Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-06 00:00:00

[PERSON], 21.09.2018р. звернувся в суд з позовом до Великолюбінської селищної ради Городоцького району Львівської області про визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS] як на майно «колгоспного двору» мотивуючи тим, що [INFO] померла мати [PERSON], яка до дня смерті була зареєстрована та проживала на [ADDRESS], після її смерті звернувся до приватного нотаріуса Городоцького районного нотаріального округу Львівської області Муха\~М.Т. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на означене будинковолодіння, однак постановою нотаріуса від 18.09.2018р. йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючого документа на будинок та у зв'язку з тим, що спадковий будинок має статус «колгоспного двору», а відповідно до Закону України"Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", реєстрація майна колгоспного двору не передбачена, він як останній член колгоспного двору змушений звернутись до суду із означеним позовом для захисту своїх прав. Ухвалою судді від 26.09.2018р. провадження у справі відкрито. Позивач у судове засідання не з'явився. Представник позивача [PERSON] у заяві від 30.11.2018р. просила про розгляд справи за її відсутності та задоволення позову, заперечень щодо вирішення справи в заочному порядку не висловила (а.с. 44). Представник Великолюбінської селищної ради Городоцького району Львівської області, який належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив, тому згідно ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності представника відповідача, на підставі наявних доказів, в заочному порядку, проти чого у заяві не заперечила представник позивача (а.с. 43). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд доходить наступного висновку. Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.16 ЦК України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Так, згідно Постанови Пленуму ВСУ №20 від 22.12.1995р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991р. не втратили права на частку в його майні. В п. 6 Постанови Пленуму ВСУ № 20 від 22.12.1995р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватись за нормами, що регулювали власність цього двору: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору; розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних; згідно ст. 4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. Відповідно до ч. 1 ст. 120 Цивільного Кодексу УРСР 1963 року (в редакції, що діяла до 1991 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР 1963 року розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Згідно ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За положеннями ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно погосподарських книг за 1991-1995рр. житловий будинок на [ADDRESS] має статус «колгоспний двір», членами колгоспного двору станом на 1991-1995 роки значились [PERSON], яка померла [INFO] та [PERSON] (позивач) (а.с. 7, 20-21). Як вбачається з технічного паспорта на житловий [ADDRESS] будинок збудований у 1950р., складається із трьох житлових кімнат, трьох коридорів та кухні, загальна його площа складає 75, 9 кв.м, з них житлова - 37, 8 кв.м (а.с. 10-13). Ухвалою Завидовицької сільської Ради народних депутатів Городоцького району Львівської області від 14.04.1994р., [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0, 26 га для обслуговування [ADDRESS] Згідно довідки Самбірського МБТІ №1378 від 20.07.2018р., КП «Городоцьке районне бюро технічної інвентаризації» №499 від 13.09.2018р., право власності на житловий [ADDRESS] не зареєстровано (а.с. 18-19). 18.09.2018р. постановою приватного нотаріуса Городоцького районного нотаріального округу Львівської області Муха М.Т., позивачу відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], яка померла [INFO], у зв'язку із тим, що відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок на [ADDRESS] (а.с. 22). Таким чином, житловий [ADDRESS] не може бути об'єктом спадкових прав, оскільки має статус «колгоспного двору», позивач є останнім членом колгоспного двору, відтак з огляду на положення вищеозначених норм закону, останній вважається фактичним власником цього житлового будинку. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, а також якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно ч.4 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов, якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Отже, оскільки житловий будинок на [ADDRESS] має статус «колгоспний двір», позивач є останнім членом колгоспного двору, який не втратив частку в майні цього двору, за ним слід визнати право власності на означене будинковолодіння з господарськими та надвірними спорудами, як на майно «колгоспного двору».

Outcome: approved