Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про відшкодування майнової шкоди, завданої працівником під час виконання трудових відносин. В судовому засіданні позивач по справі [PERSON] позов підтримав з мотивів викладених в позовній заяві, яку просить задоволити і стягнути з [PERSON] 9 524 грн. 29 коп. майнової шкоди, завданої під час виконання трудових обов'язків та судові витрати. Відповідач по справі [PERSON] . позов не визнала і просить в задоволенні позову відмовити, оскільки він безпідставний. Суд, вислухавши пояснення сторін по справі та дослідивши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.60 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування ї заперечення позовних вимог та з»ясувавши фактичні обставини справи приходить до висновку, що позовна заява не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав: Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому зазначеним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Зі змісту ст. 60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, а також доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню всіх обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. А відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. 60 ч.2 ЦПК України у справах щодо застосування керівником або роботодавцем чи створення ним загрози застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) у зв'язку з повідомленням ним або членом його сім'ї про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою обов'язок доказування правомірності прийнятих при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача. Загальні правила щодо матеріальної відповідальності працівників визначаються главою IX КЗпП України (далі - КЗпП), Положенням про матеріальну відповідальність робочих і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, затвердженим Указом Президії Верховної Ради СРСР від 13 липня 1976 року № 4204-IX. Зазначені норми матеріального права визначають як підстави й умови покладення матеріальної відповідальності на працівників, так і розмір такої матеріальної відповідальності. Зазначений перелік нормативно-правових актів, що регулюють питання матеріальної відповідальності працівників, не є вичерпним. Стаття 130 КЗпП України містить загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників. У частині першій статті 130 КЗпП України передбачена матеріальна відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. У чинному законодавстві поряд із поняттям матеріальної відповідальності визначена категорія цивільно-майнової відповідальності. При цьому поняття за правовою природою істотно відрізняються одне від одного. Матеріальна відповідальність є інститутом трудового права. Умови, підстави, обсяг та порядок її застосування закріплено КЗпП України. Майнова відповідальність є цивільно-правовою категорією. Правове забезпечення застосування заходів майнової відповідальності здійснює ЦК України, тому вона не поширюється на трудові правовідносини. Галузева належність матеріальної відповідальності до трудового права визначається характером правопорушення. Щодо шкоди, завданої роботодавцю працівником внаслідок недотримання трудової дисципліни, норми цивільного законодавства не застосовуються. За трудовим законодавством суб'єктом матеріальної відповідальності може бути лише працівник, який знаходиться в трудових правовідносинах з підприємством, установою, організацією і заподіяв матеріальну шкоду внаслідок невиконання чи неналежного виконання трудових обов'язків, покладених на нього трудовими договором. Поняття «працівник» розкрито в статті 1 Закону України від 15 вересня 1999 року № 1045-XIV «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Працівник - це фізична особа, яка працює на підставі трудового договору на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи, яка використовує найману працю. Згідно з ч.1 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Підставою трудових правовідносин є трудовий договір. У статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою. Слова в ч.1 статті 130 КЗпП України «працівники несуть матеріальну відповідальність» означають, що матеріальна відповідальність може бути покладена на будь-якого працівника, який уклав трудовий договір з підприємством, установою, організацією. У статті 130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду заподіяну підприємству, установі, організації. У статтях 130, 131, 135-2, 136, 138 КЗпП України для визначення суб'єкта таких правовідносин використовується термін «власник або уповноважений ним орган». Водночас відповідно до статті 21 КЗпП України стороною трудового договору може бути не тільки власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, а й фізична особа. У Законі № 1045-XIV для визначення особи, яка найняла працівника за трудовим договором, використовується термін «роботодавець», який узагальнює поняття «власник або уповноважений ним орган» та «фізична особа». Так, у ст. 1 Закону № 1045-XIV зазначено, що роботодавцем є власник підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності, галузевої належності або уповноважений ним орган (керівник) чи фізична особа, яка відповідно до законодавства використовує найману працю. Таким чином, позивачами у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації їх працівниками, можуть бути юридичні особи або фізичні особи, які використовують найману працю, яким завдано майнової шкоди, а відповідачами - завжди фізичні особи, які перебувають у трудових правовідносинах і заподіяли шкоду під час виконання трудових обов'язків. Підставою настання матеріальної відповідальності є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов'язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода. Трудові обов'язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (ч.2 статті 130 КЗпП України). Обов'язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина. Обов'язок власника або уповноваженого ним органу створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна, передбачений ч.1статті 131 КЗпП України. У разі невиконання власником цього обов'язку та за наявності вини працівника розмір покриття шкоди, заподіяної працівником, згідно з ч.1 статті 137 КЗпП України повинен бути зменшений. Якщо ж власник зазначені свої обов'язки не виконав, а вини працівника в незабезпеченні збереження майна власника немає, працівник взагалі не може нести матеріальну відповідальність. Згідно з трудовим законодавством працівника не можна притягнути до повної матеріальної відповідальності у випадках, не передбачених статтею 134 КЗпП України. Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей (пункт 1 ч.1 статті 134 КЗпП). У правовому висновку Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-16цс12 зазначено, що договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва не вказані, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди. Отже, договори про повну матеріальну відповідальність можна укладати в письмовій формі тільки з працівниками визначених категорій. Договори про повну матеріальну відповідальність, укладені з особами, які не включені до переліку категорій працівників, з котрими можна такі договори укладати, є недійсними. Таким чином, сам по собі факт укладення з працівником договору про повну матеріальну відповідальність не є підставою для покладення матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди за п.1 ч.1 статті 134 КЗпП України. У листі ВССУ від 27 вересня 2012 року № 10-1389/0/4-12 «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм трудового права» також зазначено, що, розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсування), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ч.1 статті 134 КЗпП України), суд зобов'язаний перевірити, чи належить працівник до категорії працівників, з якими згідно зі статтею 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. За відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно із чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. У п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29 грудня 1992 року також зазначено, що суди повинні мати на увазі, що відповідно до п. 5 ч.1 статті 134 КЗпП України працівник несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування. Отже, повна матеріальна відповідальність працівника за цією підставою можлива тільки у випадках умисного знищення або умисного псування виданих працівнику матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів. І тільки в разі нестачі можлива будь-яка форма вини. Умисне заподіяння шкоди має бути підтверджено фактом наявності умислу та свідомого бажання працівника в ході виробничого процесу заподіяти підприємству шкоду або допустити її настання. Так, перелік посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, не підлягає розширеному тлумаченню. Договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в зазначеному переліку не вказані, юридичної сили не мають. Умови договорів про повну індивідуальну матеріальну відповідальність працівників не можуть суперечити чинному законодавству, зокрема, Типовому договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Договір про повну матеріальну відповідальність є нормативно-правовим актом, тому адміністрація підприємств, установ, організацій не може довільно складати його на свій розсуд чи відступати від змісту типового договору. Згідно з п.п. «б» п. 1 Типового договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність працівник має повідомляти (до того ж - повідомляти своєчасно) адміністрацію підприємства, установи, організації про всі обставини, які загрожують забезпеченню цілості доручених працівникові матеріальних цінностей. Своєчасне повідомлення про це може бути підставою для повного звільнення працівника від матеріальної відповідальності (з мотивів відсутності вини), а неповідомлення може стати підставою для притягнення працівника до матеріальної відповідальності. Згідно з п.п. «б» п.2 Типового договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність на власника або уповноваженого ним органу також покладається обов'язок знайомити працівника з чинним законодавством про матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, організації, а також з чинними інструкціями, нормативами та правилами зберігання, приймання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або використання у процесі виробництва переданих працівникові матеріальних цінностей. КЗпП України прямо не передбачає зменшення розміру матеріальної відповідальності працівника у зв'язку з невиконанням власником зазначеного обов'язку. Проте, суд вправі зробити висновок про те, що неознайомлення працівника із законодавством про матеріальну відповідальність, інструкціями, нормативами, правилами поводження з матеріальними цінностями знижує ступінь вини, а відповідно - і розмір відповідальності працівника. Крім того, працівник вправі доводити, що він звертався до власника з проханням провести заняття з вивчення чинних нормативно-правових актів, які стосуються, наприклад, порядку приймання матеріальних цінностей від постачальників і підприємств транспорту. Однак це прохання не було виконано, що й стало причиною виникнення прямої дійсної шкоди. Так статтею 138 КЗпП України передбачено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. За загальним правилом у трудових правовідносинах вина працівника в заподіянні шкоди доводиться роботодавцем. Вимагаючи відшкодування шкоди, роботодавець повинен довести, що в діях працівника були ознаки трудового правопорушення, а також, що вказане правопорушення спричинило заподіяння шкоди та причинний зв'язок між ними. При цьому слід мати на увазі, що з питань, для яких передбачено обов'язкове документальне оформлення (наприклад, укладення договору про повну матеріальну відповідальність), показання свідків не можуть братися до уваги. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 статті 58 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 статті 59 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності ( ч.ч. 1-3 статті 212 ЦПК України). Судом встановлено, що відповідач по справі- [PERSON] працювала на посаді продавця з 13.10.2014 року по 11.03.2015 року в бакалійному віддділі магазину «Озерянка», власником якого є [PERSON], позивач по справі, на підставі трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю(ас.5; 6-7). Крім того, між сторонами по справі, а зокрема з відповідачем по справі [PERSON] 13.10.2014 року було укладено договір про повну матеріальну відповідальність(ас.9). Також з [PERSON] в даному відділі працювала [PERSON], з якою не був укладений ані трудовий договір, ані договір про повну матеріальну відповідальність. Також до неї ([PERSON]) [PERSON] не звернувся в суд із позовом про відшкодування майнової шкоди, завданої працівником під час виконання трудових відносин. Даний факт не заперечили сторони по справі. Так, відповідач по справі [PERSON] відповідно до покладеної на неї повної індивідуальної матеріальної відповідальності за схоронність матеріальних цінностей в відділі, зобов'язана відшкодувати власнику вартість недостачі товару, виявленої під час проведеної інвентаризації. Встановлено, що 13.10.2014 року між сторонами по справі укладені трудовий договір та договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, згідно яких [PERSON] виконує роботу продавця та бере на себе повну відповідальність за забезпечення схоронності довірених їй матеріальних цінностей. Наказом Міністерства фінансів України №69 від 11.08.1994 року затверджено «Інструкцію по інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків», якою передбачено, що під час документального оформлення інвентаризації повинно бути виконано наступне: складаються акти, які візуються головою комісії із зазначенням в них конкретних залишків майна до інвентаризації; матеріально-відповідальна особа надає розписку комісії про здачу до початку інвентаризації до бухгалтерії всіх документів; комісія визначає вартість майна та складає акти за встановленими формами; складається звіряльна відомість, яка повинна бути підписана головою, членами комісії та матеріально-відповідальною особою. Після інвентаризації, в разі необхідності, складається Акт контрольної перевірки інвентаризації, яка проводиться з участю матеріально-відповідальної особи та до відкриття складу чи приміщення, в якому проводилась інвентаризація. Згідно актів №1 та №2 від 01.11.2014 року при інвентаризації виявлено недостача товарно-матеріальних цінностей на суму 9524 грн. 29 коп., яку як пояснив позивач в судовому засіданні, відобразив результати інвентаризації по окремих позиціях товару, згідно «Додатку до Інструкції з інвентаризації матеріальних цінностей», яку просив стягнути з відповідача(ас.10-14; 15-23; 25-36; 37-40) Аналогічні порушення позивачем по справі допущені також при складанні акту інвентаризації бакалійного відділу магазину «Озерянка» 28.02.2015 року(ас. 41-73). Акти, подані позивачем не містять відповідних реквізитів (артикулів товарів) та інформації щодо проведеної інвентаризації. Так відсутні дані про місце проведення інвентаризації, відсутнє розпорядження про проведення інвентаризації, не встановлено кількість та вартість товару в інвентаризаційному описі, які мають знаходитись у відділі відповідно до фінансових документів, не зазначено фактична наявність товару та його ціна. З даних актів також незрозумілим є період, за який проводилась позапланова інвентаризація. За відсутності даних про дійсне, належне, проведення інвентаризації матеріально-технічних цінностей на складі, підпис [PERSON] на актах не може свідчити про завдання позивачу збитків втратою товару. Крім того, згідно пояснень відповідача в судовому засіданні на неї чинився тиск з боку позивача по справі. Згідно з ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть повну матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, зокрема, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 КЗпП України укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому на зберігання, а також коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Відповідності до п.5 ч.1 ст.134 КЗпП України працівник несе повну матеріальну відповідальність, коли шкода завдана недостачею. Із роз'яснень, викладених у ч. 2 п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», вбачається, що суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57, 60 ЦПК України. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи вимоги законодавства та обставини справи суд приходить до висновку, що сам по собі акт проведеної інвентаризації, який не відповідає вимогам Інструкції, без надання позивачем облікових фінансових документів необхідних для підтвердження визначення нестачі ввіреного відповідачу товару відповідно до норм ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та ст.177 ПК України, не може бути підставою для стягнення з останнього матеріальної шкоди, розмір якої не підтверджений під час вирішення спору. В суді позивачем не надано доказів на підтвердження позову, він є недоведеним та не підлягає задоволенню. Також при звільненні відповідача з роботи жодних претензій з сторони позивача з приводу відшкодування шкоди завданої недостачею до неї не було і про що ствердили в судовому засіданні сторони по справі. Крім того, згідно висновку експерта від 28.12.2015 року №09/03-339 проведеного на підставі ухвали Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 30.07.2015 року встановлено, що всі підписи від імені [PERSON].в інвентаризаційному описі матеріальних цінностей, прийнятих(зданих) на відповідальне зберігання від 01.11.2014 року (перша частина), інвентаризаційному описі матеріальних цінностей, прийнятих(зданих) на відповідальне зберігання від 01.11.2015 року(друга частина), інвентаризаційному описі матеріальних цінностей, прийнятих(зданих) на відповідальне зберігання від 02.11.2014 року (третя частина) та акті інвентаризації бакалійного відділу магазину «Озерянка» від 28.02.2015 року (крім підписів в графі «[PERSON]» на першій сторінці та в графі «Члени комісії::продавець [PERSON].» на тринадцятій сторінці інвентаризаційного опису матеріальних цінностей, прийнятих (зданих) на відповідальне зберігання від 01.11.2014 року (перша частина) виконані [PERSON] Підписи від імені [PERSON] в графі «продавець [PERSON]» на першій сторінці та в графі «Члени комісії: продавець [PERSON].» на тринадцятій сторінці інвентаризаційного опису матеріальних цінностей, прийнятих(зданих) на відповідальне зберігання від 01.11.2014 року(перша сторінка) виконанні не [PERSON], а іншою особою (ас. 180; 203-207). Даний факт ствердила відповідач по справі-[PERSON]., однак дати конкретні пояснення з цього приводу не змогли в судовому засіданні ані позивач по справі, ані його представники. А тому, суд, оцінюючи в сукупності здобуті докази по справі прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі ст.ст.130-137, 138, 233 КЗпП України,

Outcome: approved