Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-01 00:00:00

23 лютого 2016 позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] акціонерного товариства «[PERSON] пожежно-страхова компанія» про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Свої вимоги обґрунтовують тим, що 07 вересня 2014 року, близько 18 години, вони рухаючись власним автомобілем ВАЗ 21099020, номерний знак [NUMBER] автодорогою Житомир-Чернівці з м. Кам'янець-Подільського в напрямку м. Хотин, потрапили в дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої, їх автомобіль отримав численні механічні ушкодження, а вони з дружиною тілесні ушкодження. Причиною дорожньо-транспортної пригоди стало порушення правил дорожнього руху відповідачем [PERSON]. Згідно постанови Кам'янець-Подільського міськрайсуду по справі № 676/8501/14-п відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 гривень. В результаті отриманих в дорожньо-транспортній пригоді тілесних ушкоджень [PERSON] проходив дванадцятиденний курс лікування в неврологічному відділенні Хотинської ЦРЛ, проводив рентгенографію вартістю 65,50 грн. та купував ліки на суму 1276,89 гривень. Також його дружина [PERSON] проходила курс лікування, проводила рентгенографію вартістю 65,50 грн. та купувала ліки на суму 1628,85 грн. Зазначає, що так-як цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] була застрахована в [PERSON] акціонерному товаристві «[PERSON] пожежно-страхова компанія, згідно полісу № АС/7256219, то 07 квітня 2015 року він отримав страхове відшкодування в сумі 23099,32 грн. Однак, вважаючи дане відшкодування не достатнім та не таким що відповідає фактичному розміру нанесених збитків, він звернувся до судового експерта [PERSON] з проханням провести експертне дослідження з метою визначення реального матеріального збитку та питання економічної доцільності проведення ремонту належного йому транспортного засобу ВАЗ-21099020, державний номерний знак [NUMBER]. Згідно висновку експертного дослідження судового експерта [PERSON], ремонт автомобіля пошкодженого при ДТП визнано економічно не доцільним і матеріальні збитки встановлено в розмірі 83 652, 53 гривень. Тому, вважає, що різниця вартості реально понесених ним збитків і відшкодованих страховою компанією складає 60 533,21 гривень. Також зазначає, що ним понесені витрати на проведення експертного дослідження в сумі 1600 гривень, витрати на перевезення автомобіля з місця ДТП в сумі 350 гривень та витрати на правову допомогу в сумі 1500 гривень. Вказує, що відповідач [PERSON] відмовився відшкодовувати нанесені ним збитки, не цікавився його фізичним станом, не проявив ніякого бажання відшкодувати завдані збитки, не допоміг в лікуванні та придбанні медикаментів. Все це призвело до значного погіршення його здоров'я та здоров'я його дружини, та завдало їм душевних мук, переживань та страждань. Розмір компенсації за моральну шкоду оцінює у розмірі 5000 гривень. Відшкодування такої ж компенсації моральної шкоди вимагає від відповідачів і його дружина [PERSON] Таким чином, усі понесені ним витрати складають: різниця вартості відшкодованої суми страхової компенсації і реально нанесених збитків - 60 533,21 гривень, вартість придбаних ліків та проведення рентгенографії - 1342,39 гривень, витрати на перевезення автомобіля з місця ДТП в сумі 350 гривень, витрати на проведення експертного дослідження - 1600 гривень, витрати на правову допомогу -1500 гривень, моральна шкода - 5000 гривень. Витрати понесені його дружиною складають: вартість придбаних ліків та проведення рентгенографії - 1628,85 гривень, моральна шкода - 5000 гривень. В подальшому, 30 січня 2018 року позивачі уточнили позовні вимоги та просили суд стягнути солідарно з відповідачів на користь [PERSON] різницю вартості відшкодованої суми страхової компенсації і реально нанесених збитків, включаючи пеню, суму індексу інфляції, 3% річних, франшизу, що складає 48026,22 гривень, вартість придбаних ліків та вартість проведення рентгенографії - 1342,39 гривень, витрати на перевезення автомобіля з місця ДТП в сумі 350 гривень, судові витрати: витрати на правову допомогу - 1500 гривень, витрати на проведення експертного дослідження - 1600 гривень та 4017,60 гривень, сплачений судовий збір в розмірі 2048 гривень. Також просить стягнути солідарно з відповідачів на його користь моральну шкоду в розмірі 5000 гривень. На користь [PERSON] просить стягнути солідарно з відповідачів витрати на придбання ліків, МРТ дослідження та проведення рентгенографії в розмірі 1628, 85 гривень; витрати на проведення судової експертизи в розмірі 4612,80 гривень та моральну шкоду в розмірі 5000 гривень. В обґрунтування уточнених позовних вимог посилаються на те, що за час після їх звернення до суду з вищевказаними позовними вимогами було проведено ряд судових експертиз, та враховуючи висновки яких, вважає за необхідне уточнити позовні вимоги з посиланням на слідуюче. Так, згідно висновку повторної судової експертизи, проведеної Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз № 4528 від 26.12.2017 року, сума завданих збитків в цінах станом на 07 вересня 2014 року (на момент ДТП) складає 41247, 29 гривень. Враховуючи те, що 07 квітня 2015 року вони отримали страхове відшкодування в сумі 23099, 32 гривень, то сума основного боргу складає 17521, 89 гривень (без франшизи). Оскільки заяву про виплату страхового відшкодування відповідач [PERSON] пожежно-страхова компанія отримала 23 грудня 2015 року, граничним терміном сплати за вимогами Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» мав бути термін 22 березня 2016 року. Тому з урахуванням того, що граничний термін виплати страхового відшкодування сплив 22 березня 2016 року, сума пені до стягнення складає 19183,38 гривень. Крім того зазначає, що у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Згідно листа Верховного Суду України від 19.07.2011 року «Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування» та постанови судової палати у цивільних справах Верховного Cуду України у цивільній справі № 6-49цс12 від 06 червня 2012 року зобовязання страховиків у разі настання страхового випадку зводиться до здійснення страхової виплати, а тому таке зобовязання є грошовим і в разі прострочення його виконання настає відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, зокрема сплата боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Проценти річних, так само як і інфляційні втрати на суму боргу входять до складу грошового зобовязання і на відміну від пені не є санкцією за порушення грошового зобовязання. А виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобовязання. Таким чином, інфляційні нарахування на суму боргу та 3 проценти річних є наслідком невиконання грошового зобовязання. Отже, сума інфляційних нарахувань складає 9318,87 гривень. А сума нарахувань по відсотках річних складає 1502,08 гривень, на підставі розрахунку, що додається. Загальна сума, яку необхідно стягнути з відповідачів на користь позивачів складає: основний борг + пеня + індекс інфляції + франшиза = 17521,89+19183,38+9318,87+1502,08 + 500 = 48026, 22 гривень. Також, зазначають, що їм довелося проводити повторну експертизу і понести збитки, а саме: [PERSON] - 4017, 60 гривень та [PERSON] - 4612,80 гривень, а тому підтримуючи вищевикладене, просять суд задовольнити позовні вимоги. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх в повному обсязі. Представник позивачів [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивачів підтримав, та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити у їх задоволенні, посилаючись на обставини викладені ним в запереченні. Представник ПАТ «[PERSON] пожежно-страхова компанія» в судове засідання неодноразово не зявлявся, 16.05.2016 року на адресу суду надійшло заперечення на позовну заяву, в якому просять суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на викладене в запереченні. Також просили розглянути справу без участі представника [PERSON] акціонерного товариства «[PERSON] пожежно- страхова компанія». Вислухавши пояснення позивача [PERSON], представника позивача [PERSON], представника відповідача [PERSON] - [PERSON], вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 07 жовтня 2014 року, близько 18:00 години, на 286 км + 368 м автодороги Житомир-Чернівці, відповідач [PERSON] керуючи транспортним засобом - автомобілем ВАЗ 2121, державний номерний знак А 16734 В, виконуючи розворот не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не надав дорогу транспортному засобу автомобілю ВАЗ 21099, державний номерний знак [NUMBER], під керуванням [PERSON], який рухався в попутному напрямку по тій смузі, на яку він мав намір перестроїтись, внаслідок чого відбулося зіткнення. В результаті ДТП обидва транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а водій автомобіля марки ВАЗ 21099 - [PERSON] та чотири пасажири отримали тілесні ушкодження. Своїми діями [PERSON] порушив вимоги пункту 10.1, 10.3 ПДР, за що передбачена відповідальність за ст. 124 КУпАП, що підтверджується копією постанови Камянець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 14.11.2014 року. Зазначеною постановою [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 гривень (а.с.43) В силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, які встановлені судовим рішенням, не підлягають доказуванню при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Тобто, в даному випадку, наявність вини в діях [PERSON] не підлягає доказуванню. Так, згідно частини 1 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. В силу статті 1166 ЦК України визначені загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду. Як встановлено судом, згідно матеріалів справи, автомобіль марки ВАЗ 21099020, номерний знак [NUMBER], яким керував позивач [PERSON] належить [PERSON], що і підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії СЕС № 020997 (том 1, а.с. 22). Також судом встановлено, що на час вчинення ДТП, цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] була застрахована у [PERSON] акціонерному товаристві «[PERSON] пожежно-страхова компанія», згідно полісу № АС/7256219, який діяв на момент ДТП відповідно до Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (а.с.41), та відповідно до якого, розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну, становить 50000 гривень на одного потерпілого (том 1, а.с. 79). Згідно матеріалів справи, на підставі заяв - повідомлень про дорожньо-транспортну пригоду, дану подію, а саме вчинення ДТП, яке відбулося 07.09.2014 року було визнано страховим випадком (том. 1, а.с.104-107). Відповідно до вимог до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Пунктом 9.1. ст. 9 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов страхування. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих становить 50000 грн. на одного потерпілого. Однак, як встановлено судом, та було підтверджено в судовому засіданні поясненнями самого ж позивача [PERSON] та його представника [PERSON], на підставі страхового акту [PERSON] акціонерним товариством «[PERSON] пожежно-страхова компанія» було прийнято рішення про виплату потерпілому [PERSON] суми страхового відшкодування в розмірі 23099,32 гривень, виходячи із суми матеріального збитку, визначеного на підставі Звіту № 133/14 про оцінку автомобіля ВАЗ 21099, державний номерний знак СЕ 4603АЕ, складеного 08 січня 2015 року (згідно оцінки ФОП [PERSON], який є субєктом оціночної діяльності, сертифікат № 13904/12 виданий 16.10.2012 року фондом державного майна України) на підставі заяви [PERSON] пожежно-страхової компанії» від 12 вересня 2014 року, що . Однак, позивачі не погоджуючись із розміром виплаченої суми страхового відшкодування, клопотали перед судом про призначення в справі повторної автотоварознавчої експертизи, яку було доручено провести Львівському науково - дослідному інституту судових експертиз. Так, згідно висновку № 4528 від 26 грудня 2017 року Львіського науково - дослідного інституту судових експертиз, та на підставі позовних вимог, які були уточнені позивачами в судовому засіданні 30 січня 2018 року (том. 2, а.с. 93-101), в обґрунтування яких позивачі посилаються на вищевказаний висновок, як на підставу своїх позовних вимог, вартість матеріального збитку, заподіяного власнику внаслідок пошкодження у ДТП, яке сталося 07.09.2014 року автомобіля марки «ВАЗ 21099020», ідентифікаційний номер Y6D21099060033174, реєстраційний номер [NUMBER], виходячи з даних про нього, особливості його стану, характер і обсяг його пошкоджень та необхідного ремонтного відновлення, які визначені з представлених експертам матеріалів справи, в цінах на 07.09.2014 року (момент ДТП) становить 41247,29 гривень (том 2, а.с. 52-74). Однак, Приватне акціонерне товариство «[PERSON] Пожежно-страхова компанія» здійснила виплату [PERSON] страхового відшкодування в розмірі 23099,32 гривень, що підтверджується випискою з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з карткового рахунку № 4149497826427397 відкритого на імя [PERSON] (том 1 а.с. 51-54), з чого випливає, що різниця невиплаченої суми страхового відшкодування позивачу (із вирахуванням франшизи) складає (сума матеріального збитку згідно висновку повторної авто товарознавчої експертизи № 4528 від 26 грудня 2017 року: 41247,29 - 23099,32 (виплачена сума страхового відшкодування) - 500,00 (франшиза) = 17521,89 гривень, що і становить суму основного боргу, на який позивач посилається, як на підставу своїх позовних вимог. Крім того, із матеріалів справи вбачається, що заяву [PERSON] про виплату страхового відшкодування відповідач ПАТ «[PERSON] Пожежно-страхова компанія» отримала 23 грудня 2014 року (том 1, а.с. 110). Відповідно до 36.2. Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Як встановлено судом, граничним терміном виплати страхового відшкодування мав бути термін 22 березня 2015 року, а страхове відшкодування в розмірі 23099,32 гривень позивач [PERSON] отримав лише 07.04.2015 року, тобто по спливу граничного терміну виплати страхового відшкодування, і то лише частину, а не в межах страхового ліміту відповідно до наявного в матеріалах справи страхового полісу. Крім того, станом на день звернення позивачів до суду (23 лютого 2016 року) ПАТ «[PERSON] Пожежно-страхова компанія» так і не виплатила [PERSON] в повному обсязі страхове відшкодування в межах страхового ліміту відповідно до страхового полісу. Тому, підсумовуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідач ПАТ «[PERSON] Пожежно-страхова компанія» не виконала належним чином зобовязання за договором страхування, що є підставою, яка породжує обовязок сплатити неустойку, так як є порушення боржником зобовязання, яке визначається статтею 610 ЦК України. За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобовязання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. За загальним правилом, що випливає із Цивільного кодексу України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобовязання, не обмежується. Однак, у відповідності до ч. 2 статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Отже аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Проте, нормою ч. 3 статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення випливає безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується. Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність. Отже, судом встановлено, що без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може, оскільки можливість застосування позовної давності повязана лише з наявністю про це заяви сторони. У даній справі відповідачі не зверталися із заявою про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення неустойки (пені, штрафу), а тому суд за власною ініціативою не може застосувати позовну давність до вищевказаних вимог. Так, відповідно до п. 3 ст. 20 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом. Статтею 992 ЦК України передбачено, що в разі несплати страховиком страхувальнику або іншій особі страхової виплати страховик зобовязаний сплатити неустойку (пеню) з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Крім того, відповідно до п. 36.2 Закону України "Про ОСЦПІІНТЗ" страховик протягом 15 днів з моменту узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання страхового відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст. 35 даного Закону, повідомлення про ДТП, але не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний в разі визнання вимог заявника обгрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Із матеріалів справи вбачається, що така виплата мала би бути здійснена відповідачем ПАТ «[PERSON] Пожежно-страхова компанія» 22 березня 2015 року. Згідно ст. 36.5 Закону України "Про ОСЦПІІНТЗ", за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, яка діє у період, за який нараховується пеня. Так, позивачі 30.01.2018 року, уточнивши позовні вимоги, просили суд стягнути солідарно з відповідачів на їхню користь пеню за прострочення виплати страхового відшкодування, обчислену за період з 24 березня 2015 року по 30 січня 2018 року (день подачі до суду уточнених позовних вимог), яка складає 19183,38 гривень. Із матеріалів справи вбачається, що строк прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика починається з 24 березня 2015 року, а закінчується 30 січня 2018 року (день подачі уточнених позовних вимог в межах суми позовних вимог), та складає: 1044 дні прострочення, що відповідно до розрахунку, складає 19183,38 гривень (том. 2, а.с.97-99). Щодо застосування до спірних правовідносин положень ч.2 ст. 625 ЦК України, то слід наголосити на наступному. Так, згідно правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-927цс16, правовідношення, в якому замовник зобовязаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачається передача грошей як предмета договору або сплата їх як ціни договору, є грошовим зобовязанням. Саме до таких грошових зобовязань належить укладений договір про надання послуг, оскільки він установлює ціну договору - страхову суму. При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за цим договором: на його або третьої особи користь страховик зобовязаний здійснити страхове відшкодування. З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами у справі на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту, є грошовим зобовязанням, а зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобовязань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобовязання. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов'язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов'язком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик. Разом з тим, зазначені зобовязання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок. З огляду на вищезазначене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. А тому, виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що до стягнення з [PERSON] акціонерного товариства «[PERSON] пожежно-страхова компанія» підлягає і сума індексу інфляції за час прострочення боргу за період з 24.03.2015 року по 30.01.2018 року в розмірі 9318,87 гривень та 3% річних в розмірі 1503,00 гривень. Однак, суд не погоджується із вимогами позивачів в частині стягнення вищевказаної суми в солідарному порядку з обох відповідачів, оскільки у відповідності до п. 3 ст. 20 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», саме страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом. Тому, підсумовуючи вищевикладене, суд вважає, що з відповідача ПАТ «[PERSON] Пожежно-страхова компанія» на користь позивача [PERSON] слід стягнути суму основного боргу в розмірі 17521,89 (із вирахуванням франшизи в розмірі 500 гривень), суму пені в розмірі 19183,38 гривень, суму індексу інфляції в розмірі 9318,87 гривень та 3% (відсотки) річних в розмірі 1502,08 гривень, а всього на загальну суму 47526 (сорок сім тисяч пятсот двадцять шість) гривень 71 копійку, що і спростовує суму розрахунку наданого позивачами до матеріалів справи. Також підлягають задоволенню і вимоги позивача про стягнення з відповідача ПАТ «[PERSON] Пожежно-страхова компанія» на користь [PERSON] суми витрат, повязаних з перевезенням автомобіля з місця ДТП в райвідділ міліції м. Камянець-Подільського в розмірі 350 гривень (том. 1 а.с. 45), так, як у відповідності до ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Щодо позовних вимог [PERSON], про стягнення витрат у звязку з проходженням дванадцятиденного курсу лікування у неврологічному відділенні Хотинської ЦРЛ, проведення рентгенографії (вартістю 65,50 грн.), та придбання ліків (на суму 1276,89 грн.), всього 1342,39 гривень, суд вважає, що вони знайшли своє підтвердження в судовому засіданні на підставі копії витягу з історії хвороби № 6104/829, та листа - відповіді головного лікаря Хотинської ЦРЛ про отримане лікування [PERSON], з якого вбачається, що [PERSON] дійсно знаходився на стаціонарному лікуванні в період з 08.09.2014 року по 19.09.2014 року з приводу, діагноз: «Закрита черепно-мозкова травма. Струс головного мозку. Хворий отримував лікування за власний рахунок» (том 1 а.с. 34-35). Згідно п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 1 березня 2013 року роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Так, відповідно до матеріалів справи, та обставин дорожньо-транспортної пригоди за участі автомобілів ВАЗ 2121, державний номерний знак А1673ЧВ та ВАЗ 21099, державний номерний знак СЕ 4603АЕ, у вищевказаній дорожньо-транспортній пригоді, з технічної точки зору, дії водія автомобіля марки ВАЗ 2121, а саме [PERSON] під час вчинення розвороту перебували в причинному звязку з виникненням даної ДТП, що і було підтверджено постановою Камянець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 14.11.2014 року, а тому суд вважає, що витрати на лікування в розмірі 1342,39 гривень підлягають стягненню з відповідача [PERSON] Також в судовому засіданні знайшли своє підтвердження і позовні вимоги [PERSON], посилаючись на які, остання просить суд стягнути на її користь витрати на придбання ліків, проведення МРТ дослідження, та проведення рентгенографії на загальну суму 1628,85 гривень, що також підтверджується копією витягу з історії хвороби № 6105/828, та листа - відповіді головного лікаря Хотинської ЦРЛ про отримане лікування [PERSON], з якого вбачається, що остання в період з 08.09.2014 року по 19.09.2014 року також знаходилася на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Хотинської ЦРЛ з приводу, діагноз: «Струс головного мозку. Забій в ділянці правої ключиці», хвора отримувала лікування за власний рахунок. Крім того, стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає і сума франшизи в розмірі 500 гривень. Також, як встановлено судом, відповідно до копії квитанції № 1 від 18.08.2017 року (том 2, а.с 101), наданої до матеріалів справи, вбачається, що [PERSON] були понесені витрати повязані з проведенням повторної авто товарознавчої експертизи в розмірі 4017,60 гривень, які також слід стягнути з відповідача [PERSON] Крім того, із копії квитанції № 54 від 18.10.2017 року (том 2, а.с. 100), вбачається, що і [PERSON] також були понесені додаткові витрати, повязані з проведенням повторної автотоварознавчої експертизи в розмірі 4612,80 гривень, які підлягають стягненню на її користь з відповідача [PERSON] Також підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] і витрати на правову допомогу в розмірі 1500 гривень, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 19 від 08.07.2015 року, розпискою адвоката [PERSON] про отримання від [PERSON] коштів в сумі 1500 гривень за надання правової допомоги згідно заключеної угоди від 19.02.2016 року. Щодо стягнення витрат за проведення експертного дослідження в розмірі 1600 гривень, суд вважає, що вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому в їх задоволенні слід відмовити. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідачів в солідарному порядку моральної шкоди, суд вважає, що в цій частині вони підлягають частковому задоволенню, оскільки моральна шкода за пошкодження майна зі страховика не стягується, а в матеріалах справи відсутні докази, з яких можливо було б встановити факт звернення позивачів до ПАТ «[PERSON] Пожежно-страхова компанія» із заявою про відшкодування шкоди завданої здоровю, яка і слугувала би підставою для стягнення зі страховика 5 % моральної шкоди. Натомість, суд вважає, що вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню частково, та стягненню з відповідача [PERSON], так як у відповідності до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (пункт 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4). Для відшкодування моральної шкоди, в силу наведених норм, необхідні наступні підстави: наявність душевних страждань, яких позивач зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою щодо нього або приниження честі та гідності позивача. Необхідними умовами також є неправомірність рішень, дій чи бездіяльності та наявність вини відповідача. Також, пунктом 5 вищенаведеної Постанови Пленуму Верховного Суду України, роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювання, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювання та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Судом встановлено, що позивачі внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди, винуватцем якої є [PERSON] зазнали душевних страждань, значно погіршився їх стан здоровя, вони певний період після вчинення ДТП перебували на стаціонарному лікуванні, також в результаті даної ДТП було пошкоджено транспортний засіб [PERSON], а тому вони мають право на відшкодування моральної шкоди. Враховуючи фізичну біль та моральні страждання [PERSON] та [PERSON], яких вони зазнали в звязку з ушкодженням здоровя, а також душевні хвилювання, яких зазнав [PERSON] у звязку із пошкодженням його майна, вимоги розумності та справедливості, суд дійшов висновку про часткове задоволення заявленої суми моральної шкоди по 1000 (одній) гривень кожному, яка підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на їх користь. Згідно з квитанціями № 81 та № 83 від 23.02.2016 року, позивачем за звернення до суду було сплачено 2048 гривень судового збору. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати стягуються відповідно до розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, виходячи із суми сплаченого позивачем судового збору, позовних вимог суми матеріальної шкоди, та суми матеріальної шкоди задоволення позовних вимог, суд вважає, що з [PERSON] акціонерного товариства «[PERSON] Пожежно-страхова компанія» слід стягнути на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 1607 (одна тисяча шістсот сім) гривень 95 копійок. На підставі вищенаведеного та

Outcome: partial