Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-23 00:00:00

09.02.2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому, згідно позовних вимог, просив зобов'язати відповідача надати договір на користування електроенергією. Свої вимоги мотивував тим, що в літку 2002 року як власник будинку № [ADDRESS] та власник будинку [ADDRESS] [PERSON] уклали договір з Українським науково-дослідним, проектно-вишукувальним і конструкторсько - технологічним інститутом «УКРСІЛЬЕНЕРГОПРОЕКТ» щодо розробки проекту електропостачання житлових будинків № 63 та № [ADDRESS] та практичного приєднання в натурі об'єктів (житлові будинки № 63 та № [ADDRESS]) до електричних мереж міста Києва. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 31.08. 2011 року № 811 державне підприємство «Український науково-дослідний, проектно-вишукувальний та конструкторсько - технологічний інститут «Укрсільенергопроект» реорганізовано шляхом приєднання до державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго». Відповідачем було виконано весь об'єм робіт, щодо проектування та приєднання в натурі житлових будинків № 63 та № [ADDRESS] до електричних мереж міста Києва. Відповідачем було отримано дозвіл на вмикання № 138-Б від 02.09.2002 року, який свідчить про те, що електрообладнання житлового будинку за адресою: [ADDRESS] - на час складання даного дозволу та відповідно до наданих необхідних документів, відповідно вимогам ПТЕЕС, ПБЕЕС, укомплектоване захисними засобами згідно норм і правил, а експлуатуючий персонал відповідає вимогам ПБЕЕС. Також між споживачами електроенергії [PERSON] та [PERSON] як власниками будинків [ADDRESS] відповідно та РКМ «Західний», що є структурним підрозділом ПАТ «КИЇВЕНЕРЕО» було укладено Акт розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін, яким установлено, що цей акт є невід'ємною частиною Договору на користування електроенергією, складений в чотирьох примірниках - для Споживачів, Електропередавальної організації, Електропостачальної організації та енергонагляду. Навесні 2014 року [PERSON] надав позивачу повний пакет документів щодо розробки проекту електропостачання житлових будинків № 63 та № [ADDRESS] та практичного приєднання в натурі об'єктів (житлові будинки № 63 та № [ADDRESS]) до електричних мереж міста Києва. Після цього позивач в травні 2014 року звернувся до сервісного центру ПАТ «КИЇВЕНЕРЕО» на предмет укладання договору на користування електричною енергією. Працівниками ПАТ «КИЇВЕНЕРГО», було складено акт про порушення, в якому зазначено про самовільне підключення електроустановок, струмоприймачів та електропроводки будинку до електричної мережі м. Києва та прийнято рішення про нарахування не облікованої електричної енергії внаслідок допущеного порушення, що склало 76402 гривні. За захистом своїх прав як споживача позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою на предмет скасування протоколу Комісії № 4322 від 09.09.2014 року по розгляд акта про порушення від 10.06.2014 року № 32247 та зобов'язання ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» поновити електропостачання до будинку за адресою: [ADDRESS]. 29.07.2015 року Деснянський районний суд м. Києва своїм рішенням відмовив позивачу в задоволенні позовних вимог до ПАТ «КИЇВЕНЕРГО». Таке рішення суду ґрунтується на положенні пункту 3 Правил користування електричною енергією для населення відповідно до якого, споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією між споживачем електричної енергії та енергопостачальником. Позивач згідно з договором з відповідачем про розробку проекту електропостачання житлових будинків № 63 та № [ADDRESS] та практичного приєднання в натурі об'єктів (житлові будинки № 63 та № [ADDRESS]) до електричних мереж міста Києва за виконання відповідачем повного обсягу своїх зобов'язань сплатив грошові кошти. Але як споживач не отримав від відповідача повний пакет документів, який свідчив би про те, що відповідач свої зобов'язання виконав в повному обсязі. Позивач дізнався, що його право як споживача порушено 10.06.2014 року при складанні Акту про порушення № 32247, тобто позовна давність ще триває. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з обставин викладених у позовній заяві, просив їх задовольнити. Суду пояснив, що фактично в ході розгляду справи, йому стало зрозумілим, що вини відповідача в неотриманні позивачем договору на користування електроенергією не має. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала у повному обсязі, просила в його задоволенні відмовити у зв'язку із зверненням з позовною заявою до неналежного відповідача та пропуском терміну позовної давності. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд прийшов до наступного. 09.08.2002 року між Українським науково-дослідним, проектно-вишукувальним та конструкторсько-технологічним інститутом «Укрсільенергопроект» (як виконавцем) та [PERSON] (як замовником) було укладено договір №106 на створення науково-технічної продукції за умовами якого [PERSON] доручає, а Український науково-дослідний, проектно-вишукувальний та конструкторсько-технологічний інститут «Укрсільенергопроект» бере на себе розробку робочого проекту: «Електропостачання житлових будинків [ADDRESS]» (а.с.34). Відповідно до ст. 887 ЦК України за договором підряду на проведення проектних та пошукових робіт підрядник зобов'язується розробити за завданням замовника проектну або іншу технічну документацію та (або) виконати пошукові роботи, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити їх. До договору підряду на проведення проектних і пошукових робіт застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом. Що стосується робіт з розробки робочого проекту за замовленням [PERSON], то даний робочий проект відповідачем виконаний у повній відповідності до укладеного договору та ст.887 ЦК України. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до Акту №181 про здавання-приймання науково-технічної продукції за договором № 106 від 09.08.2002 року що укладений 15.08.2002 року представник виконавця - директор інституту «Укрсільенергопроект» з однієї сторони та представник замовника - [PERSON] склали акт у тому, що виконана науково-технічна продукція задовольняє умовам договору та завдання на проектування і належно оформлена (а.с.39). Договір від 09.08.2002 року за №106 сторонами виконано без порушень, а отже на підставі ст. 599 ЦК України зобов'язання сторін припинились виконанням, проведеним належним чином. У своїй позовній заяві позивач стверджує про те, що він як споживач не отримав від відповідача повний пакет документів, який свідчив би про те, що відповідач свої зобов'язання виконав в повному обсязі. Однак, у відповідності до ст. 9 до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. За п. 3 ст. 331 ГК України науково-технічною продукцією є завершені науково-дослідні, проектні, конструкторські, технологічні роботи та послуги, створення дослідних І зразків або партій виробів, необхідних для проведення НДДКР згідно з вимогами, погодженими із замовниками, що виконуються чи надаються суб'єктами господарювання (науково-дослідними, конструкторськими, проектно-конструкторськими і технологічними установами, організаціями, а також науково-дослідними і конструкторськими підрозділами підприємств, установ і організацій тощо), така ж норма закріплена в ст. 892 ЦК України. Відповідно до витягу з паспорту проекту, генпідрядником, що мав реалізувати робочий проект (з практичного приєднання в натурі «Електропостачання житлових будинків [ADDRESS]», мало бути ДП "КИЇВСЬКА МЕХКОЛОНА" ПАТ "КИЇВСІЛЬЕЛЕКТРО" (а.с.40-42). За рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29.07.2015 року по справі №754/18060/14-ц організація, що фактично займалася будівництвом будинку по [ADDRESS], була будівельна фірма «Дарниця» (а.с.14-17). Отже, з даних обставин вбачається, що ДП «НЕК «Укренерго», що є правонаступником ДП «Укрсільенергопроект» є неналежним відповідачем. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. В порушення вказаних вимог та на підтвердження своїх позовних вимог позивач не надає до суду докази про перехід права власності на об'єкт будівництва - зокрема житловий будинок [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про електроенергетику» споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником. Згідно ч. 1 ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. Відповідно до першого розділу Закону України «Про електроенергетику», постачання електричної енергії - надання електричної енергії споживачу за допомогою технічних засобів передачі та розподілу електричної енергії на підставі договору. Пунктом 3 Правил користування електричною енергією для населення, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1999 року за № 357, передбачено, що споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією між споживачем і енергопостачальником, що розробляється енергопостачальником згідно з Типовим договором про користування електричною енергією і укладається на три роки. Відповідно до п.7 Правил користування електричною енергією для населення для споживання електроенергії новий наймач (власник) квартири або іншого об'єкта повинен звернутися до енергопостачальника для укладення договору про користування електричною енергією. Після чого енергопостачальник протягом 3 днів у містах та 7 днів у сільській місцевості підключає квартиру або об'єкт споживача до електропостачання. Отже, з вищевикладеного вбачається, що позовні вимоги щодо зобов'язання відповідача надати позивачу договір на користування електроенергією не можуть бути задоволені, виходячи з припису ч. 1 ст. 26 Закону України «Про електроенергетику», адже з даної норми права вбачається, що споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником. За ст. 1 зазначеного Закону енергопостачальники - учасники оптового ринку, електричної енергії України, які купують електричну енергію на цьому ринку з метою її і продажу та/або постачання споживачам або з метою її експорту та/або імпорту. З матеріалів справи вбачається, що відповідач ДП інститут «Укрсільенергопроект» являється підприємством, метою діяльності якого було виконання науково-дослідних, проектно-вишукувальних робіт, тож позивач не правомірно пред'являє вимогу відповідачу як енергопостачальнику. Енергопостачальники, що здійснюють постачання електрики і енергії на закріпленій території, не мають права відмовити споживачу, об'єкти якого розташовані на цій території, в укладенні договору на постачання електричної енергії. Згідно п. 5 Правил користування електричною енергією для населення, у разі розташування об'єктів споживача за різними адресами споживач повинен укласти окремий договір щодо кожного об'єкта, тобто виключно з енергопостачальником мало бути укладено два різних договори на постачання електричної енергії для будинку [ADDRESS] Однак в матеріалах справи відсутні докази позивача щодо його звернення з пропозицією укласти належні договори з енергопостачальником, який за певних обставин мав би бути належним відповідачем у вищевказаній справі. Отже, твердження позивача про ненадання пакету документів є недоведеними, оскільки за актом здавання-приймання науково-технічної продукції від 15.08.2002 року №181, що укладений між сторонами за договором №106 від 09.08.2002 року зазначено, що науково технічна продукція задовольняє умовам договору та завдання на проектування належно оформлена, тож ні замовник ні третя особа не можуть заявляти вимоги до ДП інституту «Укрсільенергопроект» чи його правонаступника з цих мотивів. Як вказує позивач у своїй позовній заяві він дізнався про порушення свого права 10.06.2014 року при складанні Акту про порушення №32247. Таке твердження суперечить ч. 1 ст. 26 Закону України «Про електроенергетику», п. 3 Правил користування електричною енергією для населення, п.1, та п.2 ст. 275 ГК України. За вказаними нормами, передбачено, що постачання електричної енергії здійснюється на підставі договору, а за ст. 68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Таким чином, у будь якому разі перебіг позовної давності на підставі ст. 261 ЦК України розпочався від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а за п. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За календарним планом роботи, що є додатком 2 до договору від 09.08.2002 року №106 (а.с.36) встановлено термін виконання зобов'язання Відповідачем щодо розробки робочого проекту - 1 місяць від початку робіт. Пунктом 2.3 вказаного договору, дата отримання виконавцем авансу вважається датою початку робіт. Сплата авансу підтверджується копією банківської виписки від 13.08.2002 року (а.с.43). Таким чином замовник робочого проекту підписавши акт від 15.08.2002 року №181, дізнався б про порушення свої прав, якщо б воно мало місце саме 15.08.2002 року, а за таких обставин загальна позовна давність встановлена у три роки за ст. 257 ЦК України, закінчилась в серпні 2005 року. Згідно ст. 72 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, якщо суд за клопотанням особи, що їх подала, не знайде підстав для поновлення або продовження строку. На підставі п. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За таких обставин, суд, розглядаючи позов у межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позовні вимоги про зобов'язання відповідача надати договір на користування електроенергією задоволенню не підлягають. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позов задовленню не підлягає, оскільки не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed