Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Дочірнього підприємства "Агропромислова компанія "Украгростар"" про повернення земельної ділянки. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником земельної ділянки загальною площею 7,2850 га, що знаходиться на території Просторівської сільської ради Білокуракинського району Луганської області. 17.06.2008 року між позивачем та ДП «АПК «Украгростар»» було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки, який було зареєстровано у Білокуракинському районному реєстраційному округу Луганської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» 01.09.2008 року за № 209877/040841500245. Згідно пункту 2.2.1 вказаний договір укладено на 10 років з 01.09.2008 року. У зв`язку із закінченням строку дії договору позивач попередив орендаря про небажання продовжувати дію договору поштою, повідомлення відповідач отримав 21.07.2017 року. Відповіді на своє звернення позивач не отримав. Після закінчення строку дії договору позивач звертався до керівника ДП «АПК «Украгростар»» стосовно повернення земельної ділянки. Проте при черговому зверненні позивач довідався про те, що договір оренди продовжено до 31.12.2023 року. Позивач додаткової угоди не підписував. У зв`язку з цим позивач просить суд визнати недійсною додаткову угоду від 15.04.2010, укладену між позивачем та ДП «АПК «Украгростар»» та зобов`язати відповідача повернути йому земельну ділянку площею 7,2850 га, що розташована на території Просторівської сільської ради Білокуракинського району Луганської області. Позивач в судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві та уточненні до позовної заяви, позовні вимоги просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, надав відзив на позовну заяву, в якій вказав, що відповідач не повідомив за рік про небажання продовжувати дію договору оренди земельної ділянки. Також відповідач вказує, що сторони уклали додаткову угоду, її позивач підписав. Таким чином відповідач вважає, що позов не підлягає задоволенню. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно копії державного акту на право приватної власності на землю серії 1-ЛГ № 000175 [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка площею 7,2850 га, що знаходиться на території Просторівської сільської ради Білокуракинського району Луганської області (а.с.6). Вказана обставина також підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.7). Згідно копії договору оренди земельної ділянки від 17.06.2008 року між сторонами було укладено вказаний договір, строк його дії - 10 років (а.с.8-9). 13.07.2017 року позивач звернувся до відповідача із письмовою заявою про припинення дії договору оренди земельної ділянки (а.с.14). Вказану заяву відповідач отримав через УДППЗ «Укрпошта» (а.с.12-13). Згідно копії додаткової угоди від 15.04.2010 року пункт 2.2.1 договору оренди від 17.06.2008 року викладено в новій редакції, строк дії договору продовжено до 31.12.2023 року (а.с.16). Згідно копії листа відділу у Білокуракинському районі Головного управління Держгеокадастру у Луганській області від 19.07.2017 року додаткова угода до договору оренди земельної ділянки, укладеного між сторонами станом на 01.01.2013 року не реєструвалася (а.с.11). Згідно копії висновку експерта від 08.05.2019 року № 19/113/7-7/51е підпис у додатковій угоді від 15.04.2010 року до договору оренди земельної ділянки від 17.06.2008 року виконаний, ймовірно, не [PERSON] , а іншою особою (а.с.74-85). Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною четвертою статті 124 Земельного кодексу України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Згідно із частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом положень частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі». Умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі визначені Законом України «Про оренду землі». Статтею 1 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Згідно приписів статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно зі статтею 20 цього Закону в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом. Згідно із частиною четвертою статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Статтею 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами 1, З та 4 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Усно можуть вчинятися правочини, які повністю визнаються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність (частина перша статті 206 ЦК України). За правилами статті 208 ЦК України правочини між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 ЦК України. Згідно з частинами 1, 2 статті 207 Цивільного Кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до вимог статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 ЦК України тощо), та оспорюванні - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний судом недійсним лише за рішенням суду. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (частини 1, 2 статті 215 ЦК України). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою (частини 1, 5 статті 216 ЦК України). Таким чином суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved