Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на обєкт нерухомого майна. Як доказ заявлених вимог вказує на те, що за час перебування у шлюбі, який зареєстрований 21.10.2001 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ківерцівського районного управління юстиції за актовим записом № 12 та розірваний рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.06.2012 року, ними набута у спільну сумісну власність земельна ділянка загальною площею 0,1013 га, яка розташована в с. Кульчин Ківерцівського району Волинської області. Посилаючись на те, що майно набуте за час шлюбу є спільною сумісною власністю, а у разі виділу майна із спільної сумісної власності частки кожного із співвласників є рівними, просить визнати на нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1013 га, яка розташована в с. Кульчин Ківерцівського району. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених в позовній заяві, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов не визнали. Суду пояснили, що земельна ділянка набута відповідачем [PERSON] в особисту власність. Рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва житлового будинку прийняте до набрання чинності Закону України "Про внесення змін до ст. 61 Сімейного кодексу щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружя". На даний час на вказаній земельній ділянці здійснюється будівництво будинку. Крім того, посилаючись на те, що позивачу було відомо про виділення [PERSON] земельної ділянки, оскільки вони на час виготовлення Державного акту перебували у шлюбі, тому вважають, що позивачем порушені строки позовної давності для звернення до суду. В звязку з вищевказаним у задоволені позову просять відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.06.2012 року шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований у відділі РАЦСу Ківерцівського районного управління юстиції 21.10.2001 року за актовим записом № 12, розірвано (а.с.6). Як вбачається з копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 959230 від 15.04.2016 року [PERSON] на підставі рішення Жидичинської сільської ради Ківерцівського району Волинської області № 4/33 від 11.01.2011 року належить земельна ділянка площею 0,1013 га, кадастровий номер 0721882703:02:001:1293, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована в с. Кульчин Ківерцівського району Волинської області (а.с.7). В силу ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 5 ст. 61 СК України в редакції Закону України від 11 січня 2011 року № 2913- VI «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя була земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Законом України від 17 травня 2012 року №4766- VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, було змінено. Відповідно до пункту 5 ч. 1 ст. 57 СК України земельна ділянка, набута на час шлюбу внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Частину 5 ст. 61 СК виключено. Відповідно до аналізу внесення змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. У період з 08 лютого 2011 року по 13 червня 2012 року приватизована одним із подружжя земельна ділянка вважалася об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини 1 статті 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Частинами 1, 2 статті 370 ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. В силу ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 89 ЗК України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки, в тому числі подружжя. Оскільки в силу ч. 1 ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, суд не приймає до уваги покликання сторони відповідача на те, що останній набув право власності на землю до набрання чинності Закону України "Про внесення змін до ст. 61 Сімейного кодексу щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружя" від 11 січня 2011 року № 2913- VI. Враховуючи те, що спірна земельна ділянка набута сторонами за час перебування в шлюбі, і є спільною сумісною власністю подружжя, частки у спільній сумісній власності є рівними, суд приходить до висновку про визнання за позивачем [PERSON] права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1013 га, яка розташована в с. Кульчин Ківерцівського району Волинської області. Суд також не приймає до уваги посилання представника відповідача [PERSON] про застосуванням строків позовної давності з наступних підстав. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). Показання свідка [PERSON] про те, що позивачу [PERSON] було відомо про отриання відповідачем [PERSON] земельної ділянки для будівництва житлового будинку в с. Кульчин, однак вона не хотіла вкладати гроші в будівництво будинку в селі, оскільки хотіла придбати квартиру в м. Луцьку, не свідчить про те, що останній було відомо про здійснення відповідачем забудови даної земельної ділянки, а відповідно про порушення її права на земельну ділянку. З пояснення відповідача [PERSON] будівництво житлового будинку було ним розпочате у 2013 році, із замовленням на виготовлення передпроектної документації на житловий будинок відповідач звернувся до архітектурно-планувального бюро Ківерцівського району 05.10.2012 року, тобто після розірвання шлюбу (копія передпроектної документації досліджена судом і долучена до матеріалів справи). За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав застосування строків позовної давності. Відповідно до ст. 88 ЦПК України у випадку задоволення позовних вимог судові витрати підлягають стягненню з відповідача. Тому судові витрати у виді судового збору в сумі 551,20 грн., сплачені позивачем при подачі позовної заяви, та 300 грн. за надання висновку експерта про оцінку майна, підлягають стягненню з відповідача в користь позивача.

Outcome: approved