Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позовна заява мотивована тим, що 19.02.1992 року сторони зареєстрували шлюб. За час спільного проживання у сторін народились двоє дітей: дочка - [PERSON] , [INFO] ,та син - [PERSON] , [INFO] . Відносини між сторонами починаючи з 2008 року погіршились, в зв`язку із чим 01.03.2010 року шлюб між сторонами було розірвано в судовому порядку. Позивач зазначає, що за час шлюбу сторонами було придбано нерухоме майно, а саме: 67/100 часток житлового будинку за [ADDRESS] , дане житло зареєстровано за відповідачем [PERSON] . До даного часу позивач з двома дітьми проживають у даній квартирі та відповідач обіцяв їй, що вона з дітьми матиме право на проживання в квартирі. Проживаючи в будинку [ADDRESS] , позивач постійно сплачує комунальні послуги, отримує субсидію та кореспонденцію на вказану адресу. Крім того, позивач зазначає, що їй з двома дітьми немає де жити окрім спільного з відповідачем житла і оскільки відносини з відповідачем з вересня 2019 року остаточно зіпсувались, виникла необхідність у поділі спільного майна придбаного під час шлюбу, що й стало підставою для звернення до суду із даним позовом, в якому вона просить поділити між сторонами належне їм нерухоме майно, а саме: 67/100 частки будинку [ADDRESS] по 1/2 частці кожному та стягнути із відповідача на її користь вартість судових витрат в сумі 8 884,05 грн. В підготовче засідання позивач [PERSON] , не з`явиласься, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала в повному обсязі та просила його задоволити. Відповідач [PERSON] , в підготовче засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов визнав в повному обсязі, не заперечив щодо його задоволення. Частиною третьою статті 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи повне визнання відповідачем заявлених позовних вимог та дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав. У відповідності до п.1 ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, ЗУ № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Статтею 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист його прав та свобод. Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Так, судом встановлено, що 19.02.1992 року сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 19.02.1993 року (а.с. 7). Відповідно до рішення третейського суду від 20.11.2006 року відповідач [PERSON] є власником 67/100 частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель за [ADDRESS] . (а.с. 82-83) Шлюб між сторонами розірвано, про що 06.08.2010 року складено відповідний актовий запис №922, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 14.07.2015 року, виданим повторно (а.с. 6). Відповідно до свідоцтва про народження у [PERSON] та [PERSON] зазначені батьками: [PERSON] , [INFO] , свідоцтво серії [NUMBER] від 11.01.2010 року та [PERSON] , [INFO] , свідоцтво серії [NUMBER] від 11.01.2010 року (а.с.8-9). Як вбачається із технічного паспорта на індивідуальний житловий будинок, [PERSON] належить 67/100 частини будинку [ADDRESS] (а.с.10-12). Відповідно до копій квитанцій, позивачем [PERSON] сплачувалися комунальні послуги. Згідно довідки від 09.01.2020 року за №20 з КК "Привокзальний" [PERSON] проживає разом з дітьми [PERSON] та [PERSON] по [ADDRESS] , без реєстрації. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зміст ч. 1, ч. 2 ст. 61 СК України визначає, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Норми ст. 57 СК України зазначають, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Статті 47 та 48 КонституціїУкраїни визначають, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Згідно п.23 та п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України №11від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60,69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України) відповідно до ч.2, ч.3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені із цивільного обороту), незалежно від того, на ім' я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Враховуючи вищевикладене, оцінивши зібрані у справі докази за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Згідно ст. 141-142 ЦПК України, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 % сплаченого судового збору в сумі 1292,02 грн. а решту судових витрат у розмірі 7592,03 грн. стягнути з відповідача. На підставі викладеного, згідно ст. ст.57, 60, 61 СК України,

Outcome: approved