Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

23 травня 2017 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання в порядку спадкування права постійного користування земельною ділянкою. В позовній заяві позивач зазначила, що [INFO] року помер її чоловік [PERSON]. За життя чоловік склав на неї заповіт, яким заповів їй все своє майно яке належатиме йому на день смерті. Спадщину після чоловіка вона прийняла подавши до нотаріальної контори відповідну заяву. За життя [PERSON] було створено Селянське (фермерське) господарство «ІЛОНА» (далі ФГ «ІЛОНА»), головою якого він був, яке є юридичною особою. Для ведення селянського (фермерського) господарства [PERSON] було надано на праві постійного користування земельна ділянка площею 51,3 га, що підтверджується Державним актом на право постійного користування серії [NUMBER] виданого 19 квітня 1996 року Глобинською районною радою, яка розташована на території Петрівської сільської ради Глобинського району Полтавської області. Відповідно до статуту ФГ «ІЛОНА» вона є керівником даного господарства, а тому вважає, що усі права і обов'язки померлого при прийнятті спадщини переходять до спадкоємця, а тому й переходить право постійного користування на зазначену ділянку. Посилаючись на викладене, позивач просила суд, визнати за нею в порядку спадкування після померлого чоловіка право постійного користування на земельну ділянку площею 51,3 га, яка розташована на території Петрівської сільської ради Глобинського району Полтавської області. В судове засідання позивач не з'явилася, надала до суду заяву, в якій просила справу розглядати у її відсутність, за участю представника - адвоката [PERSON] (а.с.145). Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав із зазначених в позові підстав та із підстав викладених в Уточнений правових підставах до позовної заяви. Крім того пояснив суду, що позивач на даний час є головою СФГ «ІЛОНА», користується спірною земельною ділянкою, сплачує за користування нею відповідні платежі до державного бюджету, крім того зазначив, що до спірних правовідносин не може бути застосовано правову позицію висловлену Верховним судом України в постанові від 05 жовтня 2017 року у справі № 181/698/14-ц, оскільки вона винесена без урахування того, що Пункт 6 Перехідних положень Земельного кодексу України рішенням Конституційного суду визнано неконституційним, також посилався на практику Європейського суду з прав людини (а.с.111-116). Представник відповідача - Глобинської районної державної адміністрації в судове засідання не з'явився надав суду заяву в якій просив справу розглянути без участі представника (а.с.57). Представник відповідача - Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області в судове засідання не з'явився надав суду письмові заперечення проти позову (а.с. 146-152). Представники третіх осіб - Петрівської сільської ради, Глобинської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явилися, подали суду заяви в яких просили справу розглядати у їх відсутність. Представник третьої особи - Глобинської районної ради в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав та просив задовольнити. Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись зокрема на наявність правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 05 жовтня 2017 року щодо переходу права постійного користування землею від однієї особи до іншої в порядку спадкування, крім того зазначив, що не може бути успадковане право постійного користування земельною ділянкою, оскільки померлий не уклав договір на право постійного користування земельною ділянкою (емфітевзис). Вислухавши пояснення представника позивача, представника третьої особи, думку прокурора, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об'єктивно оцінивши надані докази та давши їм належну оцінку, суд встановив наступне. [PERSON] на підставі Державного акту на право постійного користування землею серія ПЛ № 007544, виданого 19 квітня 1996 року належало право постійного користування земельною ділянкою 51,3 га, яка розташована на території Петрівської сільської ради, землю надано для ведення селянського (фермерського) господарства (а.с. 18). 29.04.1996 року було проведено державну реєстрацію Селянського (фермерського) господарства «ІЛОНА», засновником та головою якого з моменту реєстрації був [PERSON] (а.с.12, 16-17). [PERSON], за життя - 29.07.2015 року склав заповіт, яким усі свої права та обов'язки, які належать йому на момент складення цього заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть належати йому в майбутньому та усе його майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати на день смерті на що він за законом матиме право заповідав [PERSON], [INFO]. Заповіт посвідчено державним нотаріусом Глобинської державної Глобинського району Полтавської області та зареєстровано в реєстрі за № 2-849 (а.с.77). [PERSON] (позивач) є дружиною [PERSON] (а.с.9). Як вбачається з нової редакції Статуту СФГ «ІЛОНА» за 2015 рік та Витягу з ЄДРПОУ станом на 11.09.2015 року, керівником даного господарства з 27.07.2015 року є [PERSON] (а.с.13, 15, 19- 27). [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серія І-КЕ № 304421, виданого виконавчим комітетом Петрівської сільської ради Глобинського району Полтавської області [INFO] року (а.с.10). Заповіт від імені [PERSON] є чинним на момент смерті, що підтверджується Витягом зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 16.11.2015 року № 42127142 (а.с.82). Як вбачається з дослідженої в судовому засіданні копії спадкової справи після померлого [INFO] року [PERSON] у Глобинській державній нотаріальній конторі заведена спадкова справа №296/2015, заяву про прийняття спадщини подала [PERSON], яка є спадкоємцем за заповітом (а.с.72-84). Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. [PERSON] помер [INFO] року, цей час є часом відкриття спадщини, а отже до спірних правовідносин підлягає застосуванню законодавство, яке діяло станом на [INFO] року. Згідно зі ст. 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Судом встановлено, що на ім'я [PERSON] складено заповіт, остання прийняла спадщину після померлого [PERSON], особи які мають право на обов'язкову частку у спадщині відсутні, тому позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом після померлого чоловіка. На момент отримання [PERSON] в постійне користування земельної ділянки діяв Земельний кодекс України (редакція 1990 року). Частиною 5 статті 1268 Цивільного кодексу України, визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Позивач в своєму позові посилається на норми ч.1 ст. 92 Земельного кодексу України, в якій зазначено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Разом з тим, суд не може застосовувати дану норму Закону до спірних правовідносин, оскільки частиною 2 статті 92 Земельного кодексу України, встановлено вичерпний перелік суб'єктів, які мають право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності, і громадяни такими суб'єктами не являються. Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Як зазначено в ч. 2 ст. 116 Земельного кодексу України, набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно зі статтею 126 Земельного кодексу України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Як зазначено в статті 131 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу. Відповідно до статті 19 Закону України «Про фермерське господарство» до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу. Згідно із частиною першою статті 20 зазначеного Закону майно фермерського господарства належить йому на праві власності. Відповідно до ч. 1, 2 статті 407 Цивільного кодексу України, право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (далі - землекористувач). Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування. Як зазначено в ч. 1,2 ст. 102-1 Земельного кодексу України, право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України. Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) та право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) можуть відчужуватися або передаватися в порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті. Із зазначених норм законодавства, які є чинними на момент відкриття спадщини вбачається, що єдиним документом, який підтверджує право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) є договірміж власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб. У разі наявності такого договору, право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб може передаватися у спадщину. Між власником спірної земельної ділянки та головою СФГ «ІЛОНА» [PERSON] не укладались договори, положеннями яких передбачалась можливість передачі в порядку спадкування права користування чужими земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис). Відповідно до статті 1225 Цивільного кодексу України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення). Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи якій належало таке право, тому у суду відсутні правові підстави для визнання за спадкоємицем права постійного користування земельною ділянкою. Разом з тим, СФГ «ІЛОНА» не позбавлено можливості звернутися до власника земельної ділянки для оформлення своїх прав на користування нею. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом України в постанові від 05 жовтня 2017 року у справі № 181/698/14-ц. Відповідно до змісту ч.1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного суду України, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Представник позивача, заперечуючи проти позову зазначив, що зазначена постанова Верховного суду України не може бути застосована судом, оскільки вона винесена без урахування того, що Пункт 6 Перехідних положень Земельного кодексу України рішенням Конституційного суду визнано неконституційним. Надаючи оцінку твердженням представника позивача, суд зазначає наступне. Рішенням Конституційного суду України від 22 вересня 2005 року № 1-17/2005, п. 6 перехідних положень Земельного Кодексу України визнаний неконституційним щодо обов'язку осіб, які мають земельні ділянки в постійному користуванні переоформити їх до 1 січня 2008 року. В п. 5.6 Рішення зазначено, що пункт 6 Перехідних положень Земельного Кодексу України через відсутність встановленого порядку переоформлення права власності або оренди та унеможливлення безоплатного проведення робіт із землеустрою і виготовлення технічних матеріалів та документів для переоформлення права постійного користування земельною ділянкою на право власності або оренди в строки, визначені Кодексом, суперечить положенням частини четвертої статті 13, частини другої статті 14, частини третьої статті 22, частини першої статті 24, частин першої, другої, четвертої статті 41 Конституції України. В п.п в), г) п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 2 від 19 березня 2010 року роз'яснено, що з 1 січня 2002 р. відповідно до статті 125 ЗК право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 2 травня 2009 р. у відповідності із Законом України від 5 березня 2009 р. № 1066-VI право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав; громадяни та юридичні особи зберігають право на земельні ділянки (пункт 7 розділу Х "Перехідні положення" ЗК), одержані ними до 1 січня 2002 р. у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством. Тобто, після винесення зазначеного рішення відпав обов'язок у осіб які мали право постійного користування земельною ділянкою (право володіння і користування земельною ділянкою без встановлення строку) переоформити таке право, отже [PERSON] за життя мав право користуватися земельною ділянкою на умовах, що були раніше передбачені чинним законодавством, разом з тим, це не свідчить про те, що таке право може передаватися у спадщину, оскільки наявність майна та прав на які мав спадкодавець, які можуть бути успадковані встановлюються на момент смерті спадкодавця, а чинним законодавством на момент смерті [PERSON] право постійного користування земельною ділянкою, яке посвідчене Державним актом на право постійного користування земельною ділянкою не передбачене. Тому у суду відсутні підстави для не застосування правової позиції висловленої у постанові Верховного суду України від 05 жовтня 2017 року у справі № 181/698/14-ц. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed