Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

21 серпня 2017 року до Краматорського міського суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про дозвіл на перетин неповнолітньою дитиною лінії зіткнення з зорною проведення АТО без дозволу батька, третя особа- Служба у справах дітей Василівської районної державної адміністрації Запорізької області. Позивачка свій позов мотивує тим, що вона по 17 липня 2012 року знаходилася у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], від якого 04 листопада 2010 року в них народився син [PERSON]. На теперішній час [PERSON]А, перебуває за місцем прописки у Донецькій області на непідконтрольній території України у зоні проведення АТО. Вона є внутрішньо переміщеною особою, вимушена залишати окуповану територію України та району проведення АТО. Син проживає разом з нею у м. Василівка. У неї постійно виникають труднощі з переміщенням дитини через лінію зіткнення у межах Донецької області через відсутність нотаріального дозволу батька дитини [PERSON] на таке переміщення. Разом з тим, відповідач жодного разу не поцікавився життям її сина, не приймає участі у фізичному та духовному розвитку, не надає матеріальної допомоги на його утримання. Із сином відповідач не бачиться взагалі, у них ніколи після народження сина не було відношень. Таким чином, навіть якщо відповідач був би і не проти переміщення їх сина через лінію зіткнення, отримати від нього нотаріальний дозвіл вона не може фізично. На місці реєстрації та постійного проживання в Донецькій області знаходиться її майно, там знаходяться їх з сином родичі, друзі, знайомі, з якими вони підтримують соціальні звязки. Отже, час від часу у них виникає необхідність вирішувати питання про перетин зони проведення АТО. Враховуючи вищевикладене. Просить суд дозволити їй переміщувати сина [PERSON], [INFO] , через лінію зіткнення у зоні проведення АТО без нотаріально завіреної згоди батька дитини, безстроково. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, вказавши, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Василівської районної державної адміністрації Запорізької області в судове засідання не зявився, в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи без участі представника, просили прийняти рішення на розсуд суду. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності позивача [PERSON] та представника третьої особи - Служби у справах дітей Василівської районної державної адміністрації Запорізької області Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про місце і час розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причину неявки суд не повідомив. Суд, на підставі п.1, 2 ст. 224 ЦПК України, враховуючи згоду представника позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає за можливе постановити рішення при заочному розгляді справи. Представник Служби у справах дітей Василівської районної державної адміністрації Запорізької області в судове засідання не зявився, в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи без участі представника, просили прийняти рішення на розсуд суду. Дослідивши матеріали у їх сукупності, суд вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 СК України та ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. У відповідності з абзацами 1, 2 частини 2 статті 4 Закону України від 21.01.1994 р. № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. В силу п. 17 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231, відомості про дітей, які їдуть за кордон разом з батьками (законними представниками), вписуються в паспорти батьків чи одного з батьків (законних представників) на підставі заяви громадянина, у чий паспорт вписуються діти. У разі потреби самостійного виїзду дитини, яка постійно проживає в Україні, за кордон оформляється проїзний документ, а у випадках, передбачених пунктом 4 цих Правил, - паспорт. Згідно п. 18 зазначених Правил, оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. В силу ст. 313 ЦК України та п. 22 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у випадках, визначених цими Правилами, або у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків - у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Так, судом встановлено, що позивачка [PERSON] по 17 липня 2012 року знаходилася у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], від якого 04 листопада 2010 року в них народився син [PERSON]. У судовому засіданні встановлено, що згідно довідки №2308000005 від 15 жовтня 2014 року про взяття на облік особи, які переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення АТО позивачка з сином мешкають у м. Василівка , вул. Театральна, 3/16 та є внутрішньо переміщені особи. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд критично оцінює посилання позивача на той факт, що відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обовязків по вихованню дитини, не бере участь у догляді за дитиною, розвитком не цікавиться, матеріальної допомоги не надає, оскільки будь яких доказів на підтвердження цього факту позивачка не надає. Позивачка просить дозволити їй переміщувати сина [PERSON], [INFO] , через лінію зіткнення у зоні проведення АТО без нотаріально завіреної згоди батька дитини, безстроково. Перетини лінії зіткнення створюють загрозу для здоров'я та життя малолітньої дитини, наражають її на небезпеку, що є неприпустимим. Такий дозвіл суперечить ст. 3 Конвенції про права дітей, в якій зазначено, що держава забезпечує дитині захист та піклування. Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та Правила перетинання державного кордону громадянами України передбачають надання дозволу на конкретний виїзд (одноразовий), із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Позивачем такі відомості не надані. Зазначення у позові про надання дозволу на виїзд безстроково не відповідає вимогам закону. Відповідно до принципу 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли би їй розвиватися фізично, інтелектуально, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. При цьому, згідно ст. 4 Конвенції про контакт з дітьми, яка була ратифікована Верховною Радою України 20 вересня 2006 року та набула чинності для України 1 квітня 2007 року дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків. Статтею 7 Конвенції передбачено, що під час вирішення спорів стосовно контакту судові органи вживають усіх належних заходів для: забезпечення поінформованості кожного з батьків про важливість для їхньої дитини та їх обох установлення та підтримання регулярного контакту з їхньою дитиною; заохочення батьків та інших осіб, які мають сімейні зв'язки з дитиною, до досягнення мирових угод стосовно контакту, зокрема шляхом використання сімейного посередництва та інших процедур для вирішення спорів; забезпечення перед прийняттям рішення наявності достатньої інформації, зокрема від носіїв батьківської відповідальності, для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і, коли необхідно, одержання додаткової інформації від інших відповідних органів чи осіб. Згідно ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин 1та 2 ст. 155 Сімейного Кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Позивачка не довела у суді, що її прагнення виїхати на тимчасово окуповану територією, що не підконтрольна органам державної влади України обґрунтовані саме інтересами дитини. Крім того, суд не може розглядати питання на перед та без чіткої конкретизації вимоги, тобто, без зазначення прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі дитини. У зв'язку з вищевикладеним, суд вважає, що заявлені вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed