Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому після уточнення позовних вимог просила встановити факт спільного проживання з [PERSON] з квітня 1984 року по червень 2016 року, визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку [ADDRESS] та стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на її утримання в розмірі 1/3 частина з усіх видів його заробітку (доходу). Позовні вимоги мотивує тим, що з квітня 1984 року по червень 2016 року вони з відповідачем проживали однією сім»єю, як чоловік та дружина, вели спільне господарство, мають двох спільних дітей: сина [PERSON] та дочку [PERSON]. З червня 2016 року вони з відповідачем не проживають, оскільки [PERSON] проживає з іншою жінкою. Оскільки відповідач не має наміру добровільно розподілити спільно нажите майно за час їхнього проживання, позивач вимушена звернутись до суду. В позові [PERSON] зазначає, що за період їх спільного проживання з відповідачем ними було побудовано житловий будинок по [ADDRESS]. Позовні вимоги в частині стягнення аліментів з відповідача на її користь в частині 1/3 частини з усіх його видів доходу мотивує тим, що вона знаходиться на пенсії з 2010 року та має ІІІ групу інвалідності, на даний час у зв»язку зі станом здоров»я, ніде не працює, займається веденням особистого господарства. Власних доходів їй не вистачає на нормальне проживання та утримання домоволодіння, значну суму коштів витрачає на лакування, так як двічі на рік їй необхідно проходити стаціонарне лікування. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити Крім того в судовому засіданні надали пояснення згідно поданих до суду позовних заяв. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали з підстав наведених в запереченні, просили в його задоволенні відмовити в повному обсязі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що проживає на одній вулиці зі сторонами через один будинок протягом 30 років, сторони дійсно разом проживали, народили двох дітей, вели спільне господарство, все робили разом, саджали огород, будували будинок. Також зазначила, що знає, що мати позивача надавала свої кошти на будівництво будинку. Також додала, що поряд зі сторонами почала проживати з 1987 року і в них тоді вже було двоє дітей, хоча вони проживали разом, але стосунки не були дуже гарними, відповідач працював, позивач вела домашнє господарство і пішла на пенсію. Сторони проживали разом до 2016 року. Відповідач зловживав алкогольними напоями. Свідок [PERSON] показала, що сторони по справі є її сусідами, по сусідству з ним проживає 17 років, за цей час вони разом ростили дітей, вели господарство. Коли свідок переїхала проживати поряд з сторонами, будинок вже був побудований, в них було велике господарство, позивач вела господарство, а відповідач працював в колгоспі на тракторі й зловживав алкогольними напоями. Влітку 2016 року відповідач пішов від [PERSON] Також додала, що житлові будинки відповідача та матері позивача знаходились на одному дворі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що на даний час проживає разом з відповідачем. А знайомі вони з 1990 року. Спочатку [PERSON] приїздив до неї в м. Кременчук, а потім вона переїхала в селище Павлиш і вони почали жити разом. Коли була в будинку відповідача, разів два на місяць, жіночих речей не помічала і не знала, що він проживає з дружиною, дітей та внуків також не бачила. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що знає відповідача з 2007 року, оскільки працювали разом в одному цеху. Також пояснила, що їй відомо, що відповідач не одружений, хоча діти є. Свідок [PERSON] показав, що знає відповідача [PERSON] з 1990 року й він йому говорив, що неодружений, жіночі речі та речі позивача в будинку [PERSON], коли там був, не бачив. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що їй особисто відомо, що починала будівництво будинку мати позивача, а свідок допомагала робити внутрішні роботи й горище накладати. Також свідок пояснила, що строни вели спільне господарство. Однак там працювала позивач з дітьми. Додала, що точно не пам»ятає коли був збудований будинок, проте знає, що [PERSON] приймала участь в його будівництві, спочатку сторони проживали в тещі, а потім переїхали туди. За чиї кошти був збудований будинок свідок точно не знає , але знає, що починала будувати покійна мати позивача й це було одне подвір»я. Свідок [PERSON] показала, що сторони разом проживають з 1984 року й в них було весілля, а чи реєстрували вони свій шлюб не знає. Спочатку вони проживали з матір»ю позивача, а потім переїхали до свого будинку, хоча там один двір. Також пояснила, що позивач, її мати та свідок приймали участь в будівництві спірного будинку. Ій відомо, що [PERSON] трохи працювала на фермі, а потів вела домашнє господарство. Суд заслухавши сторони та їх представників, свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши і оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, приходить до наступних висновків. Відповідно до статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України (чинний з 1 вересня 2005 року) справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу розглядаються судом. Згідно свідоцтв про народження [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] їх батьками є [PERSON] та [PERSON], тобто строни по справі /а.с. 8/. З довідки про склад сім'ї виданої Павлиською селищною радою Онуфріївського району Кіровоградської області № 1657 від 23.08.2016 року вбачається, що [PERSON] проживала з [PERSON] однією сім»єю з квітня 1984 року по червень 2016 року в домоволодінні [ADDRESS], вели спільне господарство, мають двох дітей /а.с. 10/. З довідки про склад сім'ї виданої Павлиською селищною радою Онуфріївського району Кіровоградської області № 2647 від 30.11.2016 року вбачається, що [PERSON], [INFO] проживає один в домоволодінні [ADDRESS] /а.с. 39/. З довідки виданої Павлиською селищною радою Онуфріївського району Кіровоградської області № 183 від 10.01.2017 року власником будинку [ADDRESS] є [PERSON]. В домоволодінні зареєстровані з - 04.03.1991 року [PERSON] та [PERSON] /а.с. 41/. Враховуючи принцип дії цивільного закону в часі, суд вважає, що в судовому засіданні позивачем доведено факт її проживання з відповідачем однією сім»єю без шлюбу та приходить до висновку про встановлення факту проживання сторін однією сім'єю без укладення шлюбу за період з 1 вересня 2005 року по червень 2016 року. Стосовно позовної вимоги [PERSON] про визнання права власності на ? частину житлового будинку [ADDRESS] суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як встановлено судом, сторони перебували у фактично шлюбно - сімейних відносинах з квітня 1984 року по червень 2016 року, що підтверджується наданими в судовому засіданні показами свідків. Встановлено, що згідно свідоцтва [NUMBER] про право особистої власності на домоволодіння від 20 листопада 2001 року власником житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON]. Дане свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння зареєстроване в Світловодському бюро технічної інвентаризації та записано в реєстраційну книгу за № 2380-13 /а.с 60-62/. Оскільки спірні правовідносини з приводу виникнення права власності на житловий будинок виникли 20 листопада 2001 року суд вважає, що ці правовідносини регулюються нормами ЦК УРСР та Законом України «Про власність», які були чинними на той час. Діючим на той час КпШС не регулювалися майнові відносини чоловіка і жінки, які спільно проживають без реєстрації шлюбу. Пленум Верховного Суду України у п. 12 постанови від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» роз'яснив, що ст.ст. 22, 28, 29 КпШС не застосовуються до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори вирішуються на підставі п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», ЦК України, п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про власність» було передбачено, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною 2 ст. 112 ЦК УРСР було визначено, що спільною сумісною власністює спільна власність без визначення часток. У п. 5 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» Пленуму Верховного Суду України вказав зокрема, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст. 22 КпШС України, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, видкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодексу про шлюб та сім'ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 11 березня 2015 року № 6-211цс14, яка є обов'язкової для судів, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно було встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю. Тільки в разі встановлення цих фактів та обставин положення частини першої статті 24 КпШС України, частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим із дотриманням рекомендацій, які містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» та від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Аналогічні по суті правові позиції Верховного Суду України викладено у постановах від 18 вересня 2013 року № 6-66цс13 та від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13. При вирішенні даного спору суд, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Дослідивши докази по справі надані сторонами суд вважає, що позивачем не доведено факт набуття нею та [PERSON] спільного майна, оскільки у справі докази цього відсутні. Крім показів допитаних судом свідків в частині наявності або відсутності у сторін спільного бюджету позивачем не надано інших доказів набуття нею з відповідачем спільного майна. За відсутності доказів того, що спірний будинок придбаний внаслідок спільної праці або за спільні кошти [PERSON] та [PERSON] суд дійшов висновку, що у вказаних осіб не виникло права спільної власності на це майно, а відповідно у [PERSON] не виникло право на половину жотлового будинку [ADDRESS]. Стосовно позовних вимог [PERSON] про стягнення аліментів суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 91 СК України якщо жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, тривалий час проживали однією сім'єю, той із них, хто став непрацездатним під час спільного проживання, має право на утримання відповідно до статті 76 цього Кодексу. За положеннями ч. ч. 2 - 4 ст. 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов'язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу (ст. 76 СК України); непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення. Таким чином право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом. Згідно частин 1, 2 ст. 76 СК України розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до довідки про доходи відповідача [PERSON] його середньомісячний дохід становить 3513, 35 гривень /а.с. 162/. Крім того на підтвердження матеріального стану відповідача за його клопотанням судом було залучено копії кредитних договорів, які засвідчують наявні у нього кредитні зобов»язання. /а.с.158-160/. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO] є інвалідом ІІІ групи (загальне захворювання), що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серія 10 ААВ № 866592 та пенсійним посвідченням /а.с. 91/. Згідно довідки комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги Онуфріївського району» [PERSON] знаходиться на «Д» обліку в лікаря-терапевта з 2003 року. Лікується в Онуфріївській ЦРЛ та обласній лікарні щорічно, приймає інсулінотерапію /а.с. 10/. Згідно довідки від 2 вересня 2016 року № 295 виданої Світловодським об»єднаним УПФУ Кіровоградської області [PERSON] знаходиться на обліку в Світловодському об»єднаному управлінні ПФУ та отримує пенсію по інвалідності внаслідок загального захворювання інвалідам ІІІ групи. За період з квітня 2016 року по вересень 2016 року позивач отримала пенсію в розмірі 7324, 00 гривень /а.с. 9/. Згідно довідки № 127 виданої Світловодським об»єднаним УПФУ Кіровоградської області [PERSON] знаходиться на обліку в Світловодському об»єднаному управлінні та отримує пенсію по інвалідності внаслідок загального захворювання інвалідам ІІІ групи. За період з жовтня 2016 року по березень 2017 року позивач отримала пенсію в розмірі 7848, 00 гривень /а.с. 146/. Як видно з матеріалів справи розмір пенсії позивача як інваліда 3 групи становить у жовтні 2016 року 1230 гривень, листопаді 2016 року 1230 гривень, грудні 2016 року 1347 гривень. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» визначено на 2016 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2016 року - 1074 гривні, з 1 травня - 1130 гривень, з 1 грудня - 1247 гривень. Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення аліментів суд виходить із того, що позивачка отримує пенсію в розмірі, що забезпечує її прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому не є особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні ст. 75 СК України. Дані положення також викладені в правовій позиції Постанови Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов було задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений нею судовий збір в розмірі 275, 60 гривень.

Outcome: partial