Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-14 00:00:00

[PERSON] (далі Позивач) звернувся до Іванківського районного суду Київської області з позовною заявою до Державного підприємства «Іванківське лісове господарство» (далі Відповідач) про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також стягнення внаслідок незаконного звільнення матеріальної шкоди у розмірі 2 761,09 грн. (дві тисячі сімсот шістдесят одну гривню 09 копійок) та моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн. (сто тисяч гривень 00 копійок) й відшкодування понесених ним судових витрат, що складаються зі сплаченого судового збору у розмірі 1 097,61 грн. (одна тисяча дев`яносто сім гривень 61 копійка) та витрат на правову допомогу у сумі 7 000,00 грн. (сім тисяч гривень 00 копійок). Свої позовні вимоги Позивач мотивує тим, що він працював в Державному підприємстві «Іванківське лісове господарство» починаючи з 12.05.2009 року згідно наказу №89к про прийняття на роботу, в тому числі на посаді помічника лісничого Обуховицького лісництва Державного підприємства «Іванківське лісове господарство» на яку його було переведено з 28.02.2018 року згідно наказу №9к. 18.08.2021 року Позивача було звільнено із займаної посади згідно наказу директора Державного підприємства «Іванківське лісове господарство» №73к. Підставою звільнення було вказано п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України (втрата довіри) зі згоди профспілкового комітету Державного підприємства «Іванківське лісове господарство» та наказ Державного підприємства «Іванківське лісове господарство» №162 від 22.07.2021 року «Про результати проведення комплексної перевірки окремих питань виробничої та господарської діяльності Обуховицького лісництва». Таким чином, причиною звільнення Позивача згідно зазначених наказів директора Державного підприємства «Іванківське лісове господарство» є втрата довіри до Позивача за допущені недоліки і порушення виявлені в ході перевірки окремих питань виробничої та господарської діяльності Обуховицького лісництва, неналежне виконання посадових обов`язків та професійну недбалість. Позивач зазначав, що рішення Відповідача про звільнення Позивача є незаконним, документально необґрунтованим та таким, що суперечить чинному в Україні трудовому законодавству й грубо порушує конституційні права Позивача. Оскільки, при винесенні оскаржуваного наказу Відповідачем були порушені, зокрема, вимогип.2 ч.1 ст. 41 та ст. 43 КЗпП України, які полягають в наступному: Позивач не являється працівником, який безпосередньо обслуговує грошові та товарні цінності, тобто матеріальні цінності не одержує під звіт; відсутні будь-які протиправні, винні дії Позивача під час виконання ним своїх посадових обов`язків; грубе порушення Відповідачем процедури отримання згоди на звільнення Позивача первинною профспілковою організацією, членом якої Позивач являється. Ухвалою суду від 13 вересня 2021 року прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового засідання (а.с.75). 12 жовтня 2021 року Відповідач подав до суду відзив на позов від 12.10.2021 року №558, в якому просив відмовити Позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідач мотивував звільнення Позивача тим, що Позивач допустив порушення своїх трудових обов`язків згідно Посадової інструкції помічника лісничого Державного підприємства «Іванківське лісове господарство» від 28.02.2018 року, які були виявлені Відповідачем в ході проведення перевірки окремих питань виробничо-господарської діяльності Обуховицького лісництва за період 01.01.2021 року по 01.07.2021 року, що проводилася з 07.07.2021 року по 21.07.2021 року, та зафіксовані вАкті №1/2021 перевірки окремих питань виробничо-господарської діяльності Обуховицького лісництва від 22.07.2021 року (до суду Відповідачем було надано тільки витяг із зазначеного акту). Такі порушення полягають у наступному: під час проведення перевірки були виявлені лишки лісопродукції (необлікована продукція), що свідчить про неякісне виконання відводів Позивачем; не були складені Позивачем акти освідчення місця рубки на завершені ділянки; не внесені поточні зміни в таксаційний опис і картографічні матеріали; не велася Книга рубок догляду; не занесено інформацію про зафіксовані пожежі в Книгу обліку лісових пожеж; відсутні акти про лісові пожежі (технічна документація лісництва). Також, Відповідач наводив свої аргументи, щодо матеріальної відповідальності Позивача згідно укладеного між Відповідачем та Позивачем договору про повну матеріальну відповідальність від 28.02.2018 року й чіткого дотримання Відповідачем норм ст.43 КЗпП України при звільненні Позивача (а.с. 81-176). 19 жовтня 2021 року Позивачем було подано свою Відповідь від 18.10.2021 року на відзив Відповідача (а.с. 177-202). 28 жовтня 2021 року Відповідачем було подано до суду свої заперечення на відповідь від 28.10.2021 року №615 (а.с. 203-214). Ухвалою суду від 12 листопада 2021 року ухвалено закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду (а.с. 221). [PERSON] та його представник - адвокат Прокопенко Т.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, за виключенням суми відшкодування матеріальної шкоди, яку просили зменшити до 2 330,69 грн., та просили їх задовольнити з мотивів, що викладені у позовній заяві. Представники Відповідача Яременко З.І. , Чалий В.М. у судовому засіданні просили у задоволенні позовних вимог відмовити Позивачу у повному обсязі. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно положень до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.124 Конституції України. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За нормами ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Судом встановлено, що Позивач працював в Державному підприємстві «Іванківське лісове господарство» з 12.05.2009 року згідно наказу №89к про прийняття на роботу. Згідно наказу №9к від 28.02.2018 року Позивача було переведено на посаду помічника лісничого Обуховицького лісництва Державного підприємства «Іванківське лісове господарство». Як вбачається із матеріалів справи, 18 серпня 2021 року директоромДержавного підприємства «Іванківське лісове господарство» був виданий наказ №73к «Про звільнення з роботи», яким Позивача, помічника лісничого Обуховицького лісництва звільнено з посади 18.08.2021 року згідно п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України (втрата довіри), зі згоди профспілкового комітету Державного підприємства «Іванківське лісове господарство».Підставою звільнення Позивача згідно даного наказу вказаний інший наказ, а саме наказ директора Державного підприємства «Іванківське лісове господарство» №162 від 22.07.2021 року. У судовому засіданні встановлено, що причиною звільнення Позивача згідно наказів директора Державного підприємства «Іванківське лісове господарство» являються виявлені під час проведення перевірки окремих питань виробничої та господарської діяльності Обуховицького лісництва за період з 01.01.2021 року по 01.07.2021 року, недоліки і порушення допущені з вини Позивача, неналежне виконання ним посадових обов`язків, професійну недбалість та втрата довіри. Разом з цим, серед іншого, до матеріалів справи було додано типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 28.02.2018 року підписаний Позивачем, посадова інструкція помічника лісничого Державного підприємства «Іванківське лісове господарство» від 28.02.2018 року підписана Позивачем, витяг з акту №1/2021 перевірки окремих питань виробничо-господарської діяльності Обуховицького лісництва від 22.07.2021 року. Також, до матеріалів справи долучено подання директораДержавного підприємства «Іванківське лісове господарство» №1 від 23.07.2021 року до голови профспілкового комітету Державного підприємства «Іванківське лісове господарство» й відповідь голови профспілкового комітету Державного підприємства «Іванківське лісове господарство» від 26.07.2021 року на вказане подання, яким профспілковий комітет надає згоду на розірвання трудового договору з Позивачем. Право на працю є основним Конституційним правом громадян України. Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно зі ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу встановлені ст.ст. 40, 41 КЗпП України. В п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України зазначено, що крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках: 2) винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. При цьому, згідно позиції Пленуму Верховного суду України, викладеної в абз.2 п.28 Постанови №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення з підстав втрати довір`я (п.2 ст.41 КЗпП) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Таким чином, суд приходить до висновку, що розірвання трудового договору за п. 2 ч.1 ст. 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу. Також, суд приймає до уваги та керується правовою позицією Верховного Суду, що встановлена в постановах від 23.01.2018 року у справі №273/212/16-ц та від 13.06.2019 року у справі №766/13910/16-ц, та полягає в наступному - з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється законність звільнення, обов`язок доведення правомірності звільнення працівника покладається на роботодавця. Судом в ході судового розгляду встановлено, що матеріали цивільної справи, не містять доказів, що посада помічника лісничого Обуховицького лісництва відноситься до посад працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, тобто отримують такі цінності у своє відання під звіт. Наданий на розгляд суду типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 28.02.2018 року хоча й складається з виключно узагальнених формальних положень та містить вказівку про відповідальність працівника за отримані цінності, але в той же час ця норма на має свого дійсного застосування, оскільки будь-яких документів, що засвідчували б отримання Позивачем під свою матеріальну відповідальність матеріальних цінностей представниками Відповідача до розгляду в суді представлено не було. Положення зазначеного договору не містять конкретного переліку матеріальних цінностей, які підлягають передачі працівнику, що обіймає посаду помічника лісничого Обуховицького лісництва та відповідно порядок такої передачі під особисту відповідальність. Натомість, в посадовій інструкції помічника лісничого Державного підприємства «Іванківське лісове господарство» від 28.02.2018 року взагалі відсутні будь-які вказівки про матеріальну відповідальність помічника лісничого. Також, в судовому засіданні представниками Відповідача не було доведено факт вчинення Позивачем винних дій під час здійснення ним своїх трудових обов`язків. Надані Відповідачем до суду матеріали проведеної перевірки окремих питань виробничо-господарської діяльності Обуховицького лісництва, зокрема витяг з акту №1/2021 перевірки окремих питань виробничо-господарської діяльності Обуховицького лісництва від 22.07.2021 року та інші матеріали з господарської діяльності Відповідача не підтверджують причинно-наслідковий зв`язок з виявленими недоліками та порушеннями з трудовою діяльністю Позивача. В самому витягу з акту №1/2021 перевірки зазначаються відповідальними за період, що охоплювався перевіркою особи відмінні від особи Позивача чи займаної ним посади, а в розділі «лісогосподарська діяльність» зазначеного витягу з акту перевірки аналогічно зазначаються матеріально-відповідальні особи, які відмінні від особи чи посади Позивача. Стосовно, виявлених Відповідачем під час проведення вищезазначеної перевірки допущених Позивачем порушень, а саме наявність лишків лісопродукції (необлікована продукція), що свідчить про неякісне виконання відводів Позивачем; не були складені Позивачем акти освідчення місця рубки на завершені ділянки; не внесені поточні зміни в таксаційний опис і картографічні матеріали; не велася Книга рубок догляду; не занесено інформацію про зафіксовані пожежі в Книгу обліку лісових пожеж; відсутні акти про лісові пожежі (технічна документація лісництва). То наявність таких порушень чи їх безпосередній зв`язок з Позивачем не було належним чином підтверджено представниками Відповідача шляхом наданняналежних доказів. Тобто, доказів того, що Позивач не виконував або неналежно виконував свої посадові обов`язки, внаслідок професійної недбалості, що призвела до втрати довіри,відповідачем суду надано не було. Відповідно до ч.1 ст.43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.Ч.2 ст.43 КЗпП України передбачає, що у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Відповідно до ч.3 ст.43 КЗпП України, подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Під час розгляду даної справи судом було встановлено порушення Відповідачем порядку звільнення Позивача передбаченого ст.43 КЗпП України. Зазначеною нормою трудового законодавства передбачено звернення роботодавця до профспілкової організації саме з обґрунтованим письмовим поданням. Долучене до суду подання директора Державного підприємства «Іванківське лісове господарство» №1 від 23.07.2021 року ґрунтується виключно на результатах проведеної Відповідачем перевірки окремих питань виробничо-господарської діяльності Обуховицького лісництва згідно акту №1/2021 від 22.07.2021 року, який у свою чергу, як було встановлено судом не доводить порушення Позивачем своїх посадових обов`язків. Також, Відповідачем не будо додано до вказаного подання жодних матеріалів та документів, які б надавали змогу профспілковій організації прийняти повне, об`єктивне та обґрунтоване рішення щодо звільнення чи відмови у звільненні Позивача із займаної посади. Ані наданими до суду матеріалами справи, ані поясненнями представників Відповідача в судовому засіданні не було встановлено факт належного проведення засідання профспілкового комітету Державного підприємства «Іванківське лісове господарство» в присутності осіб, які входять до його складу та переліком винесених для розгляду та вирішених питань, зокрема й щодо звільнення Позивача. Ствердження Відповідача про проведення засідання профспілкового комітету на зборах трудового колективу 23.07.2021 року не відповідає дійсності, оскільки Відповідачем не було надано до суду документального засвідчення проведення такого засідання профспілкового комітету. Тобто, враховуючи той факт, що профспілковий комітет Державного підприємства «Іванківське лісове господарство» є колегіальним органом зі складом затвердженим витягом із протоколу конференції працівників Державного підприємства «Іванківське лісове господарство» №12 від 19.02.2021 року, його рішення мають прийматися також колегіально, але Відповідачем не було надано жодного документального підтвердження про склад присутніх членів профспілкового комітету узасіданні та наявність кворуму, порядку денного, результатів голосування в тому числі й з питання щодо звільнення Позивача. Згідно пояснень сторін та наявних в суду матеріалів справи, Позивача всупереч положенням ст.43 КЗпП України, не було належним чином повідомлено про засідання профспілкового комітету Державного підприємства «Іванківське лісове господарство» на якому підлягало розгляду подання директора Державного підприємства «Іванківське лісове господарство» №1 від 23.07.2021 року про його звільнення. Тобто, Позивач не отримував відповідного запрошення для участі у такому засіданні. Відповідної письмової заяви щодо розгляду вказаного подання про звільнення без участі Позивача, ним не подавалося. Тому, розгляд профспілковим комітетом подання директора Державного підприємства «Іванківське лісове господарство» №1 від 23.07.2021 року повинно було відбуватися на засіданні саме профспілкового комітету, колегіально й за безпосередньої участі Позивача, що відповідно дотримано не було. Відтак, враховуючи вищезазначене суд приходить до висновку, що Відповідачем при звільненні Позивача не дотримано вимог трудового законодавства, а тому наказ директора Державного підприємства «Іванківське лісове господарство» №73к «Про звільнення з роботи» від 18.08.2021 року та наказ директора Державного підприємства «Іванківське лісове господарство» №162 від 22.07.2021 року «Про результати проведення комплексної перевірки окремих питань виробничої та господарської діяльності Обуховицького лісництва» в частині звільнення Позивача слід скасувати і поновити Позивача на його посаді, яку він займав до звільнення - помічника лісничого Обуховицького лісництваДержавного підприємства «Іванківське лісове господарство». Відповідно до вимог ч. 8 ст. 235 КЗпП України, п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання в частині поновлення на роботі. Відповідно до ч.1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами), при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав у цей час. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. За змістом абз.3 п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата працівникові обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чиним законодавством, - на число календарних днів за цей період. До матеріалів справи Позивачем було додано довідку про доходи №481 від 28.08.2021 року виданої Відповідачем, згідно якої за червень та липень 2021 року середньомісячна заробітна плата Позивача складає - 36 648,68 грн.; середньоденна заробітна плата складає - 1 745,18 грн. Враховуючи той факт, що починаючи з 01.11.2021 року Позивач обіймає посаду провідного інженера лісового господарства Відділу лісового господарства, охорони і захисту лісу та оперативного реагування Державного спеціалізованого підприємства «Північна Пуща» згідно наказу №321-ОС-502808 від 28.10.2021 року та враховуючи довідку про доходи Державного спеціалізованого підприємства «Північна Пуща» №01-15/2211 від 24.11.2021 року, оплата за час вимушеного прогулу з 01.11.2021 року здійснюється із врахуванням заробітку за місцем нової роботи. Відтак, до стягнення з Відповідача підлягає сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 19.08.2021 року (наступний день після незаконного звільнення) й по дату ухвалення даного рішення. Щодо відшкодування на користь Позивача матеріальної шкоди,суд дійшов висновку, про наявність причинно-наслідкового зв`язку між незаконним звільненням Позивача та суттєвим погіршенням його фізичного самопочуття. Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до ч.3 ст.22 ЦК України, збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Зазначені норми законодавства знаходять своє відображення й в позиції Пленуму Верховного Суду України в Постанові №6 від 27.03.1992 року про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди. А саме, відповідно до п.2 вказаної Постанови, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Наявність такого причинно-наслідкового зв`язку підтверджується матеріалами справи, а саме випискою №1934 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, яка у свою чергу засвідчує госпіталізацію 25.08.2021 року Позивача до Комунального некомерційного підприємства Іванківської селищної ради «Іванківська центральна районна лікарня». Тому, вимога Позивача про стягнення з Відповідача витрат на придбання медичних препаратів згідно фіскальних чеків №0000027090 від 25.08.2021 року на суму 1 475,51 грн., №0000013508 від 26.08.2021 року на суму 252,58 грн. та №0000027301 від 30.08.2021 року на суму 1 033,00 грн. підлягає частковому задоволенню. Оскільки в судовому засіданні Позивачем було уточнено суму фіскального чека №0000027090 від 25.08.2021 року, що підлягає відшкодуванню, а саме зменшено з 1 475,51 грн. до 1 045,11 грн. Тобто, загальна сума завданої Позивачу матеріальної шкоди внаслідок його неправомірного звільнення Відповідачем складає - 2 330,69 грн. (дві тисячі триста тридцять гривень 69 копійок). Дослідившиматеріали справи та наявні в ній докази, суд дійшов висновку про наявність причинно-наслідкового зв`язку між неправомірним звільненням Позивача та завданою йому моральною шкодою, що мала місце у вигляді фізичних та душевних страждань в зв`язку з протиправною поведінкою Відповідача щодо Позивача. У відповідності до ч.1 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч.2. ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Ч.1 ст.1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Постановою Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами), п.3 передбачено визначення «моральної шкоди» - під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно до абз.2 п.5 зазначеної Постанови ПленумуВерховного суду України №4, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно з ч.1 ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, п.13 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 встановлює - відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Здійснення Відповідачем незаконного звільнення Позивача завдало йому моральної шкоди у вигляді фізичних та душевних страждань, що підтверджуються доданими до матеріалів справи листками непрацездатності Позивача (серія АЛБ №009971 від 23.07.2021 року, серія АДЯ №242963 від 28.07.2021 року та серія АЛБ №057358 від 30.07.2021 року) видання яких почалося одразу після повідомлення Позивача 23.07.2021 року про його звільнення. Також, на підтвердження факту погіршення стану здоров`я Позивачем було надано до суду виписку №1934 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 25.08.2021 року. Враховуючи всі травмоутворюючі обставини, зокрема, втрата стабільного доходу єдиним годувальником у родині при наявності малолітньої дитини й дружини на останніх місяцях вагітності згідно наданого до суду витягу з обмінної картки з ведення вагітності, погіршення стану здоров`я відповідно до наданих медичних документів, спровокованого зокрема сильним хвилюванням, а також приниженні честі, гідності та ділової репутації Позивача, суд вбачає в неправомірних діях Відповідача, а саме незаконному звільненні Позивача, спричинення моральної шкоди Позивачу. Відповідно до п.9 зазначеної Постанови ПленумуВерховного суду України №4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. З урахуванням характеру та обсягу страждань, їх тривалості, адже Позивачу вдалося влаштуватися на нову роботу лише з 01.11.2021 року відповідно до наказу №321-ОС-502808 від 28.10.2021 року, що дозволило частково Позивачу та його сім`ї повернутися до звичайного укладу свого життя, суд задовольняє позовні вимоги Позивача щодо стягнення моральної шкоди частково й оцінює завдану Позивачу моральну шкоду у розмірі 10 000,00 гривень. Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», Позивач наділений пільгою щодо сплати судового збору, адже від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: 1) позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Але враховуючи те, що в позовній заяві є вимогизі сплати понесеної майнової та моральної шкоди, то в частині таких вимог Позивачем відповідно було сплачено судовій збір у розмірі 1 097,61 гривень, який підлягає відшкодування за рахунок Відповідача. У судовому засіданні Позивачем було надано докази, що належним чином засвідчують отримання ним правової допомоги від його представника адвоката Прокопенка Тараса Вікторовича. Це у свою чергу підтверджується наданими договором про надання правової допомоги №20/8 від 20.08.2021 року, ордером серії КС №596605 від 06.09.2021 року та актами наданих послуг до вказаного договору, а саме: актом наданих послуг №1 від 06.09.2021 року на суму 3 500,00 гривень, актом наданих послуг №2 від 12.11.2021 року на суму 3 500,00 гривень та актом наданих послуг №3 від 13.12.2021 року на суму 1 500,00 грн. Вказаними матеріалами справи було встановлено здійснення представником Позивача ряду дій на виконання умов вказаного договорупро надання правової допомоги, в тому числі, спрямованих на встановлення дійсних обставин даної справи, отримання доказів, підготовки даної справи до розгляду в судовому порядку, складання процесуальних документів, безпосередньої участі представника Позивача у судових засідання по даній справі. Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», заявка № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі вищенаведеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими що підлягають до часткового задоволення.

Outcome: partial