Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-19 00:00:00

30 березня 2016 року позивачка звернулась до суду з даним позовом, вказуючи, що з 05.04.2011 року по 29.02.2016 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, у період яких останній належним чином не виконував свої обовязки щодо виплати нарахованої заробітної плати, в результаті чого за період з вересня 2015 року по лютий 2016 року утворилась заборгованість в розмірі 14282,22 грн., яку вона просить стягнути з відповідача на її користь, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2016 року по 30.03.2016 року в розмірі 3437,07 грн., з розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 163,67 грн., помноженої на кількість робочих днів за вказаний період 21. В судове засідання позивачка не зявилась, надала суду заяву з проханням про розгляд даного позову за її відсутності, його задоволення, та не запереченням проти ухвалення заочного рішення. Відповідач повідомлявся про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, не сповістивши суд про причини неявки, проте надавши суду письмові заперечення на позов, відповідно до яких позовну заяву визнає частково. Заборгованість з заробітної плати перед позивачем становить 12978,22 грн. В день звільнення, тобто 29.02.2016 p., позивачка не працювала, а тому відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України повинна була предявити відповідну вимогу про розрахунок, проте на адресу відповідача з вимогою про здійснення остаточного розрахунку з нею, остання не зверталась, а тому позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має розраховуватись з моменту звернення до суду, тобто з 30.03.2016 року. Розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 99,80 грн. Враховуючи те, що у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] з 05.04.2011 року по 29.02.2016 року перебувала у трудових відносинах з ПрАТ «Азовелектросталь», а 29.02.2016 року була звільнена у звязку з скороченням штату на підставі ст.40 п.1 КЗпП України, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці позивачки. Як вбачається з наданої копії розрахункового листа [PERSON] за лютий 2016 року та наданої відповідачем довідки головного бухгалтера ПрАТ «Азовелектросталь» №611 від 14.04.2016 року, сума невиплаченої заробітної плати (з вирахуванням всіх обовязкових та інших платежів), складає: за вересень 2015 року 3698,90 грн., за жовтень 2015 року 1193,56 грн., за листопад 2015 року 1206,83 грн., за грудень 2015 року 1308,95 грн., за січень 2016 року 258,84 грн., за лютий 2016 року 5311,14 грн.. Відповідно до ст.15 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із трудових відносин. У відповідності до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Частиною 2 статті 233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Вказаним правом обґрунтовано скористалась [PERSON], звернувшись до суду з даним позовом. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст.1 Закону України "Про оплату праці" заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Частиною 1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У відповідності до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно із ч. 7 ст. 43 КЗпП України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Таким чином, відповідачем були порушені вищевказані трудові права позивачки, що самим відповідачем не оспорюється та не спростовується. При цьому, заявлені позивачкою вимоги в даній частині підлягають частковому задоволенню, оскільки вказаний останньою розмір заборгованості по заробітній платі в сумі 14282,22 грн., включає в себе, зазначену позивакою, суму заборгованості за лютий 2016 року в розмірі 6615,14 грн., яка в свою чергу, містить суми обовязкових платежів та зборів, які підлягають відрахуванню, в той час, як зазначена відповідачем сума заборгованості за лютий 2016 року в розмірі 5311,14 грн. вже з відрахуванням суми обовязкових платежів та зборів, а тому загальний розмір заборгованості в сумі 12978,22 грн. є обґрунтованим і доведеним вказаними вище: розрахунковим листом та довідко головного бухгалтера ПрАТ «Азовелектросталь». Отже з відповідача підлягає стягненню на користь [PERSON] загальний розмір нарахованої, проте невиплаченої заробітної плати - 12978,22 грн. Положеннями ст.117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. \~ Згідно розяснень Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування законодавства про оплату праці» передбачено, що суд встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми, в день звільнення, коли ж він в цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Так згідно з постановою КМУ від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. У відповідності до п.8 вищевказаної постанови КМУ нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Крім того, нормами ст. 10, 11 ЦПК України закріплено такі принципи цивільного судочинства, як змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, які полягають в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи вищенаведені норми законодавства, суд не може погодитись з наданим позивачкою розрахунком розміру середнього заробітку, оскільки останній був здійснений за період з 01.03.2016 року, тобто з наступного дня після звільнення, в той час, як з наданих відповідачем документів, вбачається, що [PERSON] у день звільнення не працювала. В такому випадку відповідно до вимог статті 116 КЗпП України позивачка мала обовязок предявити до відповідача вимогу про проведення остаточного розрахунку. Відповідно до змісту статті 116 КЗпП України обовязок працівника звернутися до працедавця із вимогою про здійснення остаточного розрахунку виникає у випадку, якщо працівник в день звільнення не працював. Отже не виконання позивачкою роботи у вказаний час, а саме в день свого звільнення, є тим випадком, коли працівник згідно статті 116 КЗпП України має додатково предявити вимогу про розрахунок і лише після предявлення такої вимоги про розрахунок у працедавця виникає обовязок його проведення та можлива відповідальність за статтею 117 КЗпП України. При цьому, позивачкою не надано суду жодного доказу на підтвердження раніш предявлених позасудових вимог до роботодавця про розрахунок, а тому розрахунок розміру середнього заробітку [PERSON] повинен бути здійснення з дня предявлення даного позову до суду, тобто з 30.03.2016 року по день ухвалення судом рішення - 20.05.2016 року. Крім того, вказаний позивачкою розрахунок був зроблений не на підставі сум заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні, оскільки з жовтня 2015 року по січень 2016 на ПрАТ «Азовелектросталь» мав місце простій. Таким чином, наданий відповідачем розрахунок середньоденної заробітної плати в розмірі 99,80 грн., суд вважає обґрунтованим, та виходячи з кількості робочих днів з 30.03.2016 року по 20.05.2016 року 34 дні, підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 3393,20 грн. На підставі ст. 88 ЦПК України, ч.3 ст.6 Закону України "Про судовий збір" №3674-VІ від 08.07.2011 року, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Outcome: partial