Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

17.08.2015 року ПАТ КБ «Приват Банк» м. Дніпропетровськ звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом, посилаючись на те, що відповідно до укладеного між позивачем та відповідачкою кредитного договору № б/н від 28.09.2010 року [PERSON] отримала кредит в розмірі 24600 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Однак у порушення умов договору відповідачка зобов'язання за цим договором належним чином не виконала, у зв'язку з чим станом на 31.01.2015 року виникла заборгованість в сумі 34403 грн. 98 коп., яка складається з: - 22677, 68 грн. - заборгованість за кредитом - 9511, 82 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом - 100,00 грн. - заборгованість за пенею та комісії - 500, 00 грн. - штраф (фіксована частина ) - 1614, 48 грн. - штраф (процентна складова) У зв'язку з чим позивач просить стягнути з відповідачки суму заборгованості за кредитом в розмірі 34403 грн. 98 коп. та судові витрати. Представник позивача Юклевський Д.С., що діє на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні, пояснивши, що відповідачка не сплачувала проценти за користування кредитними коштами в наслідок чого і утворилась існуюча заборгованість. Відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги банку не визнала в повному обсязі, просила суд відмовити в їх задоволенні, зазначивши, що підписана нею Анкета - Заява не являється Кредитним Договором, а отже не несе правових наслідків щодо стягнення з неї заборгованості по кредитним коштам. Вона особисто ніяких письмових договорів з банком не укладала. Крім того відсоткову ставку в розмірі 30% вона також не підписувала та збільшувати кредитний ліміт також не просила. Однак зазначила, що їй від банку часто надходили смс повідомлення, на які вона не звертала уваги. Пояснила, що до моменту початку АТО вона була справним платником. Після подій на Донбасі їй скоротили заробітну плату, однак банк на поступки їй не пішов не здійснивши реструктуризацію боргу. Зазначила, що банк не повинен був нараховувати їй штрафи, оскільки вона є жителькою території де проводиться антитерористична операція. В задоволенні позову просила відмовити. Суд, в порядку ст. 10 ЦПК України вислухавши пояснення представника позивача та відповідачки, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги та заперечення, об"єктивно оцінивши та дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, підстав для ухвалення рішення в порядку ст. 224 - 226 ЦПК України не вбачає та в межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України ) встановив наступне. Так в судовому засіданні з достовірністю було встановлено, що відповідно до укладеного між позивачем та відповідачкою кредитного договору № б/н від 28.09.2010 року [PERSON] отримала кредит в розмірі 24600 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Однак у порушення умов договору відповідачка зобов'язання за цим договором належним чином не виконала, у зв'язку з чим станом на 31.01.2015 року виникла заборгованість в сумі 34403 грн. 98 коп., яка складається з: - 22677, 68 грн. - заборгованість за кредитом - 9511, 82 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом - 100,00 грн. - заборгованість за пенею та комісії - 500, 00 грн. - штраф (фіксована частина ) - 1614, 48 грн. - штраф (процентна складова) В судовому засіданні відповідачка не заперечувала факту отримання кредитних коштів на платіжну картку, користування ними та наявності заборгованості, однак разом з тим не погодилася із фактом збільшення в односторонньому порядку кредитного ліміту та процентної ставки за договором та взагалі зазначила що кредитного договору з банком вона не укладала, а підписана нею заява не є належним документом та не створює правових підстав для стягнення з неї заборгованості. Однак суд не приймає заперечення відповідачки до уваги з огляду на наступне. Так в заяві позичальника, завіреній особистим підписом відповідачки [PERSON] зазначено, що відповідачка згодна, що ця заява разом із запропонованими Приват Банком Умовами і Правилами надання банківських послуг та тарифами складає між нею та Банком Договір надання банківських послуг (а.с.7). Укладання Договору відбулося за принципом укладання між банком та відповідачкою договору приєднання, а саме підписанням заяви позичальник приєднався до запропонованих банком Умов та тарифів. Таким чином, підписуючи заяву позичальника [PERSON] була ознайомлена з Умовами і Правилами надання банківських послуг, які були надані їй у письмовій формі. Крім того з наданої ПАТ КБ «ПриватБанк» виписки руху коштів за вказаним вище договором вбачається, що [PERSON] кредитними коштами користувалася регулярно, отримуючи та витрачаючи грошові кошти через банкомати та магазини (рух коштів разом з випискою по особовому рахунку додається). Таким чином, поведінка відповідача після укладення з банком договору в контексті положень цивільного законодавства про укладення та зміну договору, зокрема, якщо боржник користується коштами, то пропозицію треба вважати прийнятою і правочин вчиненим, враховуючи ч.ч. 2,3 ст. 205, ч. 2 ст. 642 ЦК України, свідчить про прийняття пропозиції щодо розміру кредиту. З виписки про рух коштів також вбачається, що відповідачка періодично частково погашала кредитну заборгованість, отримані грошові кошти банком розподілялись у погашення заборгованості відповідно до умов укладеного договору. Аналізуючи вищевказане суд приходить до переконання, що в даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в заяві позичальника, умовах надання банківських послуг, правилах користування платіжною карткою та Тарифах, що не суперечить законодавству України та складає між сторонами Договір надання банківських послуг, у зв'язку з чим доводи відповідачки що між нею та банком не укладалося кредитного договору суд до уваги не приймає. Відповідно до п. 2.1.1.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг - після отримання Банком від Клієнта необхідних документів а також Заяви, Банк проводить перевірку наданих документів та приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну картку. Клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь який момент змінити (зменшити, збільшити чи анулювати) кредитний ліміт. Згідно п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг - підписання даного Договору є прямою та безумовною згодою Клієнта відносно прийняття будь якого розміру Кредитного ліміту, встановленого банком. Приймаючи до уваги, що між відповідачкою та Банком було укладено Договір згідно якого відповідачка погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а згідно п. п. 2.1.1.2.3; 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг вбачається, що підписанням даного договору [PERSON] надала свою безумовну згоду на прийняття чи зміну будь якого розміру Кредитного ліміту, суд приходить до переконання, що банком рішення про зміну кредитного ліміту за кредитним договором було прийнято у відповідності до укладеного договору. У зв'язку з чим заперечення відповідачки в цій часині судом також не приймаються до уваги та вважаються неспроможними. Заперечення відповідачки щодо необґрунтованості зміни розміру процентної ставки суд також не приймає до уваги та вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне. У відповідності зі ст.536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 28 постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5 роз'яснив, що при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір. При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки, дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Відповідно до п. 1.1.3.2.3. Умов та Правил надання банківських послуг банк має право зміну Тарифів та інших невід'ємних частин Договору, таким чином розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись банком за умови інформування позичальника, при цьому Банк зобов'язаний не менше ніж за 7 днів до введення змін проінформувати Клієнта про це на умовах зазначених в п. 1.1.3.1.9. зокрема шляхом використання функції СМС повідомлення. Якщо протягом 7 днів Банк не отримав від Клієнта повідомлення про незгоду з даними змінами то вважається, що клієнт приймає нові умови. В судовому засіданні відповідачка пояснила, що їй неодноразово надходили смс повідомлення про зміну процентної ставки по договору, на що вона на той час не звертала уваги, однак жодних повідомлень на адресу банку про свою незгоду з такими змінами відповідачка не відправляла та не заявляла будь яким іншим способом. Аналізуючи вищевказане суд приходить до переконання, що банком була дотримана процедура зміни процентної ставки відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг підписаних сторонами. Щодо посилань відповідачки про неправомірність дій банку в контексті нарахування сумів штрафних санкцій суд приходить до наступного. Суд вважає, що з положеннями ст. 2 Закону України від 2 вересня 2014 року № 1669-УІІ "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", відповідно до якої на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитним договором та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що проводять (проводили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилась антитерористична операція, погодитись не можна, оскільки дію розпорядження Кабінету Міністрів України № 1053 від 30 жовтня 2014 року, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, зупинено розпорядженням Кабінету Міністрів України №1079 від 5 листопада 2014 року. Ухвалами Вищого адміністративного суду України від 28 липня 2015 року та від 30 вересня 2015 року судові рішення про визнання неправомірним розпорядження Кабінету Міністрів України № 1079 від 5 листопада 2014 року скасовані. Таким чином дослідивши матеріали справи,суд погоджується з наданим банком розрахунком заборгованості по кредиту, процентам та штрафним санкціям за користування кредитом, оскільки він не суперечить умовам та правилам надання банківських послуг укладеним між сторонами. Згідно положень ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Однак в порушенні зазначених норм закону та умов договору відповідачка зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. Відповідно до ст.629 Цивільного Кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору. Відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти і такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. На підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. У зв'язку з наведеним, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Оскільки суд ухвалює рішення на користь позивача, то відповідно позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, а саме судового збору у розмірі 344 грн. 04 коп., також підлягають задоволенню. На підставі викладеного й

Outcome: approved