Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-22 00:00:00

\~ [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, у якій просить визнати недійсним договір позики № 230653860, укладений 31 грудня 2019 року між нею та ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога», право вимоги за яким перейшло до ТзОВ «Таліон Плюс». Позов обґрунтовує\~тим,\~що 31\~грудня 2019\~року між\~нею та\~ТзОВ «Манівео\~швидка фінансова\~допомога» було\~укладено договір\~№ 230653860,\~відповідно до\~якого нею\~було отримано\~позику в\~розмірі 10\~250,\~00\~гривень.\~Надалі,\~між ТзОВ\~«Манівео швидка\~фінансова допомога»\~та ТзОВ\~«Таліон Плюс»\~було укладено\~Договір про\~відступлення права\~вимоги за\~договором,\~відповідно до\~якого ТзОВ\~«Таліон Плюс»\~отримало право\~вимоги заборгованості,\~зокрема,\~за вказаним\~кредитним договором.Позивач вважає\~вказаний договір\~недійсним,\~оскільки договір\~було укладено\~з порушенням\~порядку його\~укладення та\~укладено за\~допомогою інформаційно-телекомунікаційної\~системи.\~Позивач стверджує,\~що не\~підписувала договору,\~оскільки порядок\~акцептування пропозиції\~відповідачем не\~відповідає положенням\~абз.\~3\~ч.\~6\~ст.\~11\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію»,\~відповідно,\~укладений договір\~є таким,\~що не\~прирівнюється до\~договору укладеного\~в письмовій\~формі.\~Також відсутні\~докази того,\~що саме\~вона підписала\~електронним цифровим\~підписом договір.\~Крім того, ТзОВ «Манівео швидка\~фінансова допомога»\~не повідомило\~всю необхідну\~інформацію щодо\~умов договору,\~відсутня розписка\~або інший\~документ,\~який підтверджує\~передання позикодавцем\~їй грошових\~коштів.\~Також вказаний\~договір містить\~ознаки кредитного\~договору,\~оскільки надання\~коштів з\~умовою сплати\~процентів є\~фінансовою послугою,\~яка потребує\~наявність відповідної\~ліцензії,\~а вказана\~установа не\~є фіну\~становою.Розмір нарахованих\~відсотків значно\~перевищує розмір\~заборгованості по\~кредиту,\~що суперечить\~діючому законодавству.\~Оспорюваний договір\~не місить\~ціни та\~сукупної вартості\~кредити.\~ Вважає, що відповідачем здійснено щодо неї нечесну підприємницьку діяльність, її введено в оману на рахунок істотних умов договору, зокрема, щодо відсоткової ставки за користування кредитом, її не повідомлено про непомірно велику відсоткову ставку у випадку порушення зобов`язання, натомість їй повідомлено значно меншу ціну кредиту (відсотків), через що вона погодилася на такий кредит. При укладенні договору було порушено принцип рівності сторін, оскільки їй було запропоновано укласти договір на відомих лише відповідачу умовах. Звертає увагу на те, що розмір нарахованих відсотків значно перевищує розмір заборгованості за кредитом. Таким чином, правочин, здійснений з використання нечесної підприємницької практики є недійсним. Вважає, що договір порушує вимоги чинного законодавства щодо захисту прав споживачів та укладення кредитних договорів, а тому просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 04 лютого 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження та призначено судове засідання. Також вказаною ухвалою задоволено клопотання позивача про витребування у відповідача договору позики № 230653860 від 09 грудня 2019 року, укладеного між [PERSON] та ТзОВ «Манівео швидка\~фінансова допомога»,\~право вимоги\~за яким\~перейшло до\~ТзОВ «Таліон\~Плюс». У судове засідання позивач [PERSON] не прибула, однак до позову долучено заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримує, просить їх задовольнити. У судове засідання представник відповідача ТзОВ «Таліон Плюс», однак подав письмові пояснення на позовну заяву. Вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, зважаючи на таке. Оспорюваний договір відповідає умовам чинного законодавства та приписам ст. 203 Цивільного кодексу України, підстави для визнання договору недійсним відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України відсутні. Позивач добровільно за допомогою мережі Інтернет перейшла на офіційний сайт товариства, обрала для себе у вбудованому калькуляторі бажану суму грошових коштів та бажаний строк кредитування, зазначила свої персональні дані в тому числі банківську картку на яку в подальшому отримала грошові кошти в сумі 10\~250, 00 гривень, пройшла декілька етапів підтвердження наміру вступити в договірні відносини з Товариством та добровільно уклала кредит. Щодо підписання договору зазначає, що інформаційно-телекомунікаційною системою Товариства роз`яснюється позичальнику, що у разі його згоди із офертою Товариства та виявлення бажання укласти електронний договір він має вчинити дію в інформаційно-телекомунікаційній системі та натиснути кнопку «Так», а саме ввести одноразовий ідентифікатор отримання від Товариства у відповідне поле в інформаційно-телекомунікаційній системі та натиснути кнопку «Так», що одночасно є підписанням договору електронним підписом, як і було зроблено позивачем. Введення одноразового персонального ідентифікатора і є вчиненням дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, а саме акцептом в розумінні п. 6 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Згідно з ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Щодо нечесної підприємницької практики, зазначає, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до п. 4.13 Договору позивальник підтвердив, що отримав від Товариства до укладення цього договору інформацію, вимоги надання якої передбачені в законодавстві, а саме ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» та ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, отримав кредит не на споживчі цілі та інформацію надану Паспорті споживчого кредиту, інформація надана товариством з дотриманням вимог законодавства України та забезпечує правильне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання. Окрім того, невід`ємною частиною Договору є Правила надання грошових коштів у позику, уклавши цей договір позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується та зобов`язується неухильно дотримуватися цих правил. Також позивач не надав, а в матеріалах справи відсутні підтвердження використання товариством нечесної підприємницької практики. Надання позивачу коштів згідно з умовами договору не заперечується позивачем. Щодо істотних умов договору, ціни та розрахунку сукупної вартості кредиту зазначає, що ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» не є банком та не надає банківських послуг та оспорюваний договір не є договором про надання споживчого кредиту. Також ТзОВ «Таліон Плюс» повідомило, що договір між ТзОВ «Манівео Швидка фінансова допомога» та [PERSON] укладено 09 грудня 2019 року за № 851214989. У судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» не прибув, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Зважаючи на викладене вище, суд вважає за можливе розглянути заяву за відсутності учасників справи. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку з неявкою у судове засідання учасників справи. Оцінивши доводи учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, зважаючи на таке. Стаття 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до положень ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Такі умови встановлені ст. ст. 1048-1052, 1054 Цивільного кодексу України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами є мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинено письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому чи електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Використання при вчинені правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічна електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразок відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Згідно із ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Суд встановив, що 09 грудня 2019 року ТзОВ "Манівео швидка фінансова допомога" (далі - Товариство) та [PERSON] (далі позичальник) уклали договір № 851214989, відповідно до якого Товариство надало позичальнику кредит без конкретної споживчої мети, на суму 10\~250, 00 гривень, строком на 30 днів, на умовах строковості, зворотності та платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно пункту 1.4 укладеного договору. У пункті 4.9 договору позичальник підтверджує, що отримав від товариства до укладення цього договору інформацію, вимоги надання якої передбачені в законодавстві України; отримав кредит не на споживчі цілі, що інформація надана товариством з дотриманням вимог законодавства України та забезпечує правильне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання. Пунктом 4.1 договору передбачено, що невід`ємною частиною цього договору є Правила надання грошових коштів у позику та Паспорт споживчого кредиту, що надано позивачу до укладення кредиту. Уклавши цей договір, позичальник підтверджує, що ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил, текст яких розміщений на сайті товариства www.moneyveo.ua, отже Правила є у загальному доступі для ознайомлення всіх зацікавлених осіб і є публічною офертою товариства до укладення договору. Згідно з пунктом 4.4 договору сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між позичальником та товариством в якості підпису позичальника буде використовуватись електронний підпис одноразовим ідентифікатором відповідно до Правил та Закону України «Про електронну комерцію», що має таку саму юридичну силу як і власноручний підпис. Оспорюваний договір було укладено в електронній формі та підписано за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Згідно із ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Зі змісту оспорюваного договору та Паспорту споживчого кредиту до нього вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування. Фінансова установа виконала вказані вимоги закону та визначила термін погашення заборгованості по кредиту, визначила сукупну вартість кредиту і проценти, розписав, які суми позивач зобов`язаний буде сплатити. В свою чергу позичальник погодилася на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить її заявка до ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. З урахуванням викладеного, суд вважає, що сторонами узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строку та умов кредитування, що свідчить про наявність волі позивача для укладення такого договору шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Положеннями ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Щодо тверджень позивача про те, що нею не було підписаного договір, суд зазначає таке. Відповідно до Загального порядку дій споживача в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства з метою акцепту оферти та укладення електронного договору повідомляє, що позичальник запрошується для переходу на сторінку для ознайомлення з офертою, яка містить у собі всі істотні умови договору та додатково повідомляється CMC повідомленням, на номер телефону, вказаний Позичальником у Заявці на кредит. На цьому етапі інформаційно-телекомунікаційна система Товариства формує та надає Позичальнику на ознайомлення індивідуальну частину договору з Позичальником, шляхом підстановки у типовий договір, погоджений Національною комісію, що здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг, введених Позичальником в Заявку на кредит даних. Індивідуальна частина договору є офертою Товариства, відповідно до ст. 641 Цивільного кодексу України та ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Позичальник має можливість завантажити собі на персональній комп`ютер проект договору (оферту) в електронному вигляді, як це передбачено абз. 2 ч. 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Одночасно з переходом на сторінку ознайомлення з офертою, Товариством генерується та відправляється, на номер телефону вказаний позичальником в заявці на кредит, персональний одноразовий ідентифікатор, який використовується Позичальником для підписання електронного договору. У разі якщо позичальник не бажає приймати оферту він тисне кнопку «НІ». Після чого позичальник повідомляється про можливість повторно подати Заявку на кредит, при цьому позичальник має право змінити істотні умови договору. Отже, інформаційно-телекомунікаційною системою Товариства роз`яснюється позичальнику, що у разі його згоди з офертою Товариства та виявлення бажання укласти електронний договір він має вчинити дію в інформаційно-телекомунікаційній системі щодо прийняття оферти Товариства, а саме ввести одноразовий ідентифікатор отриманий від Товариства у відповідне поле в інформаційно-телекомунікаційній системі та натиснути кнопку «ТАК», що одночасно є підписанням договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором, як і було зроблено позивачем, тобто введення у відповідне поле одноразового ідентифікатора та перерахування Товариством грошових коштів на банківський рахунок позичальника. Введення одноразового\~персонального ідентифікатора\~і є\~вчиненням дій,\~що вважаються\~прийняттям пропозиції\~укласти електронний\~договір,\~а саме\~-\~акцептом в\~розумінні п.\~6\~ ч.\~2\~ст.\~11\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію»,\~яким передбачено,\~що електронний\~договір,\~крім визначених\~Цивільним кодексом\~України істотних\~умов для\~відповідного виду\~договору,\~може містити\~інформацію протехнічні засоби ідентифікації сторони. У разі вчинення дій спрямованих на прийняття оферти, позичальник повідомляється про те, що Товариством ініційовано грошовий переказ за реквізитами електронного платіжного засобу, вказаного позичальником в заявці на кредит. Одночасно з підписанням договору, Товариство відправляє на електронну адресу, вказану позичальником у Заявці на кредит, електронного листа з повідомленням про успішне підписання кредитного договору та з вкладеним в нього примірником електронного договору, у формі що унеможливлює зміну його змісту. Інформаційно-телекомунікаційна система Товариства повідомляє позичальника про успішне проходження транзакції переказу коштів (платіжне доручення додається). Отже, з цього моменту електронний договір вважається укладеним, в силу положень ч. 2 ст. 640 та ст. 1046 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Кредитний договір № 851214989 від 09 грудня 2019 року [PERSON] підписано нею за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором № MNV23C6D, який накладено на Договір та інформація про підпис міститься в кінці договору у вигляді QR-коду. Отже, твердження [PERSON] про недотримання порядку укладення електронного договору не відповідають дійсності. Суд критично оцінює доводи позивача щодо незаконності умов кредитного договору та посилання на порушення відповідачем вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», з огляду на таке. Стаття 18 Закон України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. У ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначений (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей. Частиною 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Згідно положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Суд зазначає, що позивач не надала належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим до неї, оскільки при підписанні даного договору вона ознайомилась та погодилась з його умовами, а відтак, проаналізувавши умови кредитного договору та встановлені обставини, суд дійшов до висновку про відсутність в останньому несправедливих умов, а всі твердження позивача з даного приводу судом розцінюються як спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від її добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов`язань. Окрім того, відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема Цивільного кодексу (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (ст. 1055 Цивільного кодексу України); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 Цивільного кодексу України). З матеріалів справи судом встановлено, що договір укладений в письмовій формі, він підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами. Відповідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 16 січня 2013 року № 6-161цс12, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, указаний Закон установив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів із метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. Так, за ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Згідно із ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно із п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Разом з тим, суд вважає, що під час розгляду даної справи позивачем не доведено, що вказаний спірний договір є нечесною підприємницькою практикою та був укладений під впливом введення її в оману, як і не доведено умислу відповідача щодо вчинення дій по введенню позивача в оману. Щодо отримання коштів [PERSON] суд зазначає, що таке позивачем визнається та не заперечується. Що стосується доводів щодо не відповідності угоди вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» через несправедливі умови, слід зазначити таке. Згідно із ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів`продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Стаття 19 Закону встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Кредит на суму 10 250,00 гривень надавався строком на 30 днів, на умовах строковості, зворотності та платності, Твердження позивача про те, що кредитний договір № 851214989 за своїм змістом не відповідає вимогам закону, так як в ньому не зазначено розпису загальної вартості кредиту, не ґрунтуються на встановлених обставинах справи та досліджених судом доказах, оскільки сукупна вартість кредиту, в процентному та грошовому виразі, вказана в додатку № 1 - графіку розрахунків, який є його невід`ємною частиною договору та також був підписаний [PERSON] за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Позичальник прийняв на себе зобов`язання повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно пункту 1.4 укладеного договору. Доводи позивача про те, що умови кредитного договору № 851214989 є несправедливими, так як річна ставка за користування кредитом та штрафні санкції за порушення строків є непомірно високими, суд відхиляє, оскільки кредит надавався позивачу на строк до тридцяти днів, місячна відсоткова ставка за користування кредитними була їй відома в момент укладення договору. Як умовами кредитного договору № 851214989 та паспорту споживчого кредиту, так і відомостями з графіку розрахунків, що були підписані позивачем, підтверджується факт надання позичальнику кредиту строком на тридцять днів, з огляду на що обсяг її кредитного зобов`язання підлягав обрахуванню і зазначенню в договорі саме, виходячи з такого строку користування кредитними коштами, а не з строку в один рік. За тридцять днів користування кредитом, із застосуванням передбаченої договором відсоткової ставки, сукупний обсяг кредитування становив 11203, 40 гривень, про що позичальнику було доведено до відома шляхом зазначення даної суми в графіку розрахунку. Переконливих та істотних доводів щодо несправедливості умов кредитного договору, існування суттєвого дисбалансу між договірними правами і обов`язками сторін на шкоду споживачеві, позивачем не наведено. Крім того, відповідно до п. 4.9 укладеного Договору при підписанні такого позичальник засвідчує, що умови цього договору є розумними, справедливими, добросовісними та не містять дисбалансу прав та обов`язків кредитотавця та позичальника. Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили, що короткий строк користування кредитними коштами (30 днів) за умовами договору порушує справедливий баланс прав та обов`язків сторін цього договору, є несправедливим чи незрозумілим для позивача, або негативно вплинула на її свідомий вибір при укладенні договору. Отже, позивачем не доведено, а матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про невідповідність умов кредитного договору вимогам законодавства. Щодо непомірно високої пені та штрафних санкцій, суд зазначає таке. Відповідно до\~ст.\~549\~Цивільного кодексу\~України неустойкою\~(штрафом,\~пенею)\~є грошова\~сума або\~інше майно,\~які боржник\~повинен передати\~кредиторові у\~разі порушення\~боржником зобов`язання. Штрафом\~є неустойка,\~що обчислюється\~у відсотках\~від суми\~невиконаного або\~неналежно виконаного\~зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з п. 2 ч. 21 Закону України «Про споживче кредитування» у договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Однак, позивачем не надано конкретного розрахунку нарахованої пені, відсотків і штрафних санкцій та обґрунтування їх завищення та невідповідність наведеній нормі Закону України «Про споживче кредитування». Також суд зазначає, що позивач може в судовому порядку оскаржити нараховану суму штрафних санкцій або оспорити її під час розгляду справи про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором (у разі подання такого позову стягувачем). За таких обставин, вимоги позивача про визнання кредитного договору недійсним не знайшли свого підтвердження, тому у задоволенні позову слід відмовити. Також суд зазначає, що Законом України «Про захист прав споживачів`передбачено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту, проте реалізація вказаного права споживача і припинення дії кредитного договору можлива при дотриманні споживачем трьох умов, передбачених законом, а саме: подача письмового повідомлення кредитодавцю про відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасного/разом з відкликанням згоди/ повернення виданого кредиту або отриманого товару по договору; сплати нарахованих процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами. Проте, позивач правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом чотирнадцяти днів не скористалася. Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Згідно ч. ч. 1, 2 статті ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору та в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, то судовий збір відповідно компенсується за рахунок держави. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed