Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з даним позовом, посилаючись на те, що [INFO] померла її бабуся, [PERSON] . 05.04.2017 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений головою Стеблівської\~ сільської ради Хустського району, та зареєстрований в реєстрі за № 17, відповідно до якого заповідала їй все своє майно. На момент відкриття спадщини, з [PERSON] проживала вона та [PERSON] (правнук). До спадкового майна, після смерті бабусі увійшов житловий будинок, що розташований: [ADDRESS] , який належав [PERSON] на підставі свідоцтва на право власності колгоспного двору. В ході оформлення спадщини стало відомо, що оформити в нотаріальному порядку спадкове майно не можливо, оскільки свідоцтво про право власності на майно колгоспного двору, яке видане на підставі рішення виконавчого комітету Хустської районної ради народних депутатів №520 від 06.003.1989 року, не є свідоцтвом про право власності на майно, оскільки житловий будинок зареєстрований як майно колгоспного двору та мало бути переоформлене на фізичних осіб-членів колгоспного двору, оскільки колгоспні двори припинили своє існування\~ у зв`язку з прийняттям закону УРСР «Про власність» від 07.02.1991 року. Таким чином, у зв`язку з відсутністю актуалізованого правовстановлюючого документу на нерухоме майно, процесуально оформити прийняття спадщини, що підлягає державній реєстрації в нотаріальному порядку - не можливо. Згідно витягу з рішення 14 сесії Стеблівської сільської ради Хустського району від 26.03.2004 року, померлій [PERSON] передано у власність земельну ділянку розміром 0,29 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , для обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Позивачкою замовлено в ТОВ «Земля-Карпат» геодезичну зйомку земельної ділянки та встановлено, що фактичний розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку складає 0,25. Позивачка фактично прийняла спадщину, оскільки проживала зі спадкодавцем на момент її смерті та проживає по сьогоднішній день у спадковому майні. У зв`язку з вказаними обставинами позивачка позбавлена можливості оформити право на спадщину. Просить визнати за нею право власності на право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з належними до нього господарськими будівлями та спорудами та прилеглу до нього земельну ділянку площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилась, від представника позивача адвоката Довгій В.І. надійшла заява про розгляд справи у його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву в якій просив суд розглядати справу у його відсутності. Не заперечив, щодо задоволення вимог позивача. Відповідно до ч.3 ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з подачею позивачем, відповідачем заяв про розгляд справи без їх участі, суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті, без проведення фіксування судового засідання технічними засобами. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до п. 1 ст. 6 та ст. 13 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону. Кожен, чиї права і свободи, викладені в цій конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Право на судовий захист гарантується також і статтею 55 Конституції України. Частиною 3 ст. 1296 ЦК України визначено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст.ст.1217, 1223 ЦК України спадкування здійснюється за законом або заповітом, право на спадкування мають особи, які визначені у заповіті. В судовому засіданні встановлено, що після смерті бабусі позивачки - [PERSON] , померлої [INFO] , відкрилася спадщина на належне їй майно житловий будинок [ADDRESS] . Даний будинок відповідно до свідоцтва про право власності колгоспного двору, виданий 22.03.1989 року виконавчим комітетом Хустської районної ради народних депутатів, де головою колгоспного двору зазначена померла [PERSON] ( а.с.20). 05.04.2017 року [PERSON] склала заповіт, відповідно якого заповідала все своє майно [PERSON] /а.с.17/. На день смерті бабусі, позивачка [PERSON] проживала разом з нею, отже фактично прийняла спадщину після її смерті. /а.с. 18/. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 р. № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Згідно зі ст. 120 ЦК УРСР 1963 року, яка діяла до 16.12.1993 року, колгоспний двір це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 123 цього Кодексу розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Колгоспні двори були припинені 15 квітня 1991 року, коли відповідно до Постанови Верховної Ради Української РСР № 885-ХІІ був введений в дію Закон України «Про власність». Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Житловий будинок [ADDRESS] було зареєстровано у встановленому законом порядку відповідно до чинного на той час законодавства як власність колгоспного двору. Крім того, 20.04.1998 року, [PERSON] було виготовлено\~ технічний паспорт на будинок [ADDRESS] ( а.с.22-24). Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.91 р. № 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок", право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Згідно ст. 120 ЦК УРСР 1963 року, яка діяла до 16.12.1993 року, двір може мати статус колгоспного за умови, якщо члени двору працюють у колгоспі. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 р. не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років поспіль до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (у цей строк не включаються час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, а також хвороба). Розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності усіх його членів. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Розгляд позову про право на майно колишнього колгоспного двору не залежить від вирішення питань землекористування. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до п.»г» ч.1 ст.81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, в тому числі шляхом спадкування. Право власності на землю переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення, що передбачено ч.1 ст.1225 ЦК України. Згідно з рішенням 14 сесії Стеблівської сільської ради 4 скликання Хустського району Закарпатської області від 26.03.2004 року, гр. [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарський споруд по [ADDRESS] розміром 0,29 га.( а.с.21). Згідно геодезичної зйомки, здійсненої ТОВ «Земля-Карпат», фактичний розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] , складає 0,25 га. Таким чином, враховуючи ті обставини, що позивачкою надано суду достатньо доказів, які підтверджують позов, а визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Outcome: approved