Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ в натурі нежитлового приміщення у визначених межах. Позов мотивує тим, що 08 грудня 2016 року він прийняв в дар 1/2 частину нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , про що був укладений договір дарування від 08.12.2016, посвідчений приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Черкаської області Стеблиною С.В., зареєстровано в реєстрі за № 1999. Дане приміщення, позначене на плані літерою «А-1», загальною площею 71,9 кв.м. складається з приміщень: І - тамбур, площею 7,2 кв.м.; 1 - основний торговий зал, площею 52,2 кв.м.; 2 - санвузол, площею 2,1 кв.м.; 3 - допоміжне приміщення, площею 10,4 кв.м., та належить йому та відповідачу на праві спільної часткової власності (по 1/2 частині кожному). З вказаного вище нежитлового приміщення, загальною площею 71,9 кв.м. він бажає виділити 1/2 частку в натурі, що належить йому на праві спільної часткової власності, але після неодноразових усних звернень до відповідача, він не отримав згоди на поділ майна в натурі. Оскільки між сторонами не досягнуто домовленості про поділ (виділ) в натурі нежитлового приміщення, змушений звернутися з даним позовом, просить суд здійснити поділ в натурі нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, знаходиться за адресою: [ADDRESS] та позначене на плані літерою «А-1», загальною площею 71,9 кв.м. та складається з приміщень: І - тамбур, площею 7,2 кв.м.; 1 - основний торговий зал, площею 52,2 кв.м.; 2 - санвузол, площею 2,1 кв.м.; 3 - допоміжне приміщення, площею 10,4 кв.м. Припинити право спільної часткової власності на дане нежитлове приміщення. Визнати за ним право приватної власності на частину нежитлового приміщення, що розташований за адресою: що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та позначене на плані літерою «А-1», загальною площею 71,9 кв.м., а саме: І - тамбур, площею 3,6 кв.м.; 1 - основний торговий зал, площею 26,1 кв.м.; 3 - допоміжне приміщення, площею 6,25 кв.м. Зобов`язати відповідача [PERSON] не чинити перешкод при переобладнанні нежитлового приміщення, що розташований за адресою: що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Судові витрати та витрати на професійну правничу допомогу покласти на відповідача. 13.03.2018 [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні. В обґрунтування зустрічного позову зазначила, що рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області у справі №2-507 від 05.05.2008 задоволено позов [PERSON] до виконавчого комітету Канівської міської ради про визнання права власності. Визнано за [PERSON] право власності на самочинно побудовані тамбур площею 7,2 кв.м. (в плані позначено під цифрою І), основний торговий зал площею 52,2 кв.м. (в плані позначено під цифрою - 1), санвузол площею 2,1 кв.м. (в плані позначено під цифрою - 2), допоміжне приміщення площею 10,4 кв.м. (в плані позначено під цифрою - 3), що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (нова адреса: [ADDRESS] ). 08.09.2008 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Лагутінською Є.П. за № 3880, згідно якого [PERSON] подарувала [PERSON] , яка є дочкою відповідача [PERSON] , 1/2 частину приміщення. В подальшому 08.12.2016 [PERSON] уклала договір дарування із [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Стеблиною С.В. за № 1999, згідно якого [PERSON] подарувала своєму батьку [PERSON] 1/2 частину спірного приміщення, вартість якого складає 115831,00 грн. Вказане приміщення розташоване на земельній ділянці: площею - 0,0084 га; кадастровий номер 7110300000:03:002:0147, цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, форма власності комунальна, яка знаходиться в користуванні ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] , згідно з Договором оренди землі № 137/2010, укладеного між Канівською міською радою та ФОП [PERSON] і ФОП [PERSON] Спірне приміщення використовується [PERSON] за його цільовим призначенням для підприємницької діяльності. Відповідач за зустрічним позовом не використовує приміщення за призначенням, не приймає участі у його утриманні. Вважає, що задоволення позовних вимог за первісним позовом призведе до порушення цілісності нежитлового приміщення, втрати господарського та функціонального призначення будівлі, неможливим буде дотримання належних умов та порядку користування будівлею, а вартість майна значно зменшиться. З метою збереження господарського та функціонального призначення будівлі, а також враховуючи ту обставину, що [PERSON] не є суб`єктом господарювання та не здійснює підприємницьку діяльність, позивач вважає за можливе сплатити грошову компенсацію за ринковими цінами на момент розгляду справи в суді за його частку у майні. Вважає, що істотної шкоди інтересам [PERSON] припинення права власності не завдасть, адже останній не займається підприємницькою діяльністю. Після визначення розміру вартості частки [PERSON] , [PERSON] буде перераховано кошти на депозитний рахунок суду для виконання вимог, визначених ч. 2 ст. 365 ЦК України. Просить суд припинити право [PERSON] на 1/2 частини приміщення, розташованого за адресою [ADDRESS] адреса [ADDRESS] ) та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частини приміщення, розташованого за адресою [ADDRESS] , яке зареєстроване за [PERSON] Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за належну йому 1/2 частини приміщення. Стягнути з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача [PERSON] судові витрати. У ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії: Ухвалою судді Канівського міськрайонного суду від 13.02.2018 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання на 13.03.2018. 13.03.2018 ухвалою суду за клопотанням представника відповідача розгляд справи відкладено на 03.04.2018. Ухвалою суду від 03.04.2019 прийнято до розгляду, відкрито провадження за зустрічним позовом [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні та об`єднано вимоги зустрічного позову з первісним позовом до спільного розгляду, призначено до підготовчого засідання на 18.04.2019. Ухвалою суду від 03.04.2018 визначено [PERSON] розмір судового збору у сумі 1158,31 грн. за звернення до суду з зустрічним позовом, з наступним стягненням недоплаченого судового збору відповідно до ціни позову, яка буде встановлена судом при вирішенні справи, шляхом проведення експертизи. Ухвалою суду від 18.04.2018 задоволено клопотання представника позивача за первісним позовом та призначено у справі судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Черкаського відділення КНДІСЕ, на час виконання якої провадження у справі зупинено. 31.07.2018 від Черкаського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз до суду надійшла ухвала про призначення експертизи без виконання, у зв`язку з цим провадження по даній справі поновлено, призначено судове засідання на 01.08.2018. 01.08.2018 ухвалою суду у справі повторно призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Черкаського відділення КНДІСЕ, на час виконання якої провадження у справі зупинено. Після надходження до суду висновку експерта, 16.07.2019 провадження у справі поновлено, призначено підготовче засідання на 31.07.2019. Ухвалою суду від 31.07.2019 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 27.08.2019. У судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] , який діє на підставі доручення про надання безоплатної вторинної правової допомоги №388 від 11.12.2017 (а.с.13) первісні позовні вимоги підтримали повністю, просять суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник позивача пояснив, що позивач [PERSON] є власником 1/2 частини спірного нежитлового приміщення та має намір ним користуватися, але у зв`язку з тим, що його частка не виділена у натурі він позбавлений цієї можливості. Вважає, що нежитлове приміщення, що розташоване по [ADDRESS] не має цільового призначення, та не введено в експлуатацію, саме тому [PERSON] у 2008 році змушена була звернутися до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво. Пояснив, що згідно даних Державного реєстру спірне приміщення рахується як нежитлове та не зазначено його функціонального призначення, технічний паспорт на нежитлове приміщення - торгівельний павільйон не є належним правовстановлюючим документом. Відповідно до висновку експерта реальний розподіл нежитлового приміщення можливий. Зустрічні позовні вимоги не визнали, оскільки у висновку експерта не визначено вартість спірного майна, тому вирішення зустрічного спору є неможливим, крім того, відповідач [PERSON] не надав своєї згоди на отримання грошової компенсації за належну йому частину майна. У задоволенні зустрічного позову просять відмовити. У судовому засіданні відповідач за первісним позовом [PERSON] та її представник адвокат Потієнко Т.М., яка діє на підставі ордеру серії ЧК №63165 від 05.03.2018 (а.с.35) первісний позов не визнали, пояснили, що позивач у 2007 році, як приватний підприємець отримала дозвіл на виготовлення проектної документації для виконання будівельно-монтажних робіт по установці торгівельного павільйону по [ADDRESS] , але оскільки вона самовільно побудувала капітальну споруду магазину замість торгівельного павільйону, то в подальшому рішенням Канівського міськрайонного суду від 05.05.2008 за нею було визнано право власності на вказане нежитлове приміщення та введено його в експлуатацію. Відповідно до виготовленої технічної документації спірне нежитлове приміщення є магазином та розташоване на земельній ділянці цільовим призначенням якої є будівництво та обслуговування будівель торгівлі, вважають, що його поділ є неможливим, адже після поділу ні одна із сторін не зможе використовувати дане майно за цільовим призначенням. Позивач неодноразово пропонувала викупити у відповідача за зустрічним позовом його частину майна, продати її частину або спільно разом продати магазин, але згоди від [PERSON] не отримувала. Просять суд зберегти спірне приміщення цілісним, та у задоволенні первісного позову відмовити. Зустрічний позов підтримали повністю, просять його задовольнити. Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та їх представників, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, приходить до наступного. Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно рішення виконавчого комітету Канівської міської ради №285 від 21.06.2007 (а.с.135) відповідачу за первісним позовом [PERSON] , як приватному підприємцю надано дозвіл на виготовлення проектної документації для виконання будівельно-монтажних робіт по установці торгівельного павільйону по [ADDRESS], згідно з договором купівлі-продажу кіоску у ПП [PERSON] Термін закінчення виготовлення проектної документації 30.12.2007. Згідно рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області №2-507 від 05.05.2008 (а.с.32) за [PERSON] визнано право власності на самочинно побудовані тамбур площею 7,2 кв.м. (в плані позначено під цифрою -І), основний торговий зал площею 52,2 кв.м. (в плані позначено під цифрою - 1), санвузол площею 2,1 кв.м. (в плані позначено під цифрою - 2), допоміжне приміщення площею 10,4 кв.м. (в плані позначено під цифрою - 3), що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . З Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19353638 від 29.06.2008 (а.с.33) вбачається, що Канівським виробничим відділком КП"ЧООБТІ" на підставі вище вказаного рішення суду зареєстровано за [PERSON] право власності на самочинне будівництво, нежитлові приміщення, що розташовані по [ADDRESS] . З Акту приймальної технічної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту від 10.04.2009, затвердженого рішенням виконкому Канівської міської ради від 25.03.2010 за №116 (а.с.131-134) вбачається, що державною приймальною комісією прийнято рішення про прийняття в експлуатацію пред`явленого комісії «Магазину в [ADDRESS] », будівництво якого здійснено на підставі рішення виконавчого комітету Канівської міської ради №362 від 22.08.2007. Замовником є [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Канівської міської ради №86 від 03.03.2016 (а.с.112) внесено зміни до п.1 рішення виконавчого комітету Канівської міської ради від 25.03.2010 №116 «Про затвердження акту приймальної комісії щодо прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом магазину по [ADDRESS] , ПП [PERSON] », а саме: замінено по батькові « [PERSON] » на « [PERSON] ». З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №20189997 від 08.04.2014 (а.с.34) вбачається, що за [PERSON] та [PERSON] за договором оренди землі, серія та номер: 137/2010 від 02.08.2010 та додатковим договором, серія та номер: 152 від 03.03.2014 зареєстровано право оренди земельної ділянки площею 84 кв.м., кадастровий номер: 7110300000:03:002:0147, цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, що розташована в [ADDRESS] . Відповідно до Додаткового договору №520 від 07.05.2018 до договору оренди №137 від 02.08.2010 (а.с.129), укладеного між Канівською міською радою в особі міського голови Ренькаса І.О та ФОП [PERSON] , внесено зміни до Договору оренди землі від 02.08.2010 №137 на земельну ділянку площею 84,0 кв.м. по [ADDRESS] ж) для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, кадастровий номер - 7110300000:03:002:0147, а саме в частині Орендаря: « [PERSON] та [PERSON] » замінено на « [PERSON] та [PERSON] ». Згідно договору дарування від 08.12.2016, посвідченого приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Черкаської області Стеблиною С.В., зареєстровано в реєстрі за № 1999 (а.с.4,5) позивач за первісним позовом [PERSON] є власником 1/2 частини нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 71,9 кв.м. та яке розташоване на земельній ділянці: площею 0,0084 га; кадастровий номер 7110300000:03:002:0147, цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі; форма власності: комунальна. Ринкова вартість вище вказаного нерухомого майна становить 115831,00 грн. Право власності на вище вказане майно зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №75247162 від 08.12.2016 (а.с.6). З технічного паспорта на торгівельний павільйон, за адресою: [ADDRESS] , замовником якого є [PERSON] вбачається, що дане нежитлове приміщення складається з тамбура площею 7,2 кв.м., торгового залу площею 52,2 кв.м., санвузла площею 2,1 кв.м., допоміжного приміщення площею 10,4 кв.м. (а.с.7,8). З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №125294414 від 25.05.2018 (а.с.130) вбачається, що за [PERSON] та [PERSON] за додатковим договором, серія та номер: 520, від 07.05.2018, договором оренди землі, серія та номер: 137/2010 від 02.08.2010 та додатковим договором, серія та номер: 152 від 03.03.2014, зареєстровано право оренди земельної ділянки площею 84 кв.м., кадастровий номер: 7110300000:03:002:0147, цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, що розташована в [ADDRESS] . За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників. Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, передбачено статтею 364 ЦК України. Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (частини перша-третя статті 364 ЦК України). Стаття 367 ЦК України передбачає, що майно, яке є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Як встановлено судом, сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного нерухомого майна. Ухвалою Канівського міськрайонного суду від 01.08.2018 по даній справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено наступні питання: 1) Чи можливий реальний поділ нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , якщо так, то які є варіанти поділу? 2) Яка ринкова вартість нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] ? Так, з висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №801/18 - 23 від 01.07.2019 (а.с.91-106) вбачається, що поділ в натурі приміщення за адресою: [ADDRESS] можливий із зміною функціонального призначення. В дослідницькій частині до першого питання експертом розроблено три варіанти поділу нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . Графічне зображення даного поділу наведено в додатках № 1,2,3 (а.с.101-103). Друге питання ухвали суду від 01.08.2018 залишилось не досліджене, оскільки оплата за його виконання, яка покладена на позивача за зустрічним позовом [PERSON] не оплачена. Відповідно до вимог статей 110, 112, 113 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта має бути мотивоване в судовому рішенні. Якщо висновок експерта буде визнано неповним або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам). Таким чином, беручи до уваги вище вказаний висновок експерта, який прийшов до висновку, що реальний поділ в натурі спірного нежитлового приміщення, що розташоване по [ADDRESS] , можливий зі зміною його функціонального призначення, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Нежитлове приміщення - це відокремлене в натурі приміщення, призначене для використання в цілях, не пов`язаних з мешканням в цьому приміщенні та/або обслуговуванням інших приміщень будівлі, яке є самостійним нерухомим майном і об`єктом цивільних прав. Інструментом ідентифікації об`єктів нерухомості в частині їх приналежності до відповідних типів нерухомого майна є Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, затверджений наказом № 507 (далі - Класифікатор), як складова частина Державної системи класифікації та кодування техніко-економічної та соціальної інформації, призначений для використання органами центральної виконавчої влади та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) в Україні. Будівлі класифікуються за їхнім функціональним призначенням. З первісного правовстановлюючого документу на спірне нежитлове приміщення, яким є рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області №2-507 від 05.05.2008 (а.с.32) вбачається, що за відповідачем за первісним позовом [PERSON] визнано право власності на самочинно побудовані тамбур площею 7,2 кв.м., основний торговий зал площею 52,2 кв.м., санвузол площею 2,1 кв.м., допоміжне приміщення площею 10,4 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . В подальшому рішенням виконкому Канівської міської ради від 25.03.2010 за №116 затверджено Акт приймальної технічної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту від 10.04.2009 (а.с.131-134), з якого вбачається, що комісією прийнято в експлуатацію приміщення, розташоване в [ADDRESS] , яке відповідно до КОДу об`єктів згідно з ДК 018-2000 є "Магазином". Згідно Витягу з Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с.31) відповідач за первісним позовом [PERSON] , починаючи з 18.02.2008 зареєстрована як ФОП, основним видом діяльності якого є: роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах з перевагою продовольчого асортименту. Після звернення до суду з первісним позовом позивач [PERSON] також був зареєстрований, як фізична особа-підприємець, що підтверджується Витягом з реєстру платників єдиного податку №1823153400036 від 22.03.2018 (а.с.128), основним видом діяльності якого є: роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами. Таким чином, враховуючи викладене, беручи до уваги матеріали справи, а також те, що спірне приміщення розташоване на земельній ділянці, цільовим призначенням якої є будівництво та обслуговування будівель торгівлі, суд робить висновок про те, що нежитлове приміщення, яке розташоване по [ADDRESS] є торгівельною будівлею - магазином, а тому твердження представника позивача за первісним позовом, про те, що спірне приміщення не має цільового або функціонального призначення суд вважає помилковим. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до висновку експерта Печиборщ В.З., викладеному під час проведення ним судової будівельно-технічної експертизи №801/18 - 23 від 01.07.2019, останній при дослідженні нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] встановив, що це є будівля для здійснення торгівлі продовольчими товарами і яка побудована на фундаменті. Зроблено висновок про те, що після проведення поділу нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] частках 1/2 до 1/2 використовувати приміщення в якості торгового з торговельною залою не вбачається можливим, але реальний поділ в натурі можливий зі зміною функціонального призначення. З доданих до висновку експерта фотоматеріалів (а.с.104-106) вбачається, що досліджуване експертом нежитлове приміщення має вивіску «ДЕЛІКАТЕС продукти», що свідчить про те, що дане приміщення використовувалося сторонами по справі саме як магазин, не порушуючи при цьому вимог законодавства про користування земельною ділянкою відповідно до її цільового призначення. Твердження представника позивача за зустрічним позовом про те, що експертом встановлено, що спірне нежитлове приміщення побудоване з порушенням вимог ДБН В.2.21-23:2009 «Будинки і споруди. Підприємства торгівлі» суд приймає до уваги, але воно не стосується предмету спору, в матеріалах справи є акт про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту від 10.04.2009, затверджений рішенням виконкому Канівської міської ради №116 від 25.03.2010, які сторонами не оспорювалися. Крім того, необхідно зазначити, що ДБН України В.2.21-23:2009 «Будинки і споруди. Підприємства торгівлі», затверджені наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 19.01.2009 № 4, яким керувався експерт при приведенні судової будівельно-технічної експертизи є чинними, починаючи з 1 липня 2009 року - вже після прийняття в експлуатацію спірного нежитлового приміщення. При виділі частки із спільного нерухомого майна або при його поділі співвласникам має виділятися окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна у розумінні статті 181 ЦК України. Здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Поділ на самостійні об`єкти нерухомого майна повинен відповідати умовам, що передбачені чинним будівельним нормам. При вирішенні зазначених спорів суди повинні виходити з положень статей 183, 367 ЦК України, відповідно до яких виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини нежитлової будівлі, яка відповідає розміру їх часток у приватній власності, з урахуванням принципів рівності та справедливості, зокрема рівнозначності та рівності виділених кожному із співвласників нежитлових приміщень, їх функціонального призначення та розташування, можливості їх переобладнання з дотриманням санітарних правил, технічних та будівельних норм для забезпечення їх автономного використання. Відповідно до ДБН В.2.21-23:2009 «Будинки і споруди. Підприємства торгівлі» торговельна зала магазину (крамниці) - торговельне приміщення магазину (крамниці) для показу, вибирання товарів та обслуговування покупців (крім приміщень для приймання скляної тари), яке охоплює площу для розміщення торговельно-технологічного обладнання, вузлів розрахунку, робочих місць продавців та площу для покупців, а також площу проходів, у тому числі основних евакуаційних проходів. Так, з висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи (а.с.98 на звороті) встановлено, що відповідно до Додатку К (обов`язковий) до ДБН В.2.21-23:2009 «Будинки і споруди. Підприємства торгівлі», мінімальна ширина проходів у торгівельних залах міст і селищ, площею менше 100м повинна складати 2м. Між прилавком і обладнанням, встановленим паралельно прилавку 2,7м. Таким чином мінімальна ширина торгової зали повинна складати 4,7м. Фактична ширина торгової зали об`єкту експертизи складає 7,11м. При поділі ширина 1/2 частини торгового приміщення складатиме 7,11 : 2 = 3,56м, що менше мінімально допустимої ширини торгових залів. Враховуючи викладене, суд робить висновок про те, що нежитлове приміщення, яке розташоване по [ADDRESS] , після його поділу в частках 1/2 до 1/2, як торгівельне приміщення з торговельною залою використовуватися не може. Висновок щодо використання приміщення за його призначенням викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду №756/14845/15-ц від 08.05.2019. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем за первісним позовом та його представником не надано суду належних доказів, які б підтвердили факт вчинення позивачем намірів про зміну функціонального призначення спірного нежитлового приміщення, уточнених позовних вимог не заявлено. Суд, оцінивши наявні у справі докази на підставі свого внутрішнього переконання та за критеріями їх належності, допустимості і достовірності, давши належну оцінку поясненням сторін, приходить до висновку, що первісні позовні вимоги [PERSON] про поділ в натурі нежитлового приміщення у визначених межах не підлягає до задоволення. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що при зверненні до суду з первісним позовом позивач [PERSON] судовий збір не сплачував, оскільки є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] (а.с.11) та звільнений від цих витрат на підставі п.13 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому судові витрати зі сплати судового збору слід віднести на рахунок держави. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні суд вважає за необхідне зазначити наступне. Правовою підставою для припинення права на частку у спільному майні є ст. 365 ЦК України, у якій зазначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Пред`являючи позов про припинення права на частку у спільному майні, представник позивача за зустрічним позовом посилався на те, що частка відповідача за зустрічним позовом не може бути виділена із збереженням функціонального призначення та без порушення будівельних і санітарних норм, спільне володіння та користування об`єктом нерухомості є неможливим. У пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі №908/1754/17 зроблено висновок, що стаття 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, у пунктах 1-3). Закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України вимога не може вважатися самостійною обставиною для припинення права на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Аналіз зазначеного дає підстави для висновку, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном. З наведених вище судом мотивів про функціональне призначення спірного нежитлового приміщення, судом вже зроблено висновок про те, що нежитлове приміщення, яке розташоване по [ADDRESS] , після його поділу в частках 1/2 до 1/2, як торгівельне приміщення з торгівельною залою використовуватися не може, а тому у розумінні ст. 183 ЦК України суд приходить до висновку, що дана нерухомість є неподільною. При цьому, необхідно зазначити, що відповідно до ч.2 ст. 365 ЦПК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Згідно висновку експерта питання визначення ринкової вартості нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] не досліджувалося, оскільки [PERSON] оплата за його виконання не проведена. Позивачем за зустрічним позовом [PERSON] попередньо не внесено вартість частки відповідача на депозитний рахунок суду, що суперечить вимогам ч.2 ст. 365 ЦК України. Твердження представника [PERSON] щодо неможливості внести попередньо ці кошти на депозитний рахунок суду, так як такий рахунок відсутній, суд оцінює критично, оскільки у зв`язку з тим, що суд не є юридичною особою, то дані кошти вносяться на депозитний рахунок ТУ ДСА у Черкаській області. Крім того, судом встановлено та підтверджено у судовому засіданні, що відповідач за зустрічним позовом [PERSON] не надав своєї згоди на отримання компенсації за належну йому 1/2 частину спірного нежитлового приміщення. Згідно технічного паспорту спірне приміщення є торгівельним павільйоном, площею 71,9 кв.м. (а.с.7,8). У судовому засіданні встановлено, що на даний час спірне нежитлове приміщення, яке розташоване в [ADDRESS] сторонами не використовується, хоча як уже зазначалося вище і [PERSON] , і [PERSON] є фізичними особами-підприємцями, основним видом діяльності яких є роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах, суд вважає, що позивач та відповідач могли б дійти згоди щодо спільного користування нежитловим приміщенням - магазином. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник не довели суду неможливості володіння і користування спірним майном разом з відповідачем, частки яких є рівними по 1/2 за кожним, а також, що припинення права відповідача на відповідну його частку, не завдасть істотної шкоди його інтересам та членам його сім`ї. Факт неможливості спільно володіти та користуватися спірним нежитловим приміщенням судом не встановлений. Неприязні стосунки між сторонами не свідчать про неможливість використання нежитлового приміщення обома співвласниками. Тому саме по собі посилання одного із співвласників на неможливість спільно ним користуватись з іншим співвласником не може бути безумовною підставою для прийняття рішення про припинення права власника на частку у спірному майні. Враховуючи усе вище викладене, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони у справі, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог.

Outcome: dismissed