція роз'яснена у листах Мінпраці. Крім того, зазначила, що оплата відпустки чорнобильцю та щорічних відпусток, передбачених ЗУ «Про відпустки» мають різні джерела, оскільки оплата першої формується за рахунок бюджетних асигнувань у відповідності до ст..1 ЗУ «Про формування, порядок надходження і використання Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення», а інші формуються за рахунок оплати праці. Також вказала, що позивач при звільненні та здійсненні розрахунку будь-яких претензій до роботодавця не пред'являв. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона працює у відділі кадрів ПАТ «Слов'янський машинобудівельний завод», ствердила, що дійсно бачила позивача у день звільнення 03 жовтня 2013 року, зазначила, що до неї позивач не звертався із претензіями з приводу виплат при звільненні. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав: В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] з 19 листопада 2009 року по 03 жовтня 2013 року працював у відповідача. У відповідності із наказом № 744-к від 03 жовтня 2013 року був звільнений із зайнятої посади за власним бажанням, отримав розрахунок. За час роботи, позивач, як інвалід третьої групи, який відноситься до категорії І осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, користувався пільгами, передбаченими ст.. 20 ЗУ «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а саме використовував додаткову відпустку строком 14 робочих днів на рік. В 2013 році, позивач таку відпустку не використав. Наведені обставини визнаються сторонами та підтверджуються матеріалами справи, а саме посвідченням, особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи(а.с.3), даними трудової книжки(а.с.4), наказами про прийняття на роботу та про звільнення, довідкою № 163/22.1 від 27 січня 2014 року. У відповідності до ст..74 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. За змістом ст.76 КЗпП України, яка передбачає види щорічних додаткових відпусток та їх тривалість, щорічні додаткові відпустки надаються працівникам: 1) за роботу із шкідливими і важкими умовами праці; 2) за особливий характер праці; 3) в інших випадках, передбачених законодавством. Тривалість щорічних додаткових відпусток, умови та порядок їх надання встановлюються нормативно-правовими актами України. У відповідності до ст.4 ЗУ «Про відпустки», яка встановлює види відпусток, до щорічних відпусток відносять основну відпустку(стаття 6 цього Закону); додаткову відпустку за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткову відпустку за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством. За змістом п.22 ст.. 20 «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи», яка передбачає компенсації та пільги громадянам, віднесеним до категорії 1, передбачено право таких громадян на використання чергової відпустки у зручний для них час, а також отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 робочих днів на рік. Згідно із Порядком використання коштів Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2000 року N 987 , винесеною на виконання Закону України "Про формування, порядок надходження і використання коштів Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення" (п.20), виплата компенсацій і допомоги, передбачених Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" ( 796-12 ), провадиться: працюючим громадянам - підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами, в яких громадяни працюють, навчаються або несуть службу; ( Абзац другий пункту 20 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ N 887 ( 887-2002-п ) від 01.07.2002 ). Підприємства, установи та організації, зазначені у пунктах 20, 23, 24 цього Порядку, виплату компенсацій і допомоги здійснюють за рахунок власних коштів з наступним відшкодуванням їх за рахунок коштів Фонду за поданням органам Державного казначейства розрахунків витрат протягом двох тижнів від дня проведення виплати. На загальну суму витрат організації виписують платіжне доручення для перерахування коштів на їх рахунок. Відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з виплатою компенсацій і допомоги та наданням пільг, провадиться територіальними органами Державного казначейства у межах коштів, що надійшли на рахунок фінансування цих витрат. .(п. 27 Порядку). Згідно ст. 24 ЗУ «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Аналізуючи норми чинного законодавства, суд приходить до висновку, що ст..4 ЗУ «Про відпустки» прямо передбачений перелік щорічних основних та додаткових відпусток, при цьому законодавець наведений перелік не обмежує, та посилається на інші законодавчі акти, у відповідності до яких можуть бути передбачені і інші види додаткових щорічних відпусток. Аналогічна законодавча позиція передбачена також ст..76 КЗпП України, з якої вбачається, що іншими законодавчими актами передбачаються інші види щорічних додаткових відпусток, їх тривалість, порядок їх надання. Статтею 20 ЗУ «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи», встановлюється тривалість та порядок надання пільгової відпустки особи, яка відноситься до категорії І постраждалої від Чорнобильської катастрофи. До того ж, в даному законодавчому акті чітко зазначається, що така відпустка надається особі, яка на неї має право щорічно. З огляду на викладене, суд відхиляє доводи представників відповідача, що відпустка, передбачена ст.. 20 ЗУ «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи», не відноситься до щорічної додаткової відпустки в сенсі ст..4 ЗУ «Про відпустки», оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі. Суд також відхиляє доводи відповідача в тій їх частині, що оплата коштів даної відпустки має інше джерело, ніж інші щорічні відпустки, а тому також не може бути віднесена до щорічних відпусток в сенсі ЗУ «Про відпустки», оскільки, у відповідності до вищевказаного Порядку, виплата коштів за відпустку, передбачену ст.. 20 ЗУ«Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи», покладається на підприємство у якому працює особа, яка має право на таку відпустку. При цьому підприємство має право на компенсацію таких витрат від держави. Суд зазначає, що такий порядок оплати додаткової відпустки особі, яка постраждала від Чорнобильської катастрофи, не є умовою по якій дану відпустку неможливо віднести до щорічних додаткових відпусток, передбачених чинним трудовим законодавством, оскільки ст..4 ЗУ «Про відпустки» та ст.. 76 КЗпП України такої умови у собі не містять. Суд також відхиляє доводи відповідача в цій їх частині, що позивач добровільно не скористався правом на отримання даної відпустки у 2013 році, а також що позивач не звертався до роботодавця із претензією про ненарахування компенсації по пільговій відпустці, а тому позов також не підлягає до задоволення, оскільки ст.. 116 КЗпП України передбачений обов'язок власника сплатити всі суми, які підлягають до виплати працівникові на час звільнення працівника у день його звільнення, а ст.. 24 ЗУ «Про відпустки» передбачає сплатити працівникові компенсацію за всі не використані ним дні щорічної відпустки при звільненні. Суд не приймає до уваги посилання представників відповідача на листи Мінпраці, оскільки вони не є законодавчими актами, носять рекомендаційний характер та суб'єктивну думку щодо застосування чинного законодавства на практиці. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON], як особа, постраждала від Чорнобильської катастрофи І категорії, мав право на щорічну додаткову відпустку тривалістю 14 календарних днів, і оскільки дана відпустка ним не була використана у 2013 році та на момент звільнення, суд приходить до висновку, що відповідач у відповідності до ст.. 24 ЗУ «Про відпустки» та ст.. 116 КЗпП України, зобов'язаний був сплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку при звільненні позивача. У зв'язку з чим, позов в цій частині підлягає до задоволення. При вирахуванні розміру компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку, суд виходив з наступного розрахунку: 14 дн. Х157 грн. 90 коп.(середньоденна заробітна плата позивач у відповідності до довідки «Слов'янський машинобудівний завод»)=2210 грн. У відповідності до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Частину третю статті 117 виключено на підставі Закону № 3248-IV від 20.12.2005 Стаття 117 із змінами, внесеними згідно із Законом № 3248-IV від 20.12.2005 В зв'язку з цим, суд приходить до висновку, що оскільки фактичний розрахунок із позивачем на день звернення його до суду із позовом не проведений, відсутність вини відповідача у її невиплаті не доведена, середній заробіток за весь час затримки розрахунку підлягає до виплати. Судом достовірно встановлено, що позивач у день звільнення перебував на роботі, що підтверджено показаннями свідка та визнається відповідачем, а тому у відповідності до ст. 116 КЗпП України, суд вважає, що час затримки розрахунку слід відраховувати з дня звільнення працівника по день винесення рішення суду. В п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначається, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями). Враховуючи викладене, суд стягує також середньомісячний заробіток в сумі 12789 грн. 90 коп., входячи з наступних розрахунків: 157 грн. 90 коп.(середньоденний заробіток)Х81 дн.(кількість днів затримки розрахунку). У відповідності до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником, або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відповідач порушив право на отримання позивачем законної компенсації за невикористану відпустку, що в сенсі ст. 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод є також порушенням права на мирне володіння майном. Внаслідок такого порушення позивач не мав можливості вести нормальний спосіб життя, змушений був докладати додаткових зусиль для матеріального забезпечення себе та своєї родини, що призвело до душевних страждань. В зв'язку з цим, суд також стягує з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 500 грн, оскільки зазначена ним в заяві сума не в повній мірі відповідає характеру та обсягу фізичних та душевних страждань, яких вона зазнала. Крім того, суд, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, та на підставі ЗУ «Про судовий збір» стягує з відповідача в прибуток держави судовий збір за майнові вимоги та вимоги немайнового характеру в частині стягнення моральної шкоди - 487 грн.20 коп(243 грн. 60 коп.+243 грн. 60). На підставі наведеного,

Outcome: partial