Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-28 00:00:00

21 лютого 2018 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він з 27 листопада 2008 року по 30 вересня 2017 року перебував у трудових відносинах з відповідачем. Увесь вказаний час працював на посаді електрослюсаря з ремонту електроустаткування електростанцій 4 розряду електроцеху ТЕЦ ТОВ «ШП «Харківенергоремонт». Причиною його звільнення стало те, що позивач 07 серпня 2017 року уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах рядового, сержантського та старшинського складу. 30 вересня 2017 року позивача було звільнено з займаної посади на підставі п.2 ст. 36 КЗпП в зв`язку з закінченням строку трудового договору. [PERSON] вважає, що його звільнення відбулось з порушенням трудового законодавства, згідно якого на час проходження ним служби, за ним повинно зберігатися робоче місце, посада і середній заробіток. Також зазначив, що трудову книжку отримав на підприємств через тиждень по закінченню контракту, проте з копією наказу про звільнення його не було ознайомлено. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить суд скасувати наказ від 29 вересня 2017 року №229 про звільнення його з посади електрослюсаря з ремонту електроустаткування 4 розряду електроцеху ТОВ «ШП «Харківенергоремонт» в зв`язку з закінченням строку трудового договору; поновити його на посаді електрослюсаря з ремонту електроустаткування електростанції 4 розряду електроцеху ТЕЦ ТОВ «ШП «Харківенергоремонт»; стягнути з відповідача за час вимушеного прогулу середній заробіток на моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Представником відповідача 19 березня 2018 року подано відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з підстав необґрунтованості його вимог. Зазначає, що 27 листопада 2008 року позивача було прийнято на посаду електрослюсаря з ремонту електроустаткування електростанцій та укладено строковий трудовий договір. В подальшому 14 квітня 2017 року за заявою [PERSON] було укладено додаткову угоду, якою строк дії договору продовжено до 30 вересня 2017 року. Крім того, що на момент укладення позивачем контракту про проходження військової служби жодного Указу Перездана України «Про мобілізацію» не діяло, тому вважає, що позивач самостійно та свідомо прийняв рішення про укладення контракту про проходження військової служби, але про прийняте рішення керівництво підприємства не повідомив. 15 листопада 2017 року Управлінням держпраці у Сумській області проведено перевірку підприємства, щодо дотримання законодавства про працю, за наслідками якої порушень діючого законодавства не виявлено. 03 квітня 2018 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому останній спростовує доводи відповідача вказані у відзиві на позовну заяву. В судове засідання позивач та його представник не з`явились, від позивача надійшла заява, в якій він позов підтримав та прохав слухати справу без його участі та участі його представника. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час, дату, місце слухання справи повідомлялись належним чином. На підстав вимог ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд за згодою позивача, ухвалив рішення про заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі даних та доказів. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності,\~ приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково виходячи з наступного. Судом установлено, що 27 листопада 2008 року [PERSON] було прийнято на роботу до Товариства з обмеженою відповідальністю «Шосткинське підприємство «Харківенергоремонт» на посаду електрослюсаря з ремонту електроустаткування електростанцій 3 розряду електроцеху ТЕЦ, 01 травня 2009 року переведено електрослюсарем з ремонту електроустаткування електростанцій 4 розряду електроцеху ТЕЦ, що підтверджується записами у його трудовій книжці. (а.с.4) Як вбачається з витягу з наказу Командира військової частини [NUMBER] від 07 серпня 2017 року за №40 [PERSON] , призначено наказом командира 13 окремого мотопіхотного батальйону (по особовому складку) від 07 серпня 2017 року №25-рс на посаду кулеметника 2\~ мотопіхотного відділення 2 мотопіхотного взводу 1 мотопіхотної роти військової частини [NUMBER] на підставі припису Шосткинського ОМВК Сумської області від 04 серпня 2017 року №133. (а.с.5) Згідно контракту, який набирає чинності 07 серпня 2017 року, між [PERSON] та Міністерством оборони України в особі командира військової частини [NUMBER] підполковником [PERSON] укладено контракт строком на шість місяців про проходження військової служби у Збройних Силах України.\~ (а.с.6) З наказу №229 від 29 вересня 2017 року вбачається, що [PERSON] на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України звільнено з посади електрослюсаря з ремонту електроустаткування електростанції 4 розряду електроцеху Товариства з обмеженою відповідальністю «Шосткинське підприємство «Харківенергоремонт». (а.с.20) Частиною п`ятою статті 17 Конституції України гарантовано, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. Відповідно до частин першої та третьої статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 119 КЗпП України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. Згідно з частиною третьою вказаної статті, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (ч. 4 ст. 119 КЗпП України). Гарантії передбачені ст. 119 КЗпП України поширюються на всіх працівників працівників без винятку не залежно від того працюють вони за строковим чи безстроковим трудовим договором. Виняток зроблено лише стосовно осіб, які займали виборні посади в органах місцевого самоврядування на строк повноважень яких закінчився. З даною позицією погоджується Верховний Суд у справах 761/33202/16-ц та 761/8873/16-ц. Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Пунктом 3 ст. 23 вказаного закону (чинної на час укладення контракту) передбачено, що для військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється шість місяців. Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на строк шість місяців. У разі закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію дія таких контрактів припиняється достроково. Частиною 2\~ ст. 39 вказаного Закону (чинної на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що громадяни України, призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими ч.\~ 3 та\~ 4 ст. 119 КЗпП України. З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені частинами 3, 4 ст. 119 КЗпП України надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду. Відповідно до ст.\~ 1 Закону України «Про оборону України» особливий період, це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконання стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізація\~ - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу (ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»). Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. В цей же час, рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав. Крім того, у листі Міноборони від 20 жовтня 2016 року № 316/1/906 «Щодо дії особливого періоду», та у постанові Вищого адміністративного суду України у\~ від 16 лютого 2015 року (справа № 800/582/14), виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначено, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду. Також на час укладення позивачем контракту набрало чинності рішення Ради Національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. Відповідно до примітки до ст. 4 Закону України «Про Раду Національної безпеки та оборони України» кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні. З урахуванням викладеного, суд вважає, що на час укладення контракту з позивачем існувала кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені рішенням Ради національної безпеки та оборони України, щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду судового спору. Аналогічної позиції притримувався і Верховний Суд у постанові №61-661св17 від 14 лютого 2018 року. Таким чином, оскільки на позивача поширюються гарантії, визначені ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України, тому відповідач не мав правових підстав для звільнення [PERSON] з роботи. Також, законодавством не встановлено жодних відмінностей між правовим становищем працівників, які уклали строкові трудові договори, та працівників, що працюють за безстроковими трудовими договорами, зокрема, й щодо поширення на них установлених законом гарантій, пільг і компенсацій. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. На підставі зазначеного, суд вважає необхідним визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення [PERSON] з роботи, поновити\~ його на відповідній посаді, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за весь період такого прогулу. Обраховуючи розмір середнього заробітку, суд виходить з наступного. Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100\~ працівникам,\~ які пропрацювали на підприємстві,\~ в\~ установі,\~ організації\~ менше\~ двох\~ календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично\~ відпрацьований\~ час.\~ Згідно з пунктом 8 цього Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Шосткинське підприємство «Харківенергоремонт»\~ середньоденна заробітна палата [PERSON] , з якої сплачені страхові внески складає 178 грн 60 коп. (а.с.51) Період вимушеного прогулу позивача складає 374 робочих дні (з 30.09.2017 року по 29 березня 2019 року). Таким чином, позивач має право на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 66796 грн 40 коп. (374 робочих днів х 178,60 грн.), яку слід стягнути з відповідача з урахуванням відрахованих сплачених страхових внесків. Що стосується вимог позову про стягнення з відповідача моральної шкоди, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.2 ст.78, ст.79 ЦПК України обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини. Разом з тим, під час розгляду справи позивачем не надано суду доказів, що він\~ зазнав моральних страждань, втратив нормальні життєві зв`язки та, що\~ подальша організація свого життя вимагає від нього додаткових зусиль. Сама по собі констатація цього факту без будь-якого доказування не може свідчити про завдання особі моральної шкоди. Таким чином, вимоги позову в цій частині не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволенню позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial