Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна, що є спільною власністю подружжя в якому просила суд розподілити майно подружжя та визнати за нею право власності на легковий автомобіль ОPEL COMBO, д.н.з. [NUMBER] та житлову квартиру [ADDRESS], а за відповідачем [PERSON] визнати право власності на земельну ділянку р.н. 5324087702:02:001:0246, яка знаходиться у с.Гора, Полтавського району, Полтавської області та житловий будинок з господарськими будівлями і земельною ділянкою, які розташовані у [ADDRESS]. У своїй позовній заяві позивач [PERSON] зазначала, що з відповідачем [PERSON] 06 червня 2007 року було укладено шлюб, про що зроблено відповідний запис відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції і видано свідоцтво про шлюб [NUMBER]. Під час перебування у шлюбі у них з відповідачем народились діти [PERSON], [INFO] та [PERSON] [INFO]. Також позивач [PERSON] зазначила, що спірне рухоме та нерухоме майно ними було придбано під час шлюбу, а тому воно є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає розподілу відповідно до ст.60,69-71 СК України. Позивач [PERSON] необхідність поділу мотивувала тим, що спільне сімейне життя не склалось, спільно з відповідачем вона не проживає та вони не ведуть спільне господарство, частину часу проживає у своєї матері, а діти проживають разом з нею. Просила задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] до початку розгляду справи по суті заявив зустрічний позов до [PERSON] та просив суд розподілити майно подружжя та визнати за ним право власності на легковий автомобіль марки ОПЕЛЬ КОМБО, д.н.з. [NUMBER], двокімнатну квартиру житловою площею 29 кв.м., загальною площею 43,7 кв.м. у [ADDRESS]. Також просив суд визнати право власності на земельну ділянку 0,1047 га. за кадастровим номером 5324087702:02:001:0246 яка розташована у с.Гора , Полтавського району, Полтавської області, житловий будинок та земельну ділянку 0,25 га. в межах згідно з планом, яка передана для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства, згідно державного акту серії 1-ПЛ№027054, які розташовані у [ADDRESS] за [PERSON]. Свої позовні вимоги відповідач - позивач [PERSON] мотивував положеннями ст.ст. 60,63-65,69-71 СК України, первісний позов не визнав в повному обсязі, просив задовольнити його зустрічний позов, а в задоволенні первісного позову відмовити. Відповідач - позивач [PERSON] обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що служить священнослужителем у Хрестовоздвиженькому монастирі м.Полтави та отримує мінімальну заробітну плату, вказує на те, що нерухоме майно та автомобіль придбано ним на позичкові гроші (копії розписок у матеріалах справи ), а право власності на нерухоме майно та земельну ділянку виникло на підставі рішення Новосанжарського районного суду, Полтавської області у справі №2-1056/11 згідно ст.11 ЦК України і таким чином майно набуте на підставі судового рішення взагалі не підлягає поділу. Суд, вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, приходить до висновку, що позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] уклала шлюб з відповідачем [PERSON] 06 червня 2007 року про що було зроблено відповідний запис відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції і видано свідоцтво про шлюб [NUMBER]. Під час перебування у шлюбі у них з відповідачем народились діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Спільне життя у сторін по справі не склалось у зв'язку з несхожістю характерів та морально-психологічними проблемами і шлюбні відносини між ними фактично припинилися з весни 2013 року, спільне господарство не ведуть, одне одного не утримують. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] приймає участь у вихованні та додатковому забезпеченні утримання дітей, а також дружини до досягненню найменшою дитиною трирічного віку, сплачує аліменти, несе витрати по придбанню ліків, харчів, одягу тощо для дітей, що зокрема підтверджується довідкою Ленінського ВДВС від 18.02.2014 року в якій зазначено, що заборгованість відсутня. З цього приводу [PERSON] не спростувала та жодним чином не довела протилежність доказам і доводам відповідача - позивача [PERSON] щодо неналежного виконання батьківського обов»язку по відношенню до дітей. Крім того, як вказав у суді [PERSON], позивачка [PERSON] створює йому перешкоди у користуванні житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], яка знаходиться поряд з Хрестовоздвиженським монастирем м. Полтави, крім того, позивач [PERSON] створює перешкоди у користуванні автомобілем попри те, що відповідач [PERSON] використовує цей автомобіль в інтересах сім'ї, для роботи та заробітку, а також для відправлення релігійних обрядів поза розташуванням церкви. У зв»язку з тим, що [PERSON] сплачує аліменти, надає допомогу на утримання дітей та дружини, присуджена частка відрахувань від його доходу значна, він несе додаткові витрати, діти хоча і проживають з матір»ю, але не перебувають на її повному утриманні, суд, приходить до висновку, що не має правових підстав для застосування положення ч.3 ст.70 СК України під час прийняття рішення про поділ майна подружжя та відступу від принципу рівності частин у спільному майні подружжя. Відповідно до технічного паспорту на транспортний засіб легковий автомобіль ОPEL COMBO, д.н.з.[NUMBER] власником є [PERSON] з 05.04.2012 року. Згідно витягу зі звіту про незалежну оцінку вартості дорожнього транспортного засобу №286 від 04.09.13 року вартість вказаного автомобіля становить 30204 грн. Дану вартість авто також сторони погодили під час судового розгляду справи, що підтверджується відповідною заявою. Згідно п.п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням із подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи. Зважаючи на аналіз матеріалів справи, пояснення сторін, потреби дітей, специфіку роботи [PERSON] через церковні потреби, клопотання самого відповідача [PERSON] щодо наявності роз'їзного характеру служби та листів настоятеля Свято-троїцького храму та прихожан монастиря, з»ясувавши фактичні обставини справи щодо користування, утримання, потреби в рухомому майні, здійснення релігійних обрядів, суд, приходить до висновку, що рухоме майно - автомобіль слід виділити із майна подружжя та визнати право власності за [PERSON], вартістю 30204 грн., враховуючи неподільність рухомого майна - автомобіля та збільшити вартість майна, що підлягає до розподілу на користь [PERSON] на відповідну суму ? вартості авто. Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказане правило міститься і в ч.3 ст. 368 ЦК України. Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Істотним є те, що згідно ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згідно ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року ( ратифіковано ВР України №789-ХІІ від 27.02.91 року) в усіх діях, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Житлове приміщення надається громадянам у межах норми житлової площі, яка згідно зі ст.47 ЖК України встановлюється в розмірі 13,65 м.2 на одну особу. Судом та під час проведення експертних досліджень встановлено, що квартира [ADDRESS] має житлову площу 29 кв.м., має твердопаливне опалення, газопостачання відключене, не має внутрішньобудинкового санвузлу та каналізації, кімнати прохідні. Квартира знаходиться у зоні малоповерхової житлової забудови. Ринкова вартість квартири складає 130070 грн. без ПДВ. За таких фактичних умов суд вважає, що при розподілі майна ця квартира не забезпечить якнайкраще забезпечення малолітніх різних за статтю та віком дітей та їх матері, як за нормами житлової площі так і за характером квартири (прохідні кімнати), а також за загальним обсягом комунальних зручностей тощо. Поряд з цим житловий будинок у с.Кунцеве, Новосанжарського району, Полтавської області площею забудови 92,6 м.2 та за наявності діючого газового опалення, водопроводу, наявності господарських споруд в повному обсязі на належному рівні забезпечить інтереси позивача [PERSON] та її дітей. Крім того відстань до центру м. Полтави суттєво не різницця, що зі сторони с. Червоний шлях, яке знаходиться в м.Полтаві, що з с. Кунцеве, Новосанжарського району, Полтавської області. Судом також враховується, що житлова квартира по вул. Свердлова в м. Полтаві, знаходиться поряд з Хрестовоздвиженським монастирем і визнання права власності на неї за відповідачем [PERSON] забезпечить інтереси дітей щодо їх утримання через роботу відповідача [PERSON] в цьому монастирі, також буде сприяти інтересам релігійної установи та вірян стосовно наявності проживання священика поряд з храмом. Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що нерухоме майно слід розподілити між сторонами наступним чином, а саме: - виділити із майна подружжя та визнати право власності за [PERSON] на земельну ділянку 0,1047 га. за кадастровим номером 5324087702:02:001:0246, яка розташована у с.Гора, Полтавського району, Полтавської області вартістю 82090 грн. без ПДВ; - виділити із майна подружжя та визнати право власності за [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який розташований в [ADDRESS] та земельну ділянку 0,25 га. в межах згідно з планом, яка передана для обслуговування даного жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства, вартістю 88750 грн. без ПДВ ; - виділити із майна подружжя та визнати право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS], житловою площею 29 кв.м., загальною площею 43,7 кв.м., вартістю 130070 грн.без ПДВ. Згідно п.п.23,30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясовувати джерела і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, транспортні засоби, грошові кошти належні подружжю. На підставі викладеного,

Outcome: partial