Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

21.05.2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням: квартирою [ADDRESS] В обґрунтування позову зазначила, що є власником квартири за договором дарування від 13.02.2004р. Відповідач є її колишнім чоловіком та після розірвання шлюбу з 08.03.2017 року не мешкає в спірній квартирі, забрав свої особисті речі та добровільно залишив житло, вважає, що у відповідності до ст.405 ЦК України відповідач втратив право користування житловим приміщенням. Ухвалою суду від 04.06.2018 року відкрито провадження по справі, розпочате підготовче провадження, призначене проведення підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 14.11.2018 року справа призначена до розгляду у судовому засіданні. У судовому засіданні позивачка заявлені позовні вимоги підтримала, просить визнати [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому порядку шляхом оголошення на сайті, відзив на позов не надав. Позивач не заперечує проти розгляду справи у відсутності відповідача, з ухваленням заочного рішення, тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно з ч.1 п.2 ст.280 ЦПК України. Розглянувши матеріали провадження, повно та всебічно встановив обставини справи, оцінив за внутрішнім переконанням наявні докази у справі, які є належними, достовірними та допустимими, давши належну оцінку як кожного доказу окремо так достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS]належить [PERSON] на праві власності за договором дарування, що підтверджується реєстраційним посвідченням від 18.02.2004 р. виданим ОП «ЗМБТІ». [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 09.08.2014 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, актовий запис №355. За адресою квартири зареєстрована три особи: [PERSON], її донька [PERSON] та відповідач [PERSON], шлюб з яким розірвано рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 21.03.2017р. Фактично за вказаною адресою [PERSON] не проживає з 08.03.2017 року, житло залишив добровільно, особисті речі, що належать йому у квартирі відсутні, що підтверджується поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] Реєстрація відповідача в спірній квартирі перешкоджає позивачу в користуванні та розпорядженні квартирою, обмежує права власника. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. ст. 317, 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст.391 ЦК України власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі статтею 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом, у випадку відсутності без поважних причин більш ніж одного року. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved