Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

08 червня 2016 року до Пологівського районного суду Запорізької області звернулася [PERSON] з позовом про стягнення з [PERSON], а у випадку відсутності у нього майна - з його законного представника [PERSON], моральної шкоди, заподіяної викраденням у жовтні 2015 року велосипеда «Україна», який належав їй, позивачу. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що вироком Пологівського районного суду Запорізької області від 18 квітня 2016 року неповнолітній [PERSON] був визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, і засуджений до одного року позбавлення волі зі звільненням від відбування призначеного покарання, якщо він протягом одного року не вчинить нового злочину. Неповнолітній [PERSON] був засуджений за те, що 07 жовтня 2015 року о 13.20 год. викрав з території Чапаєвського НВК, розташованого у с.Чапаєвка (Воскресінка) Пологівського району Запорізької області по вул.Матросова, 2, належний позивачу велосипед «Україна», чим завдав їй майнової шкоди на суму 1270 грн. У ході досудового розслідування велосипед позивачки було віднайдено і їй повернуто. Під час досудового слідства і судового розгляду справи позивач не зверталася з позовом про відшкодування завданої злочином моральної шкоди. Вважає, що зазнала від злочину моральної шкоди, яка полягає в тому, що вона нервувала і переживала, вимушена була ходити до поліції і до суду для захисту своїх прав. Окрім того, її донька певний час не могла використовувати велосипед для поїздок до школи, тому позивач з чоловіком змушені були возити її до школи автомобілем, що вимагало додаткового часу і затрат коштів на бензин. Моральну шкоду позивачка оцінює в 5000,00 грн., зазначаючи, що під час визначення її розміру враховувала період, протягом якого вона і її донька не могли користуватися майном, і додаткові витрати на бензин для автомобіля. Просить позов задовольнити, стягнувши з [PERSON], а у випадку відсутності у нього майна - з його законного представника [PERSON], моральну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, у сумі 5000,00 грн. і витрати на правову допомогу у сумі 400,00 грн. У судовому засіданні позивач позов підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просила суд задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, судові витрати стягнути з відповідача на користь держави, не заперечувала проти ухвалення по справі заочного рішення. Відповідач [PERSON] та його законний представник [PERSON], будучи неодноразово належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання повторно не зявилися, із заявами про розгляд справи за їх відсутності або про відкладення розгляду справи з певних підстав до суду не зверталися. Згідно з ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи повторну неявку у судове засідання без поважних причин відповідачів, від яких не надійшло заяв про розгляд справи за їх відсутності або про відкладення розгляду справи з певних підстав , а також думку позивача про можливість заочного розгляду справи, суд вбачає підстави для ухвалення у даній справі заочного рішення. На підставі ч.1 ст.197 ЦПК України під час розгляду справи судом здійснюється повне фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вислухав у судовому засіданні позивача, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Так, судом встановлено у судовому засіданні, що вироком Пологівського районного суду Запорізької області від 18 квітня 2016 року неповнолітній [PERSON] [INFO] визнаний винним за ст.185 ч.1 КК України і засуджений за таємне викрадення чужого майна, а саме велосипеда марки "Україна", що спричинило потерпілій [PERSON] матеріальну шкоду на суму 1270,50 грн. (а.с.8-9). Зазначений вирок Пологівського районного суду Запорізької області від 18 квітня 2016 року набрав чинності 19 травня 2016 року. З вироку суду встановлено, що [PERSON] визнавав себе винним у скоєнні зазначеного злочину повністю. Окрім того, його вина підтверджується зібраними у кримінальній справі доказами. Викрадений велосипед потерпілій [PERSON] було повернуто. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду предявити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Згідно з ч.7 ст.128 КПК України особа, яка не предявила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право предявити його в порядку цивільного судочинства. Відповідно до абз.1 і 2 п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Як вбачається з вимог ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з абз.2 п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Судом встановлено, що стосовно майна позивача, а саме велосипеда марки «Україна» неповнолітнім [PERSON] дійсно було вчинено кримінальне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст. 85 КК України, і його вина встановлена вироком суду, який набрав законної сили. Вказаним кримінальним правопорушенням позивачу було завдано душевних страждань, які виявилися в тому, що вона нервувала і переживала, змушена була відриватися від звичних занять, щоб ходити до поліції і до суду, витрачати додатковий час і кошти для того, щоб відвезти дочку до школи, відчувала незручності у звязку з тим, що не могла користуватися велосипедом для ведення домашнього господарства. Тобто, судом встановлено, що між протиправними діями [PERSON] і душевними стражданнями [PERSON] є причинний зв'язок. Однак суд не погоджується із визначеним позивачкою розміром відшкодування моральної шкоди, вважає його необґрунтовано завищеним і таким, що не відповідає характеру правопорушення і глибині її душевних страждань, вимогам розумності і справедливості, зважаючи на таке. Відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Як вбачається із вироку Пологівського районного суду Запорізької області від 18 квітня 2016 року у справі №324/485/16-к, ринкова вартість викраденого велосипеда і, відповідно, майнова шкода [PERSON] станом на 07 жовтня 2015 року складала 1270,50 грн. При цьому судом під час розгляду кримінальної справи було встановлено, що велосипед був повернутий власнику. Даний факт [PERSON] не заперечувала і під час розгляду даної цивільної справи. Тобто фактично майнова шкода їй була компенсована у повному обсязі. Судом враховано, що період з моменту вчинення крадіжки, тобто з 07 жовтня 2015 року, і до моменту набрання вироком суду законної сили, тобто до 19 травня 2016 року, у більшій частині припадав на зимовий період, коли використання велосипеда за його прямим призначенням значно ускладнюється, а у деяких випадках навіть унеможливлюється через несприятливі погодні умови у даній місцевості. Також суд бере до уваги той факт, що [PERSON] на момент вчинення злочину і на момент розгляду даної цивільної справи є неповнолітнім, свою вину у вчиненому визнав повністю. Відповідно до ч.1 ст.1179 ЦК України неповнолітня особа (у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах. Згідно з ч.2 ст.1179 ЦК України у разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальником, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини. Враховуючи наведене, а також вимоги розумності і справедливості, глибину та характер душевних страждань позивача, розмір заподіяної їй майнової шкоди, вік [PERSON], суд вважає справедливим визначити грошове відшкодування моральної шкоди, завданої позивачці неповнолітнім відповідачем, у розмірі 1000 грн. Розглядаючи вимоги позивача щодо стягнення на її користь витрат на правову допомогу, суд визнає їх не обґрунтованими і не доведеними належними та допустимими доказами, зважаючи на таке. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.3 ст.79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Згідно із ч.1 та ч.2 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Судом встановлено, що ні з тексту позовної заяви, ні з доданих до неї письмових доказів не вбачається, на якій правовій підставі адвокатом [PERSON] була видана квитанція від 07 червня 2016 року №2 (а.с.3) про прийняття від [PERSON] гонорару в сумі 400 грн. за складання позовної заяви. При цьому, статті 28 та 29 Правил адвокатської етики чітко встановлюють вимоги щодо обовязкового зазначення у договорі між адвокатом і клієнтом розмір та порядок обчислення гонорару, а також оплати фактичних видатків, повязаних із виконанням доручення клієнта Позивачем до суду не надано жодних доказів на підтвердження факту укладення договору між адвокатом [PERSON] та [PERSON] із зазначенням у ньому предмета спору, щодо якого складається позовна заява, розміру та порядку обчислення і сплати сум гонорару. Також судом враховано, що відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року №4191-VI розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Позивачем не надано суду розрахунку фактично витраченого адвокатом [PERSON] часу, а також детального розрахунку розміру компенсації витрат на правову допомогу. Наведене свідчить про недоведеність позивачем понесених нею витрат на правову допомогу і, у звязку з цим, про відсутність підстав для їх стягнення з відповідача. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі суд керувався положеннями ч.3 ст.88 ЦПК України, відповідно до якої, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Судом встановлено, що позивач [PERSON] звільнена від сплати судового збору на підставі п.6 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір", а тому судовий збір у даній справі у сумі 551,20 грн. має бути стягнуто з відповідача у дохід держави.

Outcome: partial