Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

13.04.2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила визнати дії та вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» щодо сплати [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» суми боргу в розмірі 66160,00 грн. на підставі договорів № SAMDN33000708998232 від 30.12.2009 року та № DNH4KS30020234 від 04.10.2005 року протиправними та такими, що порушують права [PERSON], як споживача фінансових послуг, зобовязати Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» припинити вимагати у будь-який спосіб з [PERSON] боргу на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» за договорами № SAMDN33000708998232 від 30.12.2009 року та № DNH4KS30020234 від 04.10.2005 року; зобовязати Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» надати позивачу копії договорів з усіма додатками № SAMDN33000708998232 від 30.12.2009 року та № DNH4KS30020234 від 04.10.2005 року; зобовязати Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» припинити здійснювати будь-які агресивні форми підприємницької практики по відношенню до [PERSON], а саме здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень щодо сплати нею боргу на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» за договорами № SAMDN33000708998232 від 30.12.2009 року та № DNH4KS30020234 від 04.10.2005 року. Позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, також представник позивача повідомила, що не наполягає на задоволенні позовних вимог щодо надання договору зі всіма додатками, оскільки фактично нею отримана копія договору та інформація, що договору SAMDN33000708998232 від 30.12.2009 року не укладалось. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог через недоведеність та необґрунтованість. Судом встановлено, що 04.10.2005 року між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № DNH4KS30020234 на купівлю споживчих товарів на суму 3167,00 грн. (а.с. 50-51). Представником відповідача поданий розрахунок заборгованості за вказаним кредитним договором, згідно із яким, відповідач зазначає про те, що заборгованість за цим договором становить 72008,35 грн (а.с. 165) Доказів на підтвердження того, що досудова вимога про сплату боргу у сумі 66160,00 грн, в якій зазначалось, що внаслідок того, що позивачем некоректно було надано контактні дані банк не мав змоги з нею звязатися для попередження про наслідки прострочень боргових зобовязань, а також містилось попередження про те, що у даній ситуації банк вимушений буде вжити таких заходів: подача заяви до правоохоронних органів про відкриття кримінального провадження згідно із ст..ст. 190, 192, 222 ККУ; накладення штрафу за ініціювання судової роботи в розмірі від 4469,60 грн.; арешт та примусовий продаж майна боржника, заборона виїзду за межі України; розміщення кредитної справи позивача в Українському бюро кредитних історій (а.с. 5) на адресу позивача надійшла саме від ПАТ КБ «Приватбанк» суду не надано. 22..12.2015 року [PERSON] звернулася до ПАТ КБ «Приватбанк» із листом в якому зазначила, що в 2005 році дійсно користувалась кредитним продуктом у ПАТ КБ «Приватбанк» але розрахунки всі проведено. В 2009 році жодних фінансових відносин між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» не існувало (а.с. 6). 29.12.2015 року позивач надіслав повідомлення про вчинення ПАТ КБ «Приватбанк» кримінального правопорушення за ознаками передбаченими ст..ст. 189, 190 364-1 КК України (а.с. 26). Відповідно до оглянутих у судовому засіданні матеріалів кримінального провадження № 120162270010001048 від 04.02.2016 року, слідчим ЧВП ГУ НП в Чернігівській області 27.02.2016 року було винесено постанову про закриття кримінального провадження № 120162270010001048 у звязку із відсутністю у діяннях ПАТ КБ «Приватбанк» складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 190 КК України. 30.12.2015 року від ПАТ КБ «Приватбанк» на адресу позивача надійшов лист в якому містилась рекомендація позивачу звернутися до служби клієнтської підтримки банку (а.с. 7). 22.01.2016 року на адресу позивача в відповідь на її скаргу від 17.12.2015 року (а.с. 29-30) від НБУ України надійшов лист, який по суті питання між сторонами не вирішив (а.с. 27-28). 29.01.2016 позивач надіслала на адресу ПАТ КБ «Приватбанк» нотаріально посвідчену заяву в якій просила надати їй повну інформацію з приводу заявленого боргу, надати копії кредитних договорів № SAMDN33000708998232 від 30.12.2009 року та № DNH4KS30020234 від 04.10.2005 року (а.с. 8). 12.02.2016 року на адресу позивача надійшов лист від ПАТ КБ «Приватбанк» в якому зазначалося, що існує заборгованість за договором № DNH4KS30020234 від 04.10.2005 року, витрати понесені банком при супроводі позову було винесено на окремий рахунок штрафу за договором SAMDN33000708998232, відкритим відповідно до умов кредиту, що також було продубльовано листом від 18.02.2016 року. Щодо інформації про розмір заборгованості то позивачу було запропоновано звернутися до відділення банку (а.с. 9-10). На мобільний телефон позивача від ПАТ КБ «Приватбанк» з номерів телефону: 10060 та [NUMBER] надійшли СМС повідомлення в яких зазначалось, що остання заборгувала банку 61033,38 грн. та повідомлялось про те, що якщо вона не виплатить заборгованість щодо неї будуть вжиті заходи щодо конфіскації майна та примусового стягнення (а.с. 168-169). Належність номеру 3700 ПАТ КБ "ПриватБанк" підтверджено відповідачем, крім того, судом робився запит щодо надання інформаціїї, в тому числі і щодо наявності номерів телефонів, зазначених в роздруківках смс повідомлень (а.с. 191), відповідачем не спростовано факт направлення СМС повідомлення з номерів 10060 та [NUMBER] ПАТ КБ "ПриватБанк" на телефонний номер позивача. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] повідомила суду, що бачила СМС повідомлення на телефоні позивача від ПриватБанку, також пояснювала, що здійснювались телефонні дзвінки, де особи, які представлялись працівниками ПриватБанку повідомляли про велику заборгованість позивача та повідомляли, що опишуть майно. Допитана в якості свідка позивач, повідомила, що кредит, який вона брала в 2005 році, нею виплачений, однак їй на телефон приходять СМС повідомлення з вимогою сплатити заборгованість. Також повідомила, що в телефонних розмовах, її повідомляють про виїзні групи, опис майна та передачу справи колекторам. Свідок [PERSON] повідомив про те, що з грудня минулого року надходять телефонні дзвінки, кореспонденція та СМС повідомлення, особи, які представились працівниками Приватбанку, повідомили позивача, що наявна заборгованість, пропонували зробити вірний вибір для всієї родини, пропонували зробити реструктуризацію. Відповідно до ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо кредитодавець у позасудовому порядку або до судового провадження звертається з вимогою про повернення споживчого кредиту або погашення іншого боргового зобов'язання споживача, кредитодавець не може у будь-який спосіб вимагати будь-якої плати або винагороди від споживача за таке звернення. При цьому кредитодавцю забороняється: 1) надавати неправдиву інформацію про наслідки несплати споживчого кредиту; 2) вилучати продукцію у споживача без його згоди або без одержання відповідного судового рішення; 3) зазначати на конвертах з поштовими повідомленнями інформацію про те, що вони стосуються несплати боргу або споживчого кредиту; 4) вимагати стягнення будь-яких сум, не зазначених у договорі про надання споживчого кредиту; 5) звертатися без згоди споживача за інформацією про його фінансовий стан до третіх осіб, які пов'язані зі споживачем родинними, особистими, діловими, професійними або іншими стосунками у соціальному бутті споживача; 6) вчиняти дії, що вважаються нечесною підприємницькою практикою; 7) вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Відповідно до ч. 5 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики: 1) створення враження, що споживач не може залишити приміщення продавця (виконавця) без укладення договору або здійснення оплати; 2) здійснення тривалих та/або періодичних візитів до житла споживача, незважаючи на вимогу споживача про припинення таких дій або залишення житла; 3) здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача; 4) вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання. Перелік форм агресивної підприємницької практики не є вичерпним. Відповідно до п. 5, 8 ч. 5 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обставини, які мають бути за законом підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). Кредитний договір № DNH4KS30020234 від 04.10.2005 року укладався на 24 місяці, а отже строк давності його минув (а.с. 50). Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, обраний спосіб захисту про визнання дій та вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» сплатити [PERSON] суми боргу 66160 грн на підставі договорів SAMDN33000708998232 від 30.12.2009 року та № DNH4KS30020234 від 04.10.2005 року не відновить права позивача і не є ефективним способом захисту, оскільки як повідомив представник відповідача, сума боргу за договором становить вже не 66160 грн, за підрахунком банку, а 72008,35 грн. Оскільки спір між сторонами щодо наявності та відсутності заборгованості за договором № DNH4KS30020234 від 04.10.2005 року не вирішений, однак враховуючи, що строк давності його минув, а договір № SAMDN33000708998232 від 30.12.2009 року взагалі не укладався, інших договірних відносин між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» не існує та з огляду на те, що позивачем доведений факт надіслання з боку ПАТ КБ «ПриватБанк» на номер її мобільного телефону СМС повідомлень в досудовому порядку із вимогою погасити заборгованість за кредитним договором строк давності якого минув, отже суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме: шляхом зобовязання Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» припинити надсилати на телефон [PERSON] повідомлення з вимогами про сплату [PERSON] боргу на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» за договорами № SAMDN33000708998232 від 30.12.2009 року та № DNH4KS30020234 від 04.10.2005 року, а не зобовязання припинити вимагати у будь-який спосіб з [PERSON] сплатити суму боргу на користь позивача, оскільки задоволення в повному обємі позовної вимоги призвело б до позбавлення відповідача права на звернення до суду за захистом\~\~ свого права. Вимога позивача про зобовязання Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» надати позивачу копії договорів з усіма додатками № SAMDN33000708998232 від 30.12.2009 року та № DNH4KS30020234 від 04.10.2005 року задоволенню не підлягає, оскільки відповідачем у судове засідання було надано копію договору № DNH4KS30020234 від 04.10.2005 року, а договору № SAMDN33000708998232 від 30.12.2009 року взагалі не існує, отже на даний час спір з даного приводу між сторонами відсутній, з чим погодились позивач та її представник. Позовна вимога про зобовязання Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» припинити здійснювати будь-які агресивні форми підприємницької практики по відношенню до [PERSON], а саме здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень щодо сплати нею боргу на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» за договорами № SAMDN33000708998232 від 30.12.2009 року та № DNH4KS30020234 від 04.10.2005 року не підлягає задоволенню, оскільки факт надіслання саме відповідачем факсимільних, електронних повідомлень та здійснення телефонних дзвінків на адресу позивача не доведено позивачем допустимими доказами, а позовна вимога про зобовязання припинити надсилати інші повідомлення, а отже і СМС в тому числі, фактично задоволена (пункт 2 заяви а.с. 22), а пунктом 4 позовної заяви позивач вказану позовну вимогу дублює. Пропорційно задоволеним вимогам на користь держави належить стягнути 551 грн. 20 коп. судового збору.

Outcome: partial