Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

[PERSON] звернувся в листопаді 2016 року в суд з позовом до ПАТ «Фінанси та Кредит», Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції про скасування рішення про державну реєстрації права власності щодо передачі права власності квартири [ADDRESS] ПАТ «Фінанси та Кредит» від 14..11.2014р. та визнання права власності на дану квартиру за [PERSON]. 30.03.2017р. позивачем вимоги щодо відповідача - Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції, залишено без розгляду, наголосивши на вимогах тільки щодо ПАТ «Фінанси та Кредит». Позивач в судовому засіданні позов підтримав з мотивів викладених у позовній заяві з уточненими вимогами, просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача вимоги заперечила, суду пояснила на законне набуття прав на квартиру, що булла предметом іпотеки, а також вказала на наявність судових рішень які стосуються вимог позивача, в т.ч. щодо скасування реєстрації прав власнсоті за іпотекодержателем - банком. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 23.09.2008р. між сторонами був укладений кредитний договір №1262pv5-08 на суму кредитних коштів 40 000 доларів США, під 17% річних, строком повернення до 23.09.2023р. (а.с.6-7), а також договір іпотеки від 24.09.2008р. в забезпечення кредитних зобовязань, предметом якого є квартира [ADDRESS] (а.с.8-9). Договором іпотеки передбачалось право іпотеко держателя на звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку визначеному сторонами договору, в т.ч. обрання способу звернення іпотеки шляхом передачі права власності іпотеко держателю (п.8-11 договору). 05.11.2014 року було зареєстроване державним реєстратором Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції за ПАТ «Фінанси та Кредит» право власності на дану квартиру, іпотеко держателем якої був банк. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 27.04.2015р. у задоволенні позову ПАТ «Фінанси та Кредит» до [PERSON] про виселення з квартири [ADDRESS], з врахуванням того, що квартира яка належить вже банку, придбана не за рахунок кредиту, а тому відсутні підстави виселення за ст.109 ЖК без надання іншого постійного житла. Разом з тим, рішенням були встановлені обставини, які мають відношення до даного спору. Так, рішенням встановлено обставини, щзо рішенням Івано-Франківського міського суду від 25.11.2010р. з [PERSON] було стягнуто на користь ПАТ «Фінанси та Кредит» за кредитним договором №1262pv5-08 заборгованість у сумі 369 760.02 грн. та виданий виконавчий лист. Реєстрація прав іпотеко держателя на спірну квартиру, на підставі договору про задоволення вимог іпотеко держателя відбулася 05.11.2014 року. А також те, що квартира до 2013 року використовувалась як магазин. Рішення першої інстанції від 27.04.2015р., було скасовано рішенням Апеляційного суду від 23.07.2015р., позов задоволено та виселено [PERSON] з даної квартири без надання іншого житла. На час розгляду тієї справи, судом в рішенні вказано що обєктивних відомостей про те, що перехід права власності на дану квартиру від [PERSON] до ПАТ «Фінанси та Кредит» відбувся у незаконний спосіб або з порушенням встановленого порядку, немає. Підстави для виселення суд апеляційної інстанції вказав те, що [PERSON] має наявне житло окрім предметі іпотеки, а сам предмет іпотеки був переобладнаним під магазин. За ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Також, постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.12.2015р., яка набрала законної сили що не заперечується і позивачем, у задоволенні позову [PERSON] до Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції, третя особа ПАТ «Фінанси та Кредит» про визнання неправомірним рішення про реєстрацію прав іпотекодержателя на квартиру [ADDRESS], на підставі договору про задоволення вимог іпотеко держателя яка відбулася 05.11.2014 року, було відмовлено. Даним рішенням надавалась оцінка дій державного реєстратора Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції, та встановлено відповідність таких дій законодавству В даному спорі, окрім вищезазначеного суд вказує і на таке. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України від 5 червня 2003 р. № 898-IV «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно із ч. 3 ст. 36 зазначеного Закону договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України від 5 червня 2003 р. № 898-IV «Про іпотеку». Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). У постанові ВСУ від 26 жовтня 2016 року у справі N 6-1625цс16 висловлена правова позиція що аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України "Про іпотеку", статей 328, 335, 376, 392 ЦК України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України "Про іпотеку"). Аналогічні висновки і в постанові ВСУ від 02.11.2016, № 359/4092/15-ц|6-2457цс16. Позивач наголосив суду, що попередні рішення не мають відношення до даного спору, оскільки відповідачем він визначив ПАТ «Фінанси та Кредит», проте такі доводи позивач не заслуговують на увагу, оскільки оцінка переходу прав власності до іпотекодержателя ПАТ «Фінанси та Кредит» судом у іншій справі надана, порушень реєстрації прав не виявлено, то повторно встановлювати дані обставини не має необхідності за ст.61 ЦПК. Окрім того, відповідач у даній справі не є органом, який приймав оскаржуване рішення про державну реєстрацію, тому такі вимоги до банку є безпідставними. Вимога позову про визнання за позивачем прав власності на спірну квартиру є похідною від вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію, а тому до задоволення також не підлягають за безпідставністю. Посилання позивача на ст.109 ЖК та Закон про мораторій у даному спорі є не вірним, оскільки даний спір не стосується виселення, при чому, що рішенням суду позивача виселено з предмета іпотеки. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі ст.ст. 328 ЦК України, ст.36-38 Закону України «Про іпотеку», ст.ст.3,10,60, 61, 209,215-218 ЦПК України, суд,

Outcome: dismissed