Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1), Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Літвінов Артем Володимирович (далі по тексту - відповідач 2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] (далі по тексту - третя особа), відповідно до якого, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач просив визнати за собою право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] (далі по тексту - квартира, спірне нерухоме майно), витребувати від відповідача 1 на користь позивача вказану квартиру; скасувати державну реєстрацію права власності на спірну квартиру та стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач прийняв спадщину, яка відкрилась після смерті його матері, [PERSON] , до складу якої увійшла спірна квартира. Однак 20.05.2016 позивачем було встановлено, що невідомі особи змінили замки від вхідних дверей, вивезли меблі та речі, намагались продати квартиру. З вказаного приводу позивач звернувся до правоохоронних органів, відомості були внесені до ЄРДР за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, кримінальне провадження № 12016100100006323. 24.05.2016 позивач звернувся до приватного нотаріуса з метою отримання свідоцтва про право на спадщину. Від нотаріуса позивач дізнався, що право власності на спірну квартиру зареєстроване на [PERSON] . Крім того, право власності згідно Довідки КМ БТІ від 30.05.2016, також зареєстроване і за [PERSON] , матір`ю позивача. Через невідповідність правовстановлюючих документів нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі Свідоцтва про право на спадщину. Крім того, після ознайомлення з матеріалами кримінального провадження № 12016100100006323 від 20.05.2016 позивач з`ясував, що на підставі Договору купівлі-продажу, укладеного між матір`ю позивача та [PERSON] , спірна квартира була відчужена. Водночас позивач стверджує, що спірна квартира протиправно вибула із власності, оскільки вказаний Договір купівлі-продажу не укладався. Крім того, у вказаному Договорі невірно вказано прізвище матері позивача, зокрема зазначено « [PERSON] », в той час коли дівоче прізвище матері позивача « [PERSON] ». У Договорі також вказані невірно і підстави набуття права власності на спірну квартиру [PERSON] . Крім того, в КП КМ «Київське міське бюро технічної інвентаризації» ніколи не було зареєстровано власником спірної квартири [PERSON] , а вказаний Договір купівлі-продажу взагалі не реєструвався. За таких обставин, зазначений Договір є нікчемним в розумінні ст. 215 ЦК України, визнання такого правочину недійсним не вимагається. Крім того, право власності за [PERSON] було зареєстроване приватним нотаріусом Літвіновим А.В. за підробленою довідкою БТІ. Однак такої довідки Бюро не видавало. За таких обставин позивач вважає, що спірна квартира вибула із його власності поза його волею, з порушенням встановленого чинним законодавством порядку та на підставі неіснуючих документів, у зв`язку з чим існують підстави для визнання права власності за позивачем на спірну квартиру та витребування її від відповідача 2 на підставі [PERSON] . Також просив скасувати державну реєстрацію права власності на вказану квартиру. В своїх поясненнях третя особа [PERSON] пояснив, що квартиру по [ADDRESS] (номер не пам`ятає) оформив на себе на прохання свого роботодавця [PERSON] . На його ж прохання вказану квартиру відчужив на підставі договору купівлі-продажу, покупцем за яким виступав [PERSON] . Крім того зазначив, що 30.08.1994 не укладав договору купівлі-продажу [ADDRESS] , останньому про такий договір нічого не відомо. В подальшому [PERSON] стало відомо, що [PERSON] заволодів чужим майном шляхом шахрайства, а [PERSON] виявився його співучасником. Останньому було пред`явлено підозру. Проти позову у третьої особи заперечення відсутні. 23.04.2019 ухвалою суду по справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. 19.09.2019 ухвалою суду до участі у справі у якості третьої особи залучено [PERSON] . 19.09.2019 ухвалою суду закрито підготовче провадження по справі, справу призначено до розгляду по суті. 15.11.2019 від третьої особи надійшла заява про розгляд справи за відсутності третьої особи та відзив. 28.02.2020 від позивача надійшло клопотання про повернення до розгляду справи в підготовчому судовому засіданні, клопотання про витребування доказів, заява про збільшення позовних вимог. 28.02.2020 судом в судовому засіданні задоволено клопотання позивача про повернення до розгляду справи в підготовчому судовому засіданні та клопотання про витребування доказів. 02.03.2020 судом направлено судовий запит приватному нотаріусу Топілко О.О. щодо витребування копій матеріалів спадкової справи після померлої [PERSON] 26.03.2020 від приватного нотаріуса надійшли копії матеріалів спадкової справи після померлої [PERSON] 02.06.2020 від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. Позивач, представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, через канцелярію суду представник позивача подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду невідомі. Судом вживалися заходи щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи належним чином, на адресу відповідача направлялась копія ухвали про відкриття провадження по справі та судові повістки. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, в своїх письмових поясненнях справу просив розглядати за його відсутності, проти позовних вимог заперечень не мав. Так, відповідно до ч. 4 ст. 222 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно положень ч. 1, 2 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. З врахуванням тієї обставини, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, причини неявки суду не повідомив, відзиву проти позовної заяви не надав, а також того, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд постановив ухвалу про розгляд справи в заочному порядку на підставі наявних у справі даних та доказів. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, у відповідності до положень ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. При цьому, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно роз`яснень, які містяться предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. В судовому засіданні встановлено, що дошлюбне прізвище матері позивача [PERSON] - « [PERSON] » /Свідоцтво про народження Серія [NUMBER] від 21.05.1969/. Відповідно до Свідоцтва про укладення шлюбу, [NUMBER] , актовий запис № 583, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, після укладення шлюбу матір позивача змінила прізвище на « [PERSON] ». Відповідно до Свідоцтва про народження Серія [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] є рідними батьками позивача, [PERSON] Також судом встановлено, що за життя [PERSON] набула у власність квартиру [ADDRESS] / Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 20.05.1997 державним нотаріусом 16-ї КДНК Ткач О.А./. [INFO] мати позивача, [PERSON] , [INFO] померла. Останнє постійне місце реєстрації та проживання спадкодавця - [ADDRESS] . Позивач пояснив, що після смерті матері відкрилась спадщина, до складу якої у тому числі увійшла квартира [ADDRESS] . Крім того, на момент відкриття спадщини, позивач був неповнолітнім, був зареєстрований та проживав разом із спадкодавцем та прийняв спадщину. Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності за положеннямист.321 ЦК України є непорушним і ніхто не може протиправно бути обмеженим в реалізації свого права власності. Стаття 328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за заповітом та законом. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб. Об`єктом відносин спадкування виступають права та обов`язки спадкодавця у їх сукупності, що належали йому на момент смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч.1ст.1220 ЦК України). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ч.1ст.1221 ЦК України). Частиною 3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини/ Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Згідно п. 3.21., 3.22. Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року № 282/20595 (в редакції, яка діяла на момент звернення позивача із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину), спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 360/2312/16-ц, саме реєстрація спадкоємця за місцем проживання спадкодавця на час смерті спадкодавця свідчить про «автоматичне прийняття спадкоємцем спадщини», а тому спадкоємцю достатньо звернутись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини і надати паспорт із реєстрацією за місцем проживання спадкодавця, і нотаріус буде вважати цього спадкоємця таким, що прийняв спадщину. З огляду на зазначене позивач звернувся до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Топілко Оксани Олександрівни із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину після померлої [PERSON] , [INFO] . Разом з тим, листом від 13.10.2016 за вих. № 253/01-16 приватний нотаріус КМНО Топілко О.О. повідомила позивача про неможливість вчинення нотаріальної дії, а саме неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину (квартиру [ADDRESS] ) через невідповідність правовстановлюючих документів. Так приватним нотаріусом було встановлено, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухому майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, право власності на спірну квартиру зареєстроване за [PERSON] , номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 14258207 від 15.04.2016. В подальшому позивачу стало відомо, що перед тим, як спірна квартира перейшла у власність [PERSON] , вона нібито була відчужена на підставі Договору купівлі-продажу від 30.08.1994 посвідченого Товарною біржою «Українська Біржа «Десятинна», відповідно до якого [PERSON] придбав спірну квартиру у [PERSON] та став її власником. Судом встановлено, що згідно листа Відділу розслідувань особливо тяжких злочинів СУ ГУ Національної поліції у м. Києві, у провадженні Відділу знаходиться кримінальне провадження № 12019100000000342 від 28.03.2019 відносно [PERSON] , [INFO] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України, що виділене з матеріалів кримінального провадження № 12016100100006323 від 20.05.2016. Потерпілим у вказаному кримінальному провадженні є позивач, [PERSON] , [INFO] . Під час досудового розслідування зазначеного кримінального провадження встановлено, що третя особа, діючи за попередньою змовою групою осіб разом з іншими особами, на підставі завідомо підроблених документів, а саме: Договору купівлі-продажу від 30.08.1994 нібито посвідченого Товарною біржою «Українська Біржа «Десятинна» (зареєстрований в реєстровій книзі КМ БТІ № 276-75 від 07.09.1994 за зареєстрованим № 33468), Інформаційної довідки нібито виданої КМ БТІ КВ-2016 № 4287 від 14.04.2014 про те, що власником спірної квартири зареєстровано [PERSON] , яка насправді не видавалась, та Довідки про склад сім`ї № 91 від 15.04.2016, виданої ТОВ «Управляюча компанія «Політех» про те, що у квартирі ніхто не зареєстрований, шляхом обману (шахрайство) заволоділи чужим майном, а саме квартирою [ADDRESS] . Також з листа КМ БТІ від 17.06.2016 за № 7927 (И-2016) вбачається, що документ, а саме Договір купівлі-продажу від 30.08.1994 посвідченого Товарною біржою «Українська Біржа «Десятинна», не реєструвався в реєстровій книзі КМ БТІ № 276-75 від 07.09.1994 за зареєстрованим № 33468. Судом встановлено також, що 27.03.2019 [PERSON] повідомлено про підозру у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. В судовому засіданні також встановлено, що відповідно до Договору купівлі-продажу від 15.04.1992 квартира [ADDRESS] на праві власності належала [PERSON] (дівоче прізвище « [PERSON] »). За таких обставин, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] 30.08.1994 ніколи укладала Договір купівлі-продажу від 30.08.1994 посвідченого Товарною біржою «Українська Біржа «Десятинна», який нібито зареєстрований в реєстровій книзі КМ БТІ № 276-75 від 07.09.1994 за № 33468. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, зазначає, що Договір купівлі-продажу від 15.04.1992 спірної квартири є нікчемним, а тому не підлягає визнанню недійсним судом. Так, відповідно до ст. 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним (оспорюваний правочини). Згідно з вимогами ст. 215 ЦК нікчемним є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом, тобто коли є правова норма, яка безпосередньо визначає недійсність правочину без дотримання її вимог, а оспорюваним є той правочин, недійсність якого прямо не встановлена законом, але який у разі, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, може бути судом визнаний недійсним. В свою чергу, відповідно до ст. 153 ЦК УРСР, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Крім того, згідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Враховуючи наведене, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України, не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Так, судом було встановлено, що зазначений Договір матір`ю позивача, [PERSON] взагалі не укладався, а відтак не може вважатись нікчем, а є по суті неукладеним. Щодо вимог про визнання права власності на спірну квартиру та витребування майна суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно ч.1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Дане зобов`язання встановлено законодавством у зв`язку з тим, що право власності на спадкове нерухоме майно виникає у спадкоємця тільки з моменту державної реєстрації цього майна. Відповідно до пункту 4.14., 4.15. Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року № 282/20595 (в редакції, яка діяла на момент звернення позивача із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину), при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до пункту 4.18 Порядку вчинення нотаріальних нотаріусами України, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі, зокрема, судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Пленум Верховного Суду України у п.23 постанови № 7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач фактично прийняв спадщину після померлої матері, однак не зміг отримати свідоцтво про право на спадщину через невідповідність правовстановлюючих документів. Враховуючи наведене, вказані вище обставини свідчать про наявність перешкод для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, що в свою чергу призводить до того, що позивач позбавлений можливості реалізувати своє право на спадщину, зареєструвати у встановленому законом порядку спадкове майно та реалізувати своє право власності, хоча спадкоємцем за законом, на час відкриття спадщини проживав разом зі спадкодавцем, фактично спадщину прийняв. З огляд на наведе, позовні вимоги в частині визнання права власності на спірну квартиру є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Суд при вирішенні спорів даної категорії повинен розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК, переходить до спадкоємців власника. Так, в судовому засіданні встановлено і вказана обставина підтверджується матеріалами справи та поясненнями третьої особи, що [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Літвіновим А.В., зареєстрованим в реєстрі за № 223 від 15.04.2016, відчужив спірну квартиру [PERSON] . За таких обставин, майно спадкодавця, а в подальшому, майно, яке увійшло до складу спадщини та було фактично прийняте позивачем як спадкоємцем, вибуло із володіння поза волею його власника, а також враховуючи ту обставину, що [PERSON] не мав права відчужувати спірну квартиру, право власності у встановленому законом порядку на неї не набував, для відчуження спірної квартири надав підроблені документи, вимога позивача про витребування належного йому майна у добросовісного набувача, яким є [PERSON] є обґрунтованою та такою, що сприятиме ефективному способу захисту порушеного права позивача, а отже також підлягає задоволенню. Щодо вимоги про скасування державної реєстрації права власності відповідача на спірну квартиру суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, згідно ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяженьправ та їх обтяжень», відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. При цьому, відповідно до п. 3, 9 ч. 1 ст. 27 Закону, державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі, зокрема, свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. За таких обставин, вказана вимога є передчасною, оскільки саме на підставі рішення суду державний реєстратор проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень прав та їх обтяжень». Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що позбавлений можливості скасовувати державну реєстрацію права власності на спірну квартиру, згідно з положеннями норм чинного законодавства, суд має право скасувати саме рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав. Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат судом враховано, що позивачем сплачено судовий збір у розмірі 8261, 71 грн. та 2497, 77 грн., а всього 10 759, 48 грн. Позовні вимоги задоволено частково, при цьому, позовна вимога немайнового характеру щодо скасування державної реєстрації права власності залишена без задоволення. За таких обставин, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає а необхідне стягнути з відповідача 1 на користь позивача судовий збір у розмірі 9 918, 68 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial