Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу, мотивуючи свої вимоги тим, що між ним та [PERSON] був укладений договір позики від 09 лютого 2013 року, відповідно якого остання отримала від нього грошову позику в розмірі 32800 доларів США, яку зобов'язалась повернути в строк до 07.08.2013 року. Крім того, 08.02.2013 року [PERSON] отримала від [PERSON] грошову позику в розмірі 168000 грн., при цьому зобов'язалась повернути її в строк до 08 грудня 2013 року, у відповідності до відповідного графіку. Проте, [PERSON] повернула лише частку боргу в розмірі 30000 грн., решту частку боргу до цього часу не повернула. Позивач просить стягнути з відповідача на його користь решту боргу в примусовому порядку, моральну шкоду в розмірі 10000 грн., а також судові витрати з приводу звернення до суду, витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн.. Позивач в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав в повному об'ємі. Представник відповідача позов визнав частково, посилаючись на те, що [PERSON] повернула позивачу більшу частку боргу ніж 30000 грн., на даний час загальний борг по двом договорам залишився в розмірі 105 000 грн., що підтверджується розпискою позивача від 25.09.2013 року, оригінал якої був долучений до матеріалів справи. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Сторони мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Стаття 213 ЦПК України вимагає від суду повно та всебічно з'ясувати обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідити всі докази в їх сукупності. Судовим розглядом встановлено, що сторони по справі 08 лютого 2013 року уклали договір позики, за умовами якого [PERSON] отримала в борг від [PERSON] 168000 грн. та зобов'язалась повернути вказані кошти в строк до 08 грудня 2013 року, у відповідності до графіку погашення, про що надала відповідну розписку написану власноруч (а.с.5). 09 лютого 2013 року сторони по справі уклали договір позики, за умовами якого [PERSON] отримала в борг від [PERSON] 32880 доларів США та зобов'язалась повернути вказані кошти в строк до 07 серпня 2013 року, у відповідності до графіку погашення, про що надала відповідну розписку написану власноруч (а.с.7). У відповідності до власноруч написаної позивачем розписки, останній 11 серпня 2013 року забрав у [PERSON] грн. в рахунок загального боргу 130000 грн., залишок на 11.07.2013 року 115 000 грн. (а.с.40). 18 серпня 2013 року [PERSON] забрав у [PERSON] в рахунок боргу 5000 грн. в рахунок загального боргу 130000 грн., залишок 110 000 грн. на 18.07.2013 року (а.с.41). 25 вересня 2013 року [PERSON] забрав у [PERSON] в рахунок боргу 5000 грн. в рахунок загального боргу 130000 грн., залишок 105 000 грн. на 25.08.2013 року, чого не заперечувала в судовому засіданні представник позивача (а.с.43). Решту суми боргу [PERSON] досі не повернула, що з'явилося підставою пред'явлення даного позову. Згідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж ро ду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших ре чей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Стаття 1049 ЦК України, передбачає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно до ст. ст. 526,527,530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно з положеннями ст.ст. 530, 612 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до вимог статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняються на підставах встановлених договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 59, ч. 1 ст. 60 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Як вказано в аб. 4 п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду № 2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"та п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику про визнання правочинів недійсними" виходячи зі змісту статті 59 ЦПК та з урахуванням положень частини першої статті 218 ЦК, не може підтверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму та не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про те, що вона фактично повернула суму боргу в розмірі 32880 доларів США, оскільки останнім не було надано жодного доказу на підтвердження цього, крім того в договорі позики від 09.02.2013 року встановлений графік погашення боргу, але жодного підпису позикодавця чи позичальника про повернення боргу немає. Згідно до ч. 1 ст. 524 ЦК України, зобов'язання має бути виконане у грошовій одиниці України - гривні. Крім того, ч. 2 ст. 533 ЦК України, передбачає, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. У відповідності до даних офіційного курсу гривні щодо іноземних валют станом на 02 жовтня 2013 року, 100 доларів США дорівнює 799,2999….грн.(а.с.9). За таких обставин та з урахуванням вищевикладеного, офіційного курсу валют НБ України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню за договором позики від 09.02.2013 року сума в розмірі 32800 доларів США, що еквівалентно 262711,20 грн., що не спростовувалось представником відповідача. Також з відповідача на користь позивача підлягає стягненню за договором позики від 08.02.2013 року сума, з врахування повернутої суми за розписками [PERSON]., в розмірі 105 000 грн. чого не заперечував представник позивача. Загальна сума за двома розписками складає 367711,20 (262711,20 + 105 000) грн.. З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та адвокатом [PERSON] укладений договір угода б/н від 18.11.2013 року про надання правової допомоги під час проведення дослідчої перевірки, оперативно-розшукових заходів (а.с.10), відповідно квитанції прибуткового касового ордеру без номеру від 25.11.2013 року прийнято від [PERSON] за надання юридичної допомоги суму в розмірі 3000 грн. (а.с.1). Таким чином, оскілки із матеріалів справи не вбачається по якій саме справі сплачувалась правова допомога, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні вимог позивача про відшкодування витрат пов'язаних із наданням правової допомоги. Як вбачається з матеріалів справи, позивач стверджує, що перенесені ним моральні страждання пов'язані із втратою віри до людей. Проте, суду не було надано жодного доказу на підтвердження зазначених позивачем обставин. Тому суд вважає, що вимоги позивача, щодо відшкодування моральної шкоди є недоведеними та задоволенню не підлягають, а відшкодування матеріальної шкоди в повному об'ємі є достатнім відшкодуванням понесених позивачем незручностей. Згідно до ч 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючі, що суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в сумі 367711,20 грн., то виходячи саме з цієї суми на користь позивача повинні бути відшкодовані судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, а саме в розмірі 3441 грн.. На підставі ст.ст. 22,23,524, 533, 625,1046-1049, 1166,1167 ЦК України,

Outcome: partial