Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-23 00:00:00

16.01.2015 року фізична особа-підприємець [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просить суд (з урахуванням уточненої позовної заяви від 02.04.2015 року) стягнути матеріальну шкоду, у зв'язку з дорожньо-транспортною пригодою з вини відповідача в розмірі 416555 грн. 60 коп. та стягнути моральну шкоду, в розмірі 20000 грн., стягнути в рахунок відшкодування збитків в порядку регресу, у зв'язку з виплатою витрат на лікування, у розмірі 29153 грн.65 коп., Позовна заява мотивована тим, що 01.04.2011 року між позивачем та відповідачем був укладений трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, відповідно до якого відповідач був прийнятий на роботу водієм автобусу. 12.07.2013 року відповідач здійснював перевезення пасажирів з міста Павлоград у місто Бердянськ автобусом і став винуватцем у дорожньо-транспортній пригоді, під час якої постраждали пасажири. Вироком Михайлівського районного суду Запорізької області від 27.01.2014 року відповідач визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. Дорожньо-транспортною пригодою 12.07.2013 року позивачу завдано збитків, оскільки було пошкоджено автобус, на якому здійснювалось перевезення пасажирів, постраждали пасажири, яким позивач відшкодувала витрати на лікування, позивачу довелось виїжджати до Михайлівського району Запорізької області у зв'язку проведенням там досудового розслідування та судового розгляду. Також позивач зазнала моральних страждань, значно погіршився стан здоров'я через надмірні хвилювання, проблеми у зв'язку із здійсненням підприємницької діяльності, завдані збитки. Позивач в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити в повному обсязі на підставі доводів, викладених в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково, заперечував проти стягнення з нього моральної шкоди в розмірі 20000 грн., визнав суму в розмірі 10000 грн. В судове засіданні третя особа, публічне акціонерне товариство «УСК «Гарант-Авто», не з'явилось, про дату, час та місце розгляду справи повідомлено належним чином. Сторони у справі наполягали на розгляді справи без участі третьої особи, ПАТ «УСК «Гарант-Авто», у зв'язку з неодноразовою неявкою в судове засіданні страхової компанії. З'ясувавши обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та дослідивши письмові докази по справі в підтвердження вказаних обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково виходячи з наступного. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 27 січня 2014 року вироком Михайлівського районного суду Запорізької області відповідач визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначено покарання у вигляді трьох років обмеження волі без позбавлення права користування транспортними засобами, відповідно до ст.ст.75, 76 КК України звільнено від призначеного покарання з випробуванням строком на два роки, поклавши на нього обов'язок періодично з'являтись для реєстрації в кримінальну-виконавчу інспекцію і повідомляти про зміну місця проживання. Вироком Михайлівського районного суду Запорізької області від 27 січня 2014 року встановлено, що 12 липня 2013 року, приблизно о 07 годині 40 хвилин, на території Михайлівського району Запорізької області, водій [PERSON], керуючи автобусом марки «VOLVO-B7R», державний реєстраційний номер [NUMBER], здійснював рух по автошляху «Енергодар - Василівка - Бердянськ» у напрямку міста Бердянськ, перевозячи пасажирів з міста Павлоград у місто Бердянськ. При керуванні транспортним засобом, водій [PERSON], не впевнився в безпечному керування транспортним засобом, не вжив заходів безпеки, та не впоравшись з керуванням автомобіля, змінив напрямок руху вправо з виїздом за межі проїзної частини на узбіччя, кювет, та в лісосмугу, де скоїв наїзд на дерева та допустив перекидання автобуса. В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпіла [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Згідно листа Комунального закладу «Павлоградська міська лікарня №4» Дніпропетровської обласної ради» №896 від 16.04.2015 року до цілодобового травматологічного пункту з приводу ДТП 12.07.2013 року на території Запорізької області 15.07.2013 року звернулись [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Між відповідачем і позивачем 01 квітня 2011 було укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, відповідно до якого відповідач зобов'язався виконувати управління, обслуговування та ремонт автобуса. Згідно шляхового листа № 057 від 12.07.2013 року водій [PERSON] був допущений для здійснення перевезення з м.Павлоград до м.Бердянськ на автобусі Вольво, н.з. [NUMBER]. Автобус марки «VOLVO-B7R», державний реєстраційний номер [NUMBER], належав на праві власності [PERSON]. У відповідності до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. В п.п. 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", роз'яснено, що шкода, заподіяна особі й майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними й шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Згідно з ч.1,2,3 ст.22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Відповідно до ч.1,2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Згідно з п.3 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, і у випадках, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі" роз'яснено, що відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. На підтвердження висновку суду щодо розміру відшкодування збитків у рішенні, крім посилання на вирок у кримінальній справі чи постанову у справі про адміністративне правопорушення, необхідно також зазначати докази, подані сторонами при розгляді цивільної справи. Позивачем було надано суду висновок експертного дослідження по визначенню розміру матеріальної шкоди, спричиненої [PERSON] у результаті пошкодження в ДТП автобуса VOLVO B7R, реєстраційний номер [NUMBER], складеного 06.05.2014 року оцінювачем [PERSON] розмір спричиненої шкоди, як власнику автобусу VOLVO B7R, 1999 року випуску, VIN-код [NUMBER], рег. [NUMBER] становить 371328 грн. [PERSON] того позивачем були понесені витрати, які складаються з витрат на автостоянку автобусу за місцем дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 500 гр., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №86, перевезення автобусу з місця ДТП, що підтверджується рахунком на оплату 15 від 12.05.2014 року у розмірі 21500 грн., на придбання матеріалів, що попереджують подальше його пошкодження у розмірі 377 грн. 60коп., що підтверджується товарним чеком №MAP-006738 від 03.12.2013 року, на проживання в готелі в селищі Михайлівка 310 грн., що підтверджується рахунком № 32 та квитанцією до прибуткового ордера №32 від 03.12.2013 року, 500 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового ордера №103/12,13 від 04.12.2013 року 600 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового ордеру №104/12,13 від 23.12.13 року, бензин на дві поїздки з відповідачем в селище Михайлівка, що підтверджується чеком з АЗС №774 від 03.12.2013 у розмірі 920 грн., та визнається відповідачем у вигляді двох поїздок у розмірі 920 грн.*2=1840 грн., оплата за першу реєстрацію колісних транспортних засобів у розмірі 15840 грн., що підтверджується квитанцією №135/135 від 31.01.2013 року, незалежна оцінка матеріальної шкоди, спричиненої внаслідок пошкоджень в ДТП автобуса, яка здійснена оцінювачем [PERSON], що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру від 06.05.2014 року у розмірі 1000 грн., що разом складає 413795 грн.60коп. - розмір матеріальної шкоди. При цьому, судом не приймаються до уваги твердження позивача щодо витрат на бензин у зв'язку з необхідністю виїзду до Михайлівського району Запорізької області в розмірі 4600 грн. (920 грн. - витрати на бензин на одну поїздку), оскільки суду не надано в підтвердження вказаних обставин допустимих та належних доказів, відповідачем визнано, що мали місце дві поїздки позивача з ним до Михайлівського району Запорізької області, тобто підтвердженими витратами позивача на бензин є сума в розмірі 1840 грн. Також позивачем було сплачено матеріальну шкоду на лікування потерпілим внаслідок ДТП, з вини відповідача у розмірі 29153 грн. 65 коп., що підтверджується квитанціями №№ 9605.623.3 від 12.07.2013 року; виписним епікризом із історії хвороби № 8878 [PERSON], розписками [PERSON] від 19.07.2013 року, від 01.08.2013 року, від 15.08.2013 року, від 02.10.2013 року, від 20.11.2013 року, від 26.07.2014 року; виписним епікризом № 3-176/245 [PERSON], і розписками від 01.12.2013 року, від 22.09.2013 року, від 25.07.2013 року; відповіддю КЗ «Павлоградська міська лікарня № 4» від 20.12.2013 року № 2859; виписним епікризом № 4013 [PERSON] і її розпискою від 25.07.2013 року; запитом слідчого СВ Михайлівського РО ГУМВД України в Запорізькій області вих. №43/10734 від 04.12.2013 року, відповіддю КЗ Павлоградська міська лікарня № 4» ДОР від 20.12.2013 р. № 2859 на № 43/10734 від 04.12.2013 року. При цьому, суд враховує наявні в матеріалах справи епікризи хворої [PERSON], 1978 року народження, виданої Комунальним закладом «Павлоградська міська лікарня №4» Дніпропетровської обласної ради», в яких зазначено, що вона постраждала внаслідок ДТП 12.07.2013 року, що свідчить про описку, допущену при складанні листа Комунального закладу «Павлоградська міська лікарня №4» Дніпропетровської обласної ради» №896 від 16.04.2015 року із вказанням постраждалої від ДТП 12.07.2013 року [PERSON], 1978 року народження. Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача в рахунок відшкодування матеріальної шкоди грошові кошти в розмірі 413795 грн. 60 коп., в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, витрат на лікування, грошові кошти в розмірі 29153 грн. 65 коп. є законним та обґрунтованими, і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до частин 1,2 ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. З урахуванням роз'яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зважаючи, на те, що позивачем були понесені витрати у зв'язку з дорожньо-транспортною пригодою, з вини відповідача, позивач була змушена брати борги для відшкодовування наслідків ДТП, що негативно вплинуло на бізнес позивача, відобразилось на доходах від ведення підприємницької діяльності, а також враховуючи, погіршення стану здоров'я позивача через хвилювання, які були спричинені наслідками дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась з вини відповідача, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 грн. Відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial