Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] з ним як батьком дитини за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовної заяви зазначив, що 05.05.2007 року він уклав шлюб з [PERSON] , від якого в них [INFO] народилась донька - [PERSON] . Подружні стосунки між ними були припинені у серпні 2016 року. Як зазначає позивач основною причиною розпаду їх сім`ї стало те, що відповідачка повернулась з Польщі та повідомила його, що не бажає жити з ним в Україні. Відповідачка почала їздити до Польщі на заробітки, де перебуває по півроку, а потім приблизно на місяць приїжджає додому. За твердженнями позивача, їх донька [PERSON] постійно проживає з ним та його матір`ю [PERSON] та знаходиться на повному його утриманні. Позивач повністю займається вихованням, лікуванням та утриманням дитини, відповідачка матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Їх спільна з відповідачкою дитина зареєстрована разом з позивачем в квартирі [ADDRESS] , яка належить сестрі його матері за якою він доглядає та сподівається на її спадкування. Однак проживає позивач разом зі своєю матір`ю та донькою в квартирі [ADDRESS] . Коли відповідачка приїжджає з Польщі то інколи бере доньку до себе, позивач проти цього не заперечує, проте дитина постійно зареєстрована та мешкає разом з ним. Однак не зважаючи на вищезазначене, відповідачка у листопаді 2016 року звернулась до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою про стягнення з нього аліментів на утримання їх дитини. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23.01.2018 року відповідачці було відмовлено у задоволенні її позову, оскільки судом встановлено, що дитина мешкає разом з ним та знаходиться на його утриманні. У березні 2018 року відповідачка знов звернулась до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів з нього на утримання їх дитини на підставі якої Шевченківським районним судом м. Запоріжжя 21.03.2018 року видано судовий наказ яким з позивача стягнуто на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] аліменти у розмірі 1/4 частини усіх видів доходів боржника, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку та не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. У січні 2019 року відповідачка звернулась до служби у справах дітей Запорізької міської ради з заявою про підтвердження місця проживання малолітньої дитини [PERSON] для її тимчасового виїзду за межі України. Розпорядженням голови районної адміністрації від 14.01.2019 року було затверджено висновок служби у справах дітей ЗМР від 10.01.2019 року № 01-17/30 про підтвердження місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю [PERSON] для її тимчасового виїзду за кордон. При цьому, як зазначає позивач, його як батька дитини ніхто не повідомив, що вирішується питання виїзду його малолітньої дитини за кордон. Відповідачка до нього з цим питанням не зверталась. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.03.2019 року провадження у справі відкрито та вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.04.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27.05.2019 року відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. Позивач та його представниця в судовому засіданні позов підтримали з підстав наведених в ньому, просили позов задовольнити. При цьому пояснили, що для дитини створені всі належні умови для її проживання та розвитку. Позивач вважав, що найкраще дитині буде проживати разом з ним. Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала, заперечувала проти нього, вважала, що дитина має проживати разом з нею. При цьому пояснила, що у зв`язку з скрутним матеріальним становищем та з метою заробітку вона у 2015 році вирішила поїхати до Польщі. З того часу вона працює у Польщі за трудовим договором, проживає зі співмешканцем, який винаймає однокімнатну квартиру в Польщі, разом з ними проживає старша донька, періодично приїжджає до України, в подальшому планує постійно проживати у Польщі разом зі своїми дітьми. Коли вона вперше поїхала до Польщі, то залишила дитину на свою матір, не заперечувала того, що позивач спілкувався з дитиною та остання мешкала якийсь проміжок часу з ним. Заперечує проти того, щоб дитина проживала разом з позивачем, оскільки останнім не створені належні умови для проживання дитини, та він не може надати дитині належне матеріальне забезпечення. Натомість вона має постійний стабільний дохід та може забезпечити дитину усім необхідним. Зараз вони вивезла дитину до Польщі, де вона відвідує школу, вивчає польську мову, на час її відсутності в Польщі донька під наглядом старшої доньки і співмешканця. В задоволенні позову просила відмовити. Представниця третьої особи в судовому засіданні пояснила, що до суду був направлений висновок про доцільність визначення місця проживання дитини разом з позивачем, не заперечувала проти задоволення позову. Свідка [PERSON] на стороні позивача, допитана в судовому засіданні та пояснила, що вона є матір`ю позивача та рідною бабусею дитини [PERSON] та з 2016 року вони всі разом мешкають у її двокімнатній квартирі. Відповідачка по справі перебуває на заробітках у Польщі, з дитиною бачиться тільки тоді коли приїжджає до України. Вони з сином піклуються про дитину, утримують її, займаються її вихованням та розвитком. Вона має педагогічну освіту, займається з дитиною, готує її до школи, отримує пенсію та працює, син також неофіційно працює на будівництві. Відповідачка матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на стороні позивача, допитані в судовому засіданні пояснили, що вони є сусідами позивача та його матері [PERSON] . Разом з ними мешкає дочка позивача [PERSON] , в них склались добрі відносини, дитина завжди доглянута, весела, активна. Бабуся та тато багато часу приділяють дитині, займаються її вихованням та розвитком, бачили як вони проводять дозвілля. Матір дитини вони не бачать, їм відомо, що вона перебуває у Польщі на заробітках, від дитини про неї нічого не чули. Свідка [PERSON] на стороні відповідачки, допитана в судовому засіданні пояснила, що вона знає сторін по справі, та вона є сусідкою відповідачки, раніше разом з нею жив і її колишній чоловік - позивач по справі, вони мають двох дітей: старшу дочку [PERSON] та молодшу [PERSON] . З їх боку сварок не чула. Відповідачка періодично їздить до Польщі на заробітки, бачила, що дитина [PERSON] знаходилась у матері відповідачки (бабусі) та здебільшого проживає з нею та її чоловіком (дідусем), позивач брав дитину на вихідні та приймав учать у вихованні дитини. Мати відповідачки працює, батько хворіє. Свідка [PERSON] на стороні відповідачки, допитана в судовому засіданні показала, що вона є матір`ю відповідачки. Коли відповідачка поїхала до Польщі позивач мешкав з ними, зараз мешкає разом зі своєю матір`ю. Діти залишились проживати з нею, позивач на вихідні забирав їх, допомагав дітям, приймав участь у їх вихованні. Відповідачка працює у Польщі, має там співмешканця на ім`я [PERSON] . Відповідачка забезпечувала дітей матеріально, коли їхала до Польщі завжди залишала гроші на їх утримання. ЇЇ чоловік хворіє. Свідок [PERSON] на стороні позивача, допитаний в судовому засіданні пояснив, що він знайомий з позивачем, вони раніше разом працювали та тренувались у спортзалі, відповідачка йому знайома, бачив її декілька разів. Бачив як позивач проводить дозвілля з дитиною, був і у них вдома, де вони мешкають разом з його матір`ю. Умови для проживання в квартирі добрі, дитина охайна, доглянута, весела. Позивач працює, намагається заробити гроші. Свідка [PERSON] на стороні відповідачки, допитана в судовому засіданні пояснила, що вона є хрещеної матір`ю старшої дитини [PERSON] та подругою відповідачки. У зв`язку з тим, що грошей не вистачало для забезпечення сім`ї, відповідачка поїхала на заробітки до Польщі у 2017, 2018 роках. Як їй відомо, діти залишилися з її матір`ю та батьком, періодично, приблизно раз на тиждень бачила їх у бабусі з дідусем, коли відвідувала своїх батьків, які мешкають по сусідству. Також бачила як позивач проводить дозвілля з дочкою [PERSON] у парку. Заслухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Відповідно до статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб виданого 05.05.2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Менського районного управління юстиції Чернігівської області (а.с.10). Від даного шлюбу сторони по справі мають спільну дитину малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження виданого 22.11.2012 року Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції серія [NUMBER] , де вони вказані як батьки дитини (а.с.11). Дитина [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 24.11.2012 року, за цією ж адресою зареєстрований і позивач по справі з 07.07.2009 року, що підтверджено копіями довідок про реєстрацію місця проживання № 04-26/7-18754, № 04-26/7-18765 від 04.10.2018 року (а.с.19-20). Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Частиною четвертою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Таким чином, цією нормою права встановлено вичерпний перелік осіб, місце проживання (місцезнаходження) яких може вважатися місцем проживання дитини, яка не досягла десяти років: батько, мати, опікун дитини, навчальний заклад чи заклад охорони здоров`я, в якому проживає дитина. Як вбачається з копії акту від 18.02.2019 року (а.с.15) складеного комісією у складі голови ЖБК-19, заступника голови та бухгалтера, останніми встановлено, що дитина [PERSON] в період з червня 2016 року по теперішній час дійсно мешкає за адресою: [ADDRESS] , разом з батьком, позивачем по справі, [PERSON] 1979 р.н. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23.01.2018 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини [PERSON] відмовлено, оскільки позивачка не довела суду проживання дитини з нею знаходження [PERSON] на її утриманні, рішення набрало чинності 23.02.2018 р., не оскаржувалось [PERSON] (а.с.13-14). Судом встановлено також, що, незважаючи на наявність спору про право на стягнення аліментів, що встановлене вищезазначеним рішенням суду, [PERSON] , ігноруючи дію судового рішення про відмову їй у стягненні аліментів, звернулась 12.03.2018 р. до суду з заявою про видачу судового наказу з аналогічними вимогами про стягнення з [PERSON] аліментів, приховуючи існування спору, на підставі судового наказу, виданого Шевченківським районним судом м. Запоріжжя від 21.03.2018 року з позивача [PERSON] стягуються на користь відповідачки [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . починаючи з 12.03.2018 року в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів боржника, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до досягнення дитиною повноліття (а.с.12). З матеріалів справи, а саме інформації щодо виконання батьківських обов`язків батьків [PERSON] від 19.03.2019 року № 101 (а.с.32) вбачається, що дитина прийнята на безкоштовні курси майбутніх першокласників до ЗНВК № 63 у лютому 2019 року, за період курсів показала себе як працьовита та старанна учениця, на батьківських зборах був присутній батько, останній влаштовував її на курси, а також приводить і забирає дитину зі школи, мати жодного разу у школі не з`явилась. Відповідно до довідки № 06/210 від 15.03.2019 року дитина відвідує дошкільний заклад (ясла-садок) № 210 «Славутич» Запорізької міської ради Запорізької області, групу старшого віку, батько постійно опікується донькою (а.с.33). Згідно з інформації наданої Державною прикордонної службою України (а.с.54) відповідачка перетинала кордон України у такі періоди: виїзд 20.03.2016 року - в`їзд 26.08.2016 року - відсутність в Україні понад 6 місяців; виїзд 16.11.2016 року - в`їзд 18.04.2017 року - відсутність в Україні понад 5 місяців , виїзд 21.05.2017 року - в`їзд 09.07.2017 року, виїзд 20.11.2017 року - в`їзд 30.06.2018 року - відсутність в Україні понад 7 місяців; виїзд 12.09.2018 року - в`їзд 20.12.2018 року - відсутність в Україні понад 3 місяців; виїзд 20.01.2019 року, тобто з березня 2016 року по січень 2019 року протягом майже трьох років мати дитини не перебувала на території України понад 23 місяці та фактично не проживала з дитиною. Встановлено, що сторони з заявою про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] до органу опіки та піклування не зверталися. 14.01.2019 року розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району № 18р затверджено висновок служби (управління) справах дітей Запорізької міської ради від 10.01.2019 року № 01-17/30 про підтвердження місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю [PERSON] для її тимчасового виїзду за межі України (а.с.73-74). Водночас, факти встановлені вказанним розпорядженням щодо проживання дитини з матір`ю, спростовані сукупністю досліджених судом доказів, зокрема, показами свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , актом від 18.02.2019 року, довідкою Державної прикордонної служби України, рішенням Шевченківськього районного суду м.Запоріжжя 21.03.2018 року про відмову в стягненні аліментів з батька, висновком служби в справах дітей від 31.05.2019 р. по цій справі. В судовому засіданні відповідачка повідомила, що працює у Польщі на підставі трудових договорів, отримує регулярний дохід, проживає із співмешканцем [PERSON] , який орендує однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , разом з ними мешкає і старша дочка сторін [PERSON] , а на час закінчення розгляду справи і молодша донька [PERSON] , спір про місце проживання якої вирішується судом, яку відповідачка без згоди батька - позивача по справі, вивезла до Польщі за її поясненнями в суді на постійне місце проживання. Доказів про житлово-побутові умови за вказаним місцем проживання, як і доказів права на проживання там відповідачки і дитини [PERSON] , спір про місце проживання якої на час її вивезення відповідачкою не був вирішений судом, за вказаною адресою, суду не надано. Відповідно довідки № 102/25/19 від 16.09.2019 року (а.с.180) вбачається, що дитина [PERSON] , яка проживає за адресою [ADDRESS] є ученицею першого Б класу. Відповідачкою були надані копії квитанцій про сплату коштів за відвідування дитиною дитячого садка на підтвердження того факту, що вона приймала участь у матеріальному забезпеченні дитини. Також відповідачкою надані копія трудової книжки та розрахунковий лист за вересень 2017 року виданий ТОВ «Щедро» (а.с.129, 181) з яких вбачається, що остання з серпня по листопад працювала на посаді машиніста розфасувально-пакувальних машин та її дохід за вересень 2017 року склав 2 501, 79 грн. Судом встановлено, що позивач неофіційно працює на будівництві, отримує регулярний заробіток, має постійне місце проживання, соціально адаптований, вказані обставини відповідачкою в судовому засіданні не оспорювались. Зібрані у справі докази свідчать про те, що малолітня дитина з 2016 року по 01.09.2019 року мешкала разом з батьком та бабусею за адресою: [ADDRESS] , дитина зареєстрована за однією адресою з позивачем, позивачем були створені належні умови для проживання та розвитку дитини, останній постійно піклується про дитину, бере участь у духовному та фізичному розвитку, матеріально забезпечує її, хоча і працює не офіційно, позивач не заперечує щодо спілкування дитини з матір`ю, перешкод цьому спілкуванню під час перебування матері в Україні, не створював. Суд також враховує висновок районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району як органу опіки та піклування від 31.05.2019 року, за яким орган опіки та піклування вважає за доцільним визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] . (а.с.97-98). Вказаним висновком встановлено, що за місцем проживання дитини за адресою [ADDRESS] , позивачем по справі [PERSON] створено добрі для проживання, відпочинку, навчання та розвитку малолітньої [PERSON] необхідні умови. В користуванні дитини є окрема, ізольована кімната, в наявності особисті речі дитини, канцелярське прилання, іграшки, засоби дитячої гігієни. Забуга [PERSON] відвідує навчальний заклад "ясла-садок" "Славутич", дитиною постійно опікується батько, мати жодного разу не з`являлася. Пунктом 6 Декларації прав дитини, затвердженої Генеральною асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної, і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлученою зі своєю матір`ю. Разом з тим як передбачає ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У статтях 8, 9 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України. У статті 10 Цивільного процесуального кодексу України визначений виключний перелік законодавчих актів, відповідно до яких суд повинен розглядати справи. Згідно із частинами першою - п`ятою статті 10 Цивільного процесуального кодексу України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Крім того, суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Також суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України» (далі - Закон № 1906-IV) міжнародний договір України - укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб`єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов`язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо). У пунктах «а», «b» частини першої статті 2 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року визначено, що для цілей цієї Конвенції «договір» означає міжнародну угоду, укладену між державами в письмовій формі і регульовану міжнародним правом, незалежно від того, чи викладена така угода в одному документі, двох чи кількох зв`язаних між собою документах, а також незалежно від її конкретного найменування; «ратифікація», «прийняття», «затвердження» і «приєднання» означають, залежно від випадку, міжнародний акт, який має таке найменування і за допомогою якого держава виражає в міжнародному плані свою згоду на обов`язковість для неї договору. Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Декларація прав дитини не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою. Таким чином, Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Статтею 141 Сімейного кодексу України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно за частинами першою та другою статті 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, а тому саме її норми суд враховує при розгляді даної справи. Відповідно до статті 171 Сімейного кодексу України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Таким чином, з досягненням певного віку у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов`язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини. Підсумовуючи, слід зазначити, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми суд враховує при вирішенні даного спору. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини з метою з`ясувати особисту прихильність дитини до кожного з батьків, враховуючи вік дитини [PERSON] , якій на час спілкування виповнилося 6 років судом в присутності психолога в спілкуванні з малолітньою [PERSON] встановлено, що дитина любить як матір, так і батька. В своїй розповіді дитина повідомила, що бажає проживати з обома батьками. Водночас, як встановлено судом та підтверджено належними та допустимими доказами, батьком дитини [PERSON] створено необхідні та добрі умови для належного фізичного та емоційного розвитку малолітньої [PERSON] , остання на протязі останніх трьох років фактично проживала з батьком та бабцею, мала у користуванні окрему ізольовану кімнату, відвідувала дошкільні дитячі заклади, курси підготовки до школи, отримувала від батька належне піклування та необхідний рівень матеріального забезпечення. Батько дитини виконуючи свої обов`язки не перешкоджав спілкуванню малолітньої [PERSON] з матір`ю [PERSON] . З іншого боку відповідачка по справі [PERSON] , достовірно знаючи про наявний в Шевченківському районному суді м. Запоріжжя позов [PERSON] , щодо визначення місця проживання малолітньої доньки, в порушення рівності прав з батьком дитини на її виховання, піклування, виїхала з донькою до Республіки Польщі, як визнавала в судовому засіданні відповідач [PERSON] з метою постійного там проживання малолітньої [PERSON] . Відповідачкою по справі [PERSON] не надано суду жодних доказів, щодо умов фактичного проживання малолітньої доньки, наявності дитячих предметів побуту, створення належних умолв для проживання та навчання, а також характеристики осіб, що будуть проживати з дитиною та займатись її вихованням. Як повідомила відповідачка в судовому засіданні, малолітня [PERSON] на час проведення судового засідання 01.10.2019 року, проживає в м. Заверце у Республіці Польща, в однокімнатній квартирі з її старшою донькою - неповнолітньою [PERSON] та [PERSON] , що є співмешканцем [PERSON] та фактично чужою для малолітньої [PERSON] людиною. На час перебування дорослих на роботі вихованням малолітньої [PERSON] у Польщі займається неповнолітня шістнадцятирічна [PERSON] , що також навчається та відвідує заняття вдень. Будь-яких документів на підтвердження права проживання відповідачки [PERSON] за адресою вказаною нею у поясненнях - [ADDRESS] останньою не надано. Що також, на погляд суду, свідчить про легковажне ставлення останньої до своєї долі та подальшої долі малолітньої [PERSON] . Також судом приймається до уваги, що проживання малолітньої доньки сторін за межами України створює батьку та бабцям [PERSON] очевидні перешкоди у спілкуванні з донькою/онукою та є таким, що негативно впливають на усталений побут малолітньої дитини, зводять нанівець вже отримані навички спілкування шестилітньої дитини з однолітками та зусилля батька щодо підготовки дитини до навчання у школі. Умови ж проживання малолітньої дитини, що зі слів відповідачки створені нею для дитини в чужій країні, об`єктивно гірші ніж ті, які створені батьком дитини в м. Запоріжжя та були підтверджені висновками компетентних органів. Суд також приймає до уваги той факт, що відповідачка по справі [PERSON] на протязі 2017-2019 років, більш ніж 23 місяці фактично не проживала в Україні та у вказані періоди не брала участі у вихованні дитини, залишаючи останню на виховання батька та інших родичів. Враховуючи, що в період з 3 до 6 років малолітня [PERSON] фактично перебувала на утриманні піклуванні та вихованні батька - [PERSON] , суд приходить до висновку, що переїзд до іншої країни та неможливість спілкування з батьком негативно вплине на психоемоційний стан дитини та фактично знищить вже усталені соціальні зв`язки останньої. Покази свідка [PERSON] про протилежне, а саме про проживання малолітньої [PERSON] з 2017 по 2019 роки у матері та батька відповідачки [PERSON] спростовуються сукупністю вже досліджених доказів, а тому не приймаються як доказ при ухваленні рішення. Відповідачка [PERSON] зустрічного позову про визначення місця проживання дитини з нею до суду не подавала, визначити місце проживання дитини з нею - не просила. Отже, при розгляді даної справи щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] суд насамперед виходить з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання та проживання, психологічний стан, матеріальне забезпечення тощо. При ухваленні рішення суд враховує зазначені норми та приходить до висновку про задоволення позовних вимог та визначення місця проживання дитини разом з батьком, оскільки саме позивачем доведено суду забезпечення ним найкращих інтересів дитини: створення належних умов проживання, Крім того, визначення судом місця проживання дитини з одним із батьків, ніяким чином не перешкоджає іншому з них брати участь у вихованні, матеріальному забезпеченні дитини, спілкуванню з нею, що передбачено чинним законодавством, а в разі зміни обставин які впливають на вирішення спору про місце проживання дитини, другий з батьків не обмежений ставити таке питання. Відповідно до положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved