Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-21 00:00:00

21.08.2020\~року [PERSON] \~звернулась до\~суду з\~позовом до\~ [PERSON] ,\~в якому\~просить стягнути\~з відповідача\~ на\~її користь\~1/2\~суми сплачених\~нею житлово-комунальних\~послугпо утриманню житлового приміщення за адресою: квартира [ADDRESS] в розмірі 20085 (двадцять тисяч вісімдесят п`ять) гривень, за період з серпня 2017 року по серпень 2020 року, посилаючись на те, що відповідач є співвласником зазначеної квартири, однак не несе витрат щодо утримання майна, крім того просить стягнути понесені судові витрати, зазначивши, що сума сплачених платежів підтверджена наявними в неї оригіналами квитанцій. Ухвалою суду від 07.09.2020 року відкрите спрощене позовне провадження, відповідачеві встановлений строк на подання відзиву, справа призначена до розгляду у судових засіданнях з викликом сторін. 26.10.2020 року відповідачем наданий відзив, в якому він просить у задоволенні позову відмовити, стягнути з позивача на його користь понесені витрати з надання правничої допомоги, посилаючись на те, що у квартирі він не мешкає, оскільки позивачі перешкоджають його проживанню, наданими послугами не користується, крім того, з листопада 2019 року ним на розрахунковий рахунок свого батька [PERSON] , який є чоловіком позивача, перераховувалися грошові кошти в загальній сумі 14300 грн на сплату комунальних послуг, що є значно більшим, ніж розмір оплати, здійсненим позивачем, відповідно до сум, що зазначені в копіях квитанцій, доданих до позову. Позивачка заявлені позовні вимоги підтримала, надала для огляду в судовому засіданні оригінали квитанцій на підтвердження здійснених нею платежів за зазначений період, помісячно, суду пояснила, що вона та її син - відповідач по справі, є власниками квартири [ADDRESS] , відповідач у спірній квартирі не проживає, його кімнатою ніхто не користується, оплату не проводить. У квартирі зареєстровано чотири особи вона, чоловік, син та хрещена. За період з серпня 2017 року по серпень 2020 року відповідач комунальні послуги не сплачував взагалі, гроші, які надходили чоловікові на картку не є сплатою послуг, а є поверненням раніше отриманих грошових коштів у борг, які також були сплачені на утримання його сина. Просить позов задовольнити, стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав, вважає їх законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідач просить у задоволенні позову відмовити, суду пояснив, що у квартирі не проживає, вважає, що ним були сплачені послуги у повному обсязі шляхом перерахування грошей на картку батька. Про розмір нарахувань його не повідомляли, крім того, батьки перешкоджають у користуванні житлом. Представник відповідача вважає, що нарахована оплата за житлово-комунальні послуги повинна бути розподілена між 4 особами, зареєстрованими у спірній квартирі, тобто з відповідача можливе стягнення лише 1/4 частки від суми сплачених послуг, крім того, зарахуванню підлягає сума в розмірі 14300 грн, що була перерахована на розрахунковий рахунок чоловіка позивачки, та є спільним майном. Вислухавши пояснення учасників провадження, розглянувши матеріали провадження, оглянувши у судовому засіданні оригінали квитанцій по оплаті житлово-комунальних послуг за період з серпня 2017 року по серпень 2020 року, помісячно, вислухавши пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які пояснили, що відповідач у спірній квартирі не мешкає, витрати по оплаті житлово-комунальних послуг несе лише позивачка, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є матір`ю відповідача по справі - [PERSON] . Позивачу та відповідачу на праві власності належить по 1/2 частці квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло за № [NUMBER] , виданого 27.09.2006 року Хортицькою районною адміністрацією Запорізької міської ради, копія якого наявна в матеріалах провадження. У квартирі [ADDRESS] , крім сторін зареєстровано ще дві особи чоловік позивача та хрещена. Відповідач у спірній квартирі на теперішній час не мешкає, оплату нарахованих житлово-комунальних послуг не здійснює. \~ \~ \~ \~Оскільки відповідач не проживав у зазначеній квартирі, позивач просить стягнути з нього 1/2 частку сплачених нею послуг за централізоване опалення та послуг з утримання будинку та прибудинкової території, нарахувань оплати за газ та за вивіз сміття, виходячи з принципу рівності часток власників. Правовідносини, які склалися між учасниками справи, за своїм змістом є цивільними. Їх регулювання здійснюється нормами Цивільного та Житлового кодексів України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Згідно ч. 5 ст. 319 ЦК України, власність зобов`язує. Згідно ч. 1 ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Згідно ст. 541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Враховуючи положення ст. 541 ЦК України, зобов`язання з оплати комунальних послуг мають солідарний характер. Таким чином, особи, які мають право власності на квартиру, залежно від частки, несуть солідарні зобов`язання з оплати житлово-комунальних послуг. Статтею 544 ЦК України встановлено, що боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. \~ \~ \~ \~Пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», також передбачений обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. \~ \~ \~ \~ Відповідно до ст. 9. Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. За бажанням споживача оплата житлово-комунальних послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів згідно з умовами договору про надання відповідних житлово-комунальних послуг. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать: житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком, яка включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньо будинкових систем (крім обслуговування внутрішньо будинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку та комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Статтею 179 ЖК України визначено, що користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Згідно пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою КМУ № 45 від 24.01.2006 року, власник квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги. Згідно п.2 ст. 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку та прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. У відповідності до п.17 Правил користування приміщеннями жилих будинків та прибудинкової територією, затвердженими Постановою КМУ №572 від 8.10.1992 р., власники квартир зобов`язані щомісячно вносити плату за обслуговування та ремонт будинку. Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18). За період з серпня 2017 року по серпень 2020 року [PERSON] за утримання будинку та прибудинкової території було сплачено 11863,43 грн та 20402,33 грн- вартість послуг з централізованого опалення , за вивіз сміття -276,08 грн та сплата за газ становить 3012,81 грн.. що підтверджено оглянутими у судовому засіданні оригіналами квитанцій, копії яких наявні в матеріалах справи. При цьому суд вважає, що нарахування послуг за вивіз сміття та оплата за газ здійснювалося за кількістю осіб, що зареєстровані в квартирі, а тому з відповідача слід стягнути на користь позивача 1/2 частину сплачених позивачкою вартості послуг за утримання будинку та з централізованого опалення та 1/4 сплаченої вартості за вивіз сміття та за газ, у загальній сумі 16955,11 грн. Доводи відповідача та представника позивача щодо сплати наданих житлово-комунальних послуг у загальній сумі 14300 грн. на розрахунковий рахунок чоловіка позивача не є слушними, оскільки надані відповідачем квитанції (а.п. 43-44) не містять будь-якого призначення платежу взагалі, клопотань щодо допиту у судовому засіданні [PERSON] в якості свідка не надходило взагалі, а тому вважати, що відповідач саме у такий спосіб здійснював відповідні нарахування, суд позбавлений можливості, оскільки останнє буде лише відповідним припущенням. Крім того, суд вважає, що у разі безпідставності отримання [PERSON] зазначених коштів, відповідач має можливість захистити своє право шляхом звернення до останнього з самостійними позовними вимогами на підставі ст. 1215 ЦК України. Крім того, з відповідача підлягає стягнення судових витрат, понесених позивачем у вигляді судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог -84,42%, що становить 709,42 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial