Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-02 00:00:00

27.06.2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами, якими просить: встановити факт його постійного проживання з матірю [PERSON] на час відкриття спадщини, яка залишилася після її смерті за адресою: [ADDRESS], а саме на день її смерті - [INFO]; визнати за ним в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO] року, право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS], та на 1/2 частину земельної ділянки площею 4,0748 га, яка розташована на території Лощинівської сільської ради, колишнє КСП «Бессарабія», частка (пай) [NUMBER]. Свої вимоги мотивує тим, що нотаріусом йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], у зв'язку з тим, що він пропустив строк подачі заяви про прийняття спадщини. 19.07.2018 року відповідач [PERSON] подав суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, а саме на 1/2 частину житлового будинку по [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], який помер [INFO] Ухвалою суду від 24.07.2018р. прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно та об'єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності на спадкове майно. Ухвалою суду від 24.07.2018 року витребувано відприватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Головного територіального управління юстиції в Одеській області Веліксар Т.І. копію спадкової справи, заведеної після померлого [INFO] року [PERSON], та копію спадкової справи, заведеної після померлої [INFO] року [PERSON]. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги [PERSON], просив їх задовольнити у повному обсязі та визнав позовні вимоги [PERSON] за зустрічним позовом, не заперечував проти їх задоволення. Відповідач, сповіщений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, надав до суду письмову заяву про визнання позову [PERSON], підтримання своїх позовних вимог за зустрічним позовом та розгляд справи без його участі. У судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] (брат позивача та відповідача), [PERSON] (сусідка спадкодавця), які пояснили, що дійсно [PERSON] проживав постійно з матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS], на момент її смерті та більш ніж пів року до її смерті. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, свідків, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що відповідно до довідки виконавчого комітету Лощинівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області №320 від 04.06.2018, згідно до запису у по господарській книзі житловий будинок за адресою: [ADDRESS], на праві особистої власності належить [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Станом на 14.04.1991р. будинок відносився до колгоспного типу та вказані особи були у ньому зареєстровані. Згідно листа КП «Ізмаїльське МБТІ» за №1112 від 13.078.2018р. відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи КП «Ізмаїльське МБТІ» на об'єкт нерухомості по [ADDRESS] станом на 31.12.2012р. власниками є [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі довідки виконавчого комітету Лощинівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області №193 від 02.04.2018. Згідно технічного паспорту на житловий будинок, виданого 14.05.2018р. КП «Ізмаїльське МБТІ», по [ADDRESS] є житловий будинок, який побудований у 1967р. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 22.03.2000р. Лощинівською сільською радою Ізмаїльського району Одеської області [PERSON] помер [INFO] року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст. 58 Конституції України) ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 1 січня 2004 року. Пленум Верховного Суду України у п.1 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 роз'яснив, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинний на той час закон, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим кодексом. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР (1963 рік), діючого на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР (1963 рік), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (1963 рік), що був чинний на час відкриття спадщини, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно п.1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємець, який фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, вважається таким, що прийняв спадщину. Відповідно ст. 553 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК України УРСР 1963 року (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної власності (ст. 112 ЦК, відповідно до якої майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам.), тобто без визначення часток. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 123 ЦК УРСР 1963 року (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) розмір частки члена колгоспного двору в майні двору визначається при виході його зі складу двору без утворення нового двору (виділ). Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток всіх членів двору включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частиною 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» визначено, що до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 1/3 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. За життя спадкодавець [PERSON] заповіт не залишав, що підтверджено довідкою виконавчого комітету Лощинівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області №320 від 04.06.2018. Так, спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] стали: дружина [PERSON]; син [PERSON], син [PERSON]. [PERSON], [PERSON] фактично вступили в управління, володіння спадковим майном, тобто прийняли спадщину, що підтверджується довідкою виконавчого комітету виконавчого комітету Лощинівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області №320 від 04.06.2018. Але в установленому порядку своє право власності на спадщину не оформили. [PERSON] спадщину після смерті батька не прийняв, оскільки у встановлений законом строк до нотаріуса не звернувся та разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та протягом шести місяців не проживав. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Частиною 1 ст. 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно із ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно із ч. 1 ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до Державного акту про право приватної власності на землю Серія [NUMBER], виданого 21.02.2003р. Ізмаїльською районною державною адміністрацією, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за №10-10-145, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 4,0748 га, яка розташована на території Лощинівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, колишнє КСП «Бессарабія», частка (пай) [NUMBER], передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Дана інформація підтверджена листом Міськрайонного управління в Ізмаїльському районі та місті Ізмаїлі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області №2313/126-18 від 31.07.2018р. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого повторно 06.03.2008р. відділом реєстрації актів цивільного стану по Ізмаїльському району Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області, [PERSON] померла [INFO] року. Після смерті [PERSON], згідно ст.1220 ЦК України, відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить: 1/2 частина житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] (у тому числі 1/3 частина належала їй як члену колгоспного двору та 1/6 частина, яку вона успадкувала після смерті чоловіка [PERSON], який помер [INFO] року, але юридично за життя своїх прав не оформила); земельна ділянка площею 4,0748 га, яка розташована на території Лощинівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, колишнє КСП «Бессарабія», частка (пай) [NUMBER], передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. За життя спадкодавець [PERSON] заповіт не залишала, що підтверджено Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 51369967 від 27.03.2018 року. Згідно довідки Лощинівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області №321 від 04.06.2018р. зі спадкодавцем [PERSON] ніхто не був зареєстрований за однією адресою. Спадкоємцями за законом першої черги після смерті [PERSON] стали її сини [PERSON] до [PERSON]. Осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає. Інших спадкоємців немає. Позивач [PERSON] спадщину після смерті матері прийняв, оскільки на момент смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, та протягом шести місяців, проживав разом із спадкодавцем за однією адресою, що підтверджено показами свідків, заяву про відмову від прийняття спадщини у встановлений законом строк до нотаріуса не подавав. Іншій спадкоємець за законом першої черги - син [PERSON] спадщину після смерті матері не прийняв, оскільки на момент смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, та протягом шести місяців не проживав разом із спадкодавцем за однією адресою, заяву про прийняття спадщину у встановлений законом строк до нотаріуса не подавав. На звернення позивача до приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Головного територіального управління юстиції в Одеській області Веліксар Т.І. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкову частину будинку та земельної ділянки, письмовою відповіддю нотаріуса за №163/02-14 від 27.03.2018року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку із тим, що ним був пропущений строк звернення для прийняття спадщини. Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 293 ЦПК України розгляд справ про встановлення факту віднесено до компетенції суду. Згідно п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, що мають юридичне значення. Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. За позицією Верховного Суду України, викладеною в абз.2 п.2 постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» за №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Згідно Постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.08 року до спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо. Так, факт проживання позивача [PERSON] разом з матір'ю [PERSON] на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS], а саме на день її смерті - [INFO] року, підтверджують допитані в судовому засіданні свідки та зібрані у справі докази, їх належна оцінка. Враховуючи викладене, на думку суду правомірними є вимоги [PERSON], [PERSON] щодо визнання за ними права власності на вказане нерухоме майно. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 81 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Outcome: approved