Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 17 серпня 2012 року між нею та [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Черкаси Черкаського МУЮ, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблений актовий запис № 934 від 17.08.2012 р., серія [NUMBER] .Від спільного подружнього життя мають неповнолітнього сина - [PERSON] [INFO] , батьком якого у свідоцтві про народження вказано відповідача. Спільні стосунки та спільне життя з відповідачем ставали все гірше та гірше, постійні сварки та скандали неодноразово відбувались в присутності їхнього сина.Оскільки син є маленьким і багато речей не розуміє, але в подальшому це може суттєво вплинути на його психіку, погляди на життя, в тому числі на життя в шлюбі та формування світогляду, особливо щодо відносин в родині між чоловіком та жінкою, які є основою будь-якої сім`ї. Позивач та відповідач неодноразово протягом останніх років намагались говорити один з одним про їхні особисті сімейні проблеми, спокійно вирішувати їх, але ніяких результатів не досягнуто. В сімейних стосунках нічого не змінювалось за останні кілька років, хоча вони прикладали для цього максимально зусиль, їхні відносинипереросли ще у більш ворожі. У результаті позивач дійшла до висновку, що розлучення є єдиним шансом для них побудувати нове щасливе життя та зберегти нормальне бачення про сім`ю їхнього сина, тим більше позивач переїхала з сином з квартири де вони спільно проживали з відповідачем та вже майже рік і по цей час проживає окремо. З підстав наведених вище, збереження сім`ї та подальше спільне проживання з відповідачем є неможливим. Подальше життя як подружжя є неможливим, а збереження шлюбу суперечить як її інтересам, так і інтересам неповнолітнього сина. Спільний син, який був народжений за час шлюбу в даний час проживає і буде проживати разом з позивачем, а питання щодо поділу майна, набутого в період перебування позивача та відповідача у шлюбі, не виникало. З моменту фактичного припинення шлюбних відносин, відповідач, матеріально позивачу та сину майже не допомагає, участі у його вихованні приймає замало, внаслідок чого позивач не має достатньої можливості утримувати їхнього сина. Між позивачем та відповідачем на момент пред`явлення позову не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання та виховання сина. Протягом останнього року позивач з сином не проживають разом з відповідачем, позивач не має достовірних відомостей про те, де на даний час працює відповідач, однак їй відомо, що протягом останнього півтора року він працював на підприємстві ТОВ КТТ "Сатурн". Відповідач не має іншої родини та інших осіб, які потребують обов`язкового утримання з його боку. На даний час позивач сама утримує та виховує малолітнього сина. У зв`язку з вищевикладеним просить суд, розірвати шлюб з відповідачем та стягнути з нього на її користь аліменти в розмірі 1/3 частки від всіх доходів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з моменту звернення до суду з позовом до досягнення сином повноліття. У судове засідання позивач не з`явилась, подавши до суду заяву про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, строк на примирення не надавати, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився повторно, хоча про час, дату та місце слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку за адресою реєстрації, про що свідчить конверт, який повернувся на адресу суду із зазначенням причини повернення - за закінченням терміну зберігання, відзив на позовну заяву не надходив, а тому суд за згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до вимог ст.280 ЦПК України. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про шлюб від 17.08.2012 року серія [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] 17.08.2012 року уклали шлюб. Прізвище позивача після укладення шлюбу змінено на " [PERSON] ". Відповідач відповідно до свідоцтва про народження від 16.01.2013 року серії [NUMBER] , є батьком неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] . Малолітній [PERSON] проживає разом позивачем відповідно до акту від 30.09.2019 року про фактичне проживання осіб, за підписом сусідів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Як передбачено ч.ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789X11 (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно чинного законодавства, ЦПК України, СК України встановлений розмір для стягнення аліментів на утримання однієї неповнолітньої дитини - одна четверта з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Отже, враховуючи, що у суду відсутні достовірні відомості про отримуваний відповідачем дохід, суд вважає, що у цій частині позов підлягає до часткового задоволення та з відповідача на користь позивача слід стягувати аліменти в розмірі 1/4 частки від всіх доходів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з моменту звернення до суду з позовом до досягнення сином повноліття. Згідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини, як джерело прав. Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні». Отже принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Оскільки сімейні стосунки між сторонами не склалися, подружні відносини сторонами не підтримуються, збереження шлюбу суперечитиме інтересам кожного з них, тому шлюб необхідно розірвати. При подачі позовної заяви до суду, позивач [PERSON] була звільнена від сплати судового збору за позовну вимогу щодо стягнення аліментів у розмірі 768,40 грн., тому у відповідності до ст. 141 ЦПК України, дані витрати підлягають до стягнення з відповідача [PERSON] на користь держави . Відповідно до ст. 141 ЦПК сплачений позивачем судовий збір за позовну вимогу про розірвання шлюбу підлягає до стягнення з відповідача на її користь, однак позивач не просила стягнути судовий збір з відповідача. Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд визначає, що рішення в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial