Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

28.12.2016 року до суду надійшов позов [PERSON], в якому останній просить визнати недійсним договір фінансового лізингу тастягнути з відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» суму у розмірі 48900,00 гривень. Позов обґрунтований тим, що 18.06.2016 року він уклав з відповідачем договір фінансового лізингу № 004550 з додатками, сплатив авансовий платіж 48 900,00 грн., як йому пояснили, за трактор марки/моделі КИЙ 14102 (пластик) 2013 року за ціною 163000 грн., хоча за умовами договору його предметом був транспортний засіб МТЗ-82.1 вартістю 475000 гривень. Пізніше позивачу в телефонному режимі повідомили, що трактори марки/моделі КИЙ 14102 вже всі продані і він може звернутися з заявою про розірвання договору. Позивач звернувся з відповідною заявою 22.07.2016р., на яку йому повідомили, що по умовам договору сплачений ним адміністративний платіж не повертається взагалі, а авансові платежі будуть повернені у розмірі 840 гривень. Позивач вважає, що договір фінансового лізингу № 004550від 18.06.2016 рокуукладений з порушенням діючого законодавства, а тому він є недійсним з моменту його укладення. В судове засідання представник позивача не з'явився, просив справу розглянути за його відсутності, надав згоду на заочний розгляд справи (а.с. 52). Відповідач про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином за місцем знаходження, про що свідчить повідомлення про отримання судової повістки, копії позову з доданими до нього документами (а.с. 29), однак представник відповідача в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав. Тому, з письмової згоди представника позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи, на підставі наявних у ній доказів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлені такі обставини і визначені відповідні до них правовідносини. 18 червня 2016 року між ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто», в особі представника [PERSON], яка діяла на підставі довіреності № 64 від 17 грудня 2015 року (надалі Лізингодавець) та [PERSON] (надалі Лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу № 004550 (далі Договір) (а.с. 7-17).За умовами вказаного договору відповідач зобов'язувався придбати та передати позивачу трактор «МТЗ-82.1», а останній мав прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі. Відповідно до вимог ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (не прямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Пунктом 1.8. визначено, що за заявою лізингоодержувача предмет лізингу може бути замінений до моменту купівлі предмета лізингу. У відповідності до п. 9.1. Договору фінансового лізингу, адміністративний платіж являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмету лізингу у розмірі 10%, який Лізингоодержувач сплачує на користь Лізингодавця після укладення Договору за його організацію та супроводження протягом терміну дії Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Адміністративний платіж входить до складу обов'язкових лізингових платежів. В пункті 9.2. Договору фінансового лізингу вказано, що авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 50% від вартості предмета лізингу, зазначеного у даному Договорі та у додатку 1 до нього. Згідно п. 12.1. Лізингоодержувач має право розірвати даний договір за власним бажанням. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частина авансових платежів, 40% Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Відповідно до договору виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю Лізингоодержувача. Пунктом 10.1. Договору фінансового лізингу передбачено, що Лізинговий періодичний платіж - це платіж, що сплачується кожного місяця Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця, відповідно до Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Додаток № 3 до Договору). Кожний лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування Обсягом фінансування в розмірі 21% річних на залишок частини від обсягу фінансування (винагорода Лізингодавця за отримане у лізинг майно); частина від Обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу); комісія за супроводження Договору в розмірі 7 відсотків. Пунктом 10.5. Договору передбачено право Лізингодавця вимагати зміну розміру лізингових платежів, а Лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Відносини, що виникли між сторонами у зв'язку з укладенням договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України "Про фінансовий лізинг". За приписами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. За ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Згідно з п. 2. ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору кредитор зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Однак, відповідач проігнорував дані вимоги законодавства, що є однією з підстав визнання договору недійсним, адже згідно з ч. 2 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Так, згідно з ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 вказаного Закону, а саме умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. В спірному договорі обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Відповідач в договорі надав собі можливість не повертати кошти, сплачені споживачем за його послуги у разі розірвання договору останнім. Однак, при розірванні договору лізингодавцем ніяких санкцій не передбачено, що приводить до дисбалансу договірних умов та порушує норми законодавства. Крім того, до відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю - продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Договір лізингу від 18 червня 2016 року, укладений між сторонами, нотаріально посвідчений не був. З огляду на те, що вищезазначені умови договору фінансового лізингу від 18 червня 2016 року згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими умовами та суперечать вимогам закону, то це є підставою для визнання договору недійсним. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі № 6 - 2766 цс 15, яка згідно зі ст.. 360-7 ,ЦПК ,України є обов'язковою для всіх судів України. Згідно ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У відповідності до договору, розмір адміністративного платежу за організацію визначено у додатку № 1 до Договору. Матеріали справи свідчать, що на виконання умов договору [PERSON] сплатив на рахунок товариства 48900 гривень. (а.с. 20). Як зазначено в ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Внаслідок задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved