Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-27 00:00:00

25.03.2014 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 08.10.2008 року між позивачем та третьою особою у справі був укладений кредитний договір за умовами якого, боржнику були надані в кредит грошові кошти у сумі 50000,00 євро для споживчих цілей. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 08.10.2008 року між позивачем та відповідачем був укладений договір іпотеки предметом якого стала двокімнатна квартира [ADDRESS], що належить відповідачу на праві приватної власності. Як зазначає позивач, у зв'язку з невиконанням взятих на себе обов'язків за договором кредиту, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14.12.2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 02.03.2011 року, з третьої особи на користь позивача було стягнуто заборгованість за договором кредиту у сумі 530684,48 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що зазначене рішення суду боржником не виконане, останнє погашення заборгованості відбулось 02.09.2013 року. 31.01.2014 року позивач направив на адресу третьої особи та відповідача, як майнового поручителя, вимоги про погашення заборгованості, однак добровільне досудове врегулювання спору не відбулось. Станом на 04.03.2014 року сума боргу складає 33516,63 євро та 9345,49 грн. Посилаючись на положення ст.ст. 526, 527, 536, 1054 ЦК України, ст.ст. 11, 33 Закону України «Про іпотеку», позивач просить в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: двокімнатну квартиру [ADDRESS], що належить відповідачу, визначивши спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що в даному випадку не можуть застосовуватись положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки, на думку представника, у відповідному законодавчому акт мається на увазі мораторій на примусове стягнення в межах виконавчого провадження, а суд має право винести відповідне рішення. Представник відповідача в судовому засіданні заперечує проти задоволення позовних вимог, просить відмовити у позові з підстав викладених у додаткових письмових запереченнях, які приєднано до матеріалів справи, а також пояснив суду, що спір, який виник між сторонами повністю підпадає під регулювання Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки кредит був наданий для споживчих цілей в іноземній валюті, квартира використовується поручителем як постійне місце проживання, відповідачка не має у власності іншого нерухомого майна і площа спірної квартири не перевищує 140 кв.м. При цьому, представник вважає твердження представника позивача про те, що дія вказаного закону не розповсюджується на вирішення спору в судах, лише невірним трактування представником позивача положень вказаного закону. Крім того, в обґрунтування своїх заперечень проти позову, представник відповідача посилається на пропуск позивачем строку звернення до суду з відповідним позовом і просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності, оскільки рішення суду про стягнення заборгованості набуло законної сили 03.03.2011 року, а позивач звернувся до суду 25.03.2014 року. Третя особа в судовому засіданні заперечує проти задоволення позовних вимог, підтримує думку представника відповідача та просить відмовити у задоволенні позову з підстав викладених представником відповідача. Суд, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, а також третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 08.10.2008 року між АКБ «Форум» та третьою особою у справі був укладений договір кредиту №0524/08/01-ZNv, за умовами якого позичальник отримав від банку грошові кошти у сумі 50000,00 євро для споживчих цілей строком до 08.10.2018 року, зі сплатою 13,5% річних (а.с. 5-8). 08.10.2008 року у забезпечення виконання позичальником зобов'язань, що випливають з договір кредиту №0524/08/01-ZNv від 08.10.2008 року, між АКБ «Форум» та відповідачем був укладений договір іпотеки предметом якого стала квартира [ADDRESS], що належить відповідачу на праві приватної власності (а.с. 10-14). Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14.12.2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 02.03.2011 року, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Банк Форум» заборгованість за договором кредиту у сумі 530684,48 грн. (а.с. 24-27). У зв'язку з невиконанням зазначеного рішення суду, 31.01.2014 року позивач звернувся до боржник та його майнового поручителя з вимогами стосовно погашення заборгованості, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями відповідних вимог та зворотними повідомленнями про вручення поштових відправлень і поверненням листі за закінченням терміну зберігання (а.с. 17-23). Не дивлячись на викладені обставини, до теперішнього часу ні позичальник, ні його майновий поручитель не сплатили заборгованість по договору кредиту, що визнано та не оспорювалось учасниками судового розгляду. Відповідно до наявного розрахунку заборгованості, борг третьої особи у справі перед позивачем за договором кредиту становить 33516,63 євро та пеня у розмірі 9345,49 грн. (а.с. 15). Згідно положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом положень ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України). Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За змістом ст.ст. 553, 554 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до положень ст.ст. 11, 33 Закону України «Про іпотеку», майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Водночас, згідно положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року, протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Судом встановлено, що відповідач у справі є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта відповідача (а.с. 28). Відповідно до умов договору кредиту, грошові кошти були надані в іноземній валюті в сумі 50000,00 євро на споживчі цілі. Квартира [ADDRESS] є постійним місцем проживання відповідача та її площа не перевищує встановлено законом розміру, що підтверджується довідкою форми 3 від 15.06.2014 року виданої ЖРЕО №414 (а.с. 122). При цьому, згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, окрім наведеної вище квартири відповідачка не має у власності іншого нерухомого житлового майна, а третя особа у справі взагалі немає у власності нерухомого майна (а.с. 138-141). За наведених обставин суд приходить до висновку, що предмет іпотеки на який просить звернути стягнення позивач, повністю відповідає вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що вказує на необхідність відмови у позові в зв'язку з дією мораторію стосовно звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки. Суд не приймає до уваги посилання представника позивача на те, що у даному законі мова йде про примусове стягнення на стадії виконавчого провадження та вважає таке тлумачення положень чинного законодавства України хибним, оскільки суд розглядає цивільний спір, який не вирішено у добровільному досудовому порядку, тож примус наявний вже на стадії розгляду справи, а рішення суду у справі є процесуальним документом примусового звернення стягнення на предмет іпотеки. Стосовно посилань представника відповідача на закінчення строку звернення до суду з відповідним позовом, суд зазначає наступне. Розглядаючи спір суд має право відмовити у задоволенні позову з підстав необґрунтованості, а у разі обґрунтованості позовних вимог, за заявою відповідача, застосувати наслідки спливу строку позовної давності. Відмова у задоволенні позову одночасно з обох підстав не допускається, оскільки вказані підстави є взаємовиключними. Тож відмовляючи у задоволенні позовних вимог з підстав їх не відповідності положенням діючого законодавства України, суд не розглядає питань дотримання строків звернення до суду з відповідним позовом та констатує необґрунтованість позовних вимог, що є підставою для відмови у позові. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed