Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-28 00:00:00

15 квітня 2015 року [PERSON] звернулась до Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області з позовом до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користуванні обєктом права власності, зобовязання вчинити певні дії та виселення. В обґрунтування позову зазначила, що їй на праві власності належить домоволодіння по вул. Добровольського, 40, в селищі Сартана м. Маріуполя. Раніше вказане домоволодіння належало [PERSON], який дозволив тимчасово проживати своєму сину [PERSON] В 2012-2014 роках за позовом попереднього власника [PERSON] відбувався судовий процес щодо виселення [PERSON] та [PERSON], яка вселилась самовільно в будинок. У 2014 році рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя у виселенні було відмовлено, оскільки відповідачі були членами сімї позивача [PERSON] На сьогоднішній час відповідачі не є членами сімї позивача та не мають правових підстав для подальшого користування майном. Позивач не має намір здавати домоволодіння відповідачам, та вони не проводять оплату за користування будинком. Вказує, що направляла відповідачам повідомлення про добровільне виселення із будинку, але виселятися вони відмовляються. Посилаючись на положення статей 317, 319, 321, 383, 391, 397, 399, 400 ЦК України, просить усунути перешкоди в користуванні обєктом незавершеного будівництва шляхом витребування домоволодіння № 40 по вулиці Добровольського в сел. Сартана м. Маріуполя у [PERSON] та [PERSON]; зобовязати [PERSON] та [PERSON] передати за актом приймання-передачі обєкт незавершеного будівництва домоволодіння №40 по вулиці Добровольського в селищі Сартана міста Маріуполя в технічно справному стані, яке відображено в технічному паспорті. Виселити відповідачів із домоволодіння, що розташоване по вулиці Добровольського, 40, в селищі Сартана міста Маріуполя; стягнути судові витрати. У червні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. У ході розгляду справи уточнив позовні вимоги. В обґрунтування уточнюючого позову зазначив, що [PERSON] не проживає в спірному домоволодінні з 1997 року, а проживає в будинку [PERSON] в сел.Кременівка. Договір дарування між [PERSON] та [PERSON] укладений без наміру створити правові наслідки, оскільки в червні 2013 року [PERSON] вже звертався до суду із позовом про визнання права власності, виселення та витребування майна. Рішенням суду в позові було відмовлено. Договір дарування був укладений між [PERSON]В та [PERSON] з метою виселити [PERSON] та його мати [PERSON] із спірного домоволодіння. Оскільки суд раніше відмовив у їх виселенні, тому [PERSON] та [PERSON] уклали вказаний договір дарування з тією ж метою виселення. У звязку із цим на підставі статті 215, 234 ЦК України вважає договір фіктивним. Зазначає, що після вселення до будинку [PERSON] були виконані будівельні роботи в прибудові літ.А-1: оскільки не було обладнаного входу у будинок, був завезений шлак, забетоновано та облаштовано вхід у будинок; встановлено металопластикові вікна в кількості 4 штук; відремонтовані регістри саморобних батарей; відремонтована груба; зроблена стяжка в санвузлі; пофарбовано підлогу; замінено деревяні двері на металеві; проведено водопровід від центрального та зроблено розводку по прибудові; встановлено раковину, сантехніку, душову кабіну 4000,00 грн.; був сплачений штраф за незаконне підключення електроенергії в сумі 4 500,00 грн.; відкритий лицевий рахунок; встановлено лічильник; викопана зливна яма; встановлені міжкімнатні двері. Також в будинку літ А-1 виконані наступні роботи: штукатурка фундаменту; установка 7 штук металопластикових вікон; штукатурка відкосів та цоколю задньої стінки будинку; ремонт та заміна шиферу на даху; встановлення конику; в кімнаті 1-3 засипано шлаком підлогу; прибрано простінки в кімнатах літ.1-4, 1-5, 1-6, на що було отримано згоду батька; зашпакльовані стіни в кімнатах 1-3, 1-4, 1-5; засипано шлаком підлогу; встановлено фронтон та проведено кладку цеглі; у дворі встановлено паркан, металеві ворота, встановлені бордюри, піднятий рівень двору, встановлено металеву арку, поглибив підлогу у гаражі, забетоновано вхід у гараж, встановив нові ворота, проведено освітлення, підїзд до гаражу, зашпакльована стеля у гаражі. Крім того були придбані кисневі труби 70 штук на загальну вартість 6756,00 грн. В період свого проживання у будинку доглядав за ним, підтримував в належному стані. Вказує, що всі роботи виконувалися з дозволу батька, який обіцяв, що будинок перейде у власність [PERSON] та його брата [PERSON]. Вважає, що провів суттєві будівельні ремонтні роботи по домоволодінню та прибудові до нього, благоустрою двору, земельної ділянки, тривалий час проживав в будинку та збільшив готовність незавершеного будівництвом обєкту домоволодіння з 27,8% до 84%, а всього сума збільшень склала 97 101,00 грн. На підставі статей 328 та 331 ЦК України вважає, що має на визнання права власності на частину домоволодіння. Також зазначав, що договір дарування укладався лише з метою виселити його із будинку. Договір дарування був укладений лише за документами, а в дійсності передачі будинку не відбулося. [PERSON] є власником домоволодіння №31 по вул.Чапаєва в селі Кременівка та має власне житло. [PERSON] після укладення договору дарування втратив своє житло, іншої власності у нього не має, тому договір дарування був укладений без мети настання реальних правових наслідків. На підставі зазначеного просив визнати недійсним договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON], домоволодіння №40 по вул.Добровольського в сел.Сартана міста Маріуполя, готовністю 84%, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] 05 лютого 2015 року по реєстру №119; визнати право власності на 27,8% домоволодіння по вул.Добровольського №40 в сел.Сартана в м.Маріуполі. В задоволені позову [PERSON] відмовити. В судовому засіданні [PERSON] та її представник [PERSON] за своїм позовом заявлені вимоги підтримали, а зустрічний позов не визнали повністю та пояснили, що з 1997 року [PERSON] та [PERSON] проживають однією сімєю як подружжя. Між [PERSON] та [PERSON] склалися конфліктні стосунки. [PERSON] погрожує батьку та не пускає його у власний будинок. [PERSON] прийняв рішення передати в дар [PERSON] спірний будинок по вул. Добровольського, 40 та наказав повністю займатися вказаним будинком. У звязку із чим звернулася до суду. Також зазначала, що [PERSON] в період з 1973 року по 1978 року самостійно будував спірний будинок. В 2006 року його син [PERSON] з дозволу батька став проживати в будинку, але був попереджений, що проживати буде тимчасово, оскільки будинок буде продаватися. Ступінь готовності будинку в дійсності з 1978 року не змінився та був зазначений 39% лише з метою економії коштів при оформлені документів. Наприкінці 2012 року [PERSON] намагався попасти у свій будинок із техніком з БТІ, але [PERSON] його не пустив, після чого батько звернувся до суду. Вказує, що [PERSON] самостійно без дозволу батька зруйнував міжкімнатні простінки в будинку. [PERSON] самостійно будував будинок, в якому були вікна, ворота та двері нормальної якості. Кисневі трубки лежали на горищі. Вимагала від [PERSON] забирати все його майно, в тому числі: вікна, двері, душову кабіну, бойлер, ворота, світильники в гаражі, а залишити старе майно та виселятися із будинку. Зазначала, що у [PERSON] мається батьківський будинок та він не є членом сімї [PERSON], а проживання в будинку порушує її права як власника. Представник [PERSON]О додатково пояснила, що з 2012 року між сторонами існує спір на будинок. Будь-якого договору між [PERSON] та [PERSON] не існувало. [PERSON] вселявся у приміщення з усного дозволу батька тимчасово, але згодом став чинити власнику перешкоди, замінив двері, замки. До будинку батько не приходив, оскільки разом із сином в будинок самовільно вселилася його колишня дружина [PERSON]. Відповідач за первинним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] позовні вимоги не визнав, а свій зустрічний позов підтримав та пояснив, що батько з матірю почав будівництво будинку в 1983 році. В 1995 році переселився у прибудову домоволодіння по вул. Добровольського, 40 в с.Сартана м.Маріуполя. В 1996 році батько із матірю розірвали шлюб. В 1998 році [PERSON] мав намір продати будинок, однак із-за малого ступеня готовності (39%) йому це не вдалося. Також зазначив, що в 2006 році батько запропонував [PERSON] вселитися в будинок по вул. Добровольського, 40 в с.Сартана м.Маріуполя за умови проведення останнім ремонту та будівельних робіт в будинку. Строк для проживання не обумовлювався. Всі роботи погоджувалися із батьком. В 2014 році батьком були отримані правовстановлюючі документи на будинок із 84 % ступенем готовністю. Вказана готовність будинку була досягнута завдяки виконаним роботам [PERSON] В 2006 році одразу при вселені відповідачем були встановлені 4 пластикових вікна в прибудову літ А-1. Письмових дозволів від батька [PERSON] не отримував, всі погодження були від батька в усній формі. З 2012 року стосунки із батьком погіршилися після звернення останнього до суду із позовом. В 2012 році батько [PERSON] прибув до будинку, виламав стіну в ньому та намагався із техніком БТІ провести заміри будинку. Чим саме була викликана така агресивна поведінка батька пояснити не міг. У батька не було ключів від будинку. В 2008 році до будинку по вул. Добровольського, 40 в с.Сартана також вселилася його матір - [PERSON]. Батько не заперечував проти її вселення та надав свою згоду на таке вселення. Виселитися із будинку [PERSON] не погодився. Останні роботи в будинку із батьком не погоджував. [PERSON] позовні вимоги не визнала та у судовому засіданні пояснила, що вселилася у будинок в 2008 році. Зі своїм колишнім чоловіком [PERSON] не спілкувалася. Згоду або відмову на вселення від нього не отримувала. На сьогоднішній час зареєстрована в будинку в с.Стародубовка, де їй належить на праві власності 1/2 частина будинку. [PERSON] намагався продати будинок та заявив вимоги про їх виселення. Також зазначила, що з 2012 року [PERSON] завіз на територію домоволодіння ґрунт та відновив фронтон. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] позовні вимоги не визнав та пояснив, що не дозволяв синові [PERSON] проводити будь-яке будівництво в своєму будинку. Будівництво свого будинку розпочав в 1973 році, в 1976 році закінчив коробку та одружився. В 1995 році брак розірвав. В 2006 році син [PERSON] попросився тимчасово проживати в будинку по вул. Добровольського, 40 в с.Сартана та [PERSON] надав йому дозвіл, але попередив, що будинок продається. Будь-яких дозволів на перепланування або знесення міжкімнатних простінок [PERSON] своєму синові не давав. В 2011 році [PERSON] приїхав до будинку та побачив, що в ньому проживає його колишня дружина [PERSON] і проведений без дозволу ремонт, пластикові вікна, двері. Після цього батько із сином посварилися та [PERSON] попередив, щоб [PERSON] не виконував будь-яких робіт. В подальшому [PERSON] не пустив до будинку [PERSON] із техніком БТІ. В гості до сина [PERSON] не приїжджав. Оскаржуваний договір дарування уклав за власним бажанням, оскільки хотів, що [PERSON] займалася будинком на власний розсуд. Вислухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши письмові матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, даючи оцінку запереченням та доводам кожної із сторін, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] та про відмову у зустрічному позові [PERSON] до [PERSON], [PERSON] з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно з нотаріально посвідченим договором дарування від 05.02.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №119 позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить обєкт незавершеного будівництва, що розташований за адресою м.Маріуполь, смт. Сартана, вул.Добровольського, 40. Згідно письмового повідомлення від 13.03.2015 року власник домоволодіння [PERSON] зверталася до відповідачів [PERSON] та [PERSON] з вимогою звільнити займаний ними будинок та виселитися, передавши його за актом приймання-передачі. Однак відповідачі не погодилися виселятися із спірного будинку, заявляючи свої майнові права на вказане домоволодіння. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.319 ЦК України позивачка вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своєю квартирою на власний розсуд і має право за ст.391 ЦК України вимагати від відповідачів усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном. У звязку із проживанням відповідачів у будинку, що належить позивачу, остання не може в повному обсязі здійснювати своє право власності щодо цього майна. Статтею 150 Житлового кодексу України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і мають право користуватися цією власністю. Норми статті 109 Житлового кодексу України регламентують порядок виселення з жилих приміщень. Зокрема, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. В судовому засіданні [PERSON] підтвердила факт вселення нею в 2008 році до спірного домоволодіння по вул.Добровольського, 40, але не представила суду будь-яких доказів отримання згоди від власника на таке вселення. Оскільки попередній власник [PERSON] в судовому засіданні заперечив надання ним такої згоди на вселення [PERSON], тому суд приходить до висновку, про самовільне зайняття нею домоволодіння по вул.Добровольського, 40 в с.Сартана. Частина 3 ст.116 ЖК України передбачає, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Стосовно [PERSON] судом встановлено, що [PERSON] було надано згоду на вселення [PERSON] до будинку по вул.Добровольського, 40 як сина та члена сімї. Отже його проживання у період часу коли власником майна був [PERSON] в спірному домоволодінні було законним. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Аналіз наведених вище правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якої вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї (постанова Верховного Суду України від 5 листопада 2014 р. у справі N 6-158цс14). З урахуванням вказаної правової позиції Верховного суду України та з огляду на зміну попереднього власника будинку по вул.Добровольського, 40 в сел.Сартана м.Маріуполя [PERSON], який був батьком та членом сімї відповідачів, на [PERSON], яка не є членом сімї [PERSON] та [PERSON], останні після зміни власника втратили право користування зазначеним домоволодінням, що є законною підставою для виселення в судовому порядку із займаного ними домоволодіння. За таких обставин, суд приходить до висновку, що на сьогоднішній час відповідачі проживають у належному позивачу будинку без достатніх правових підстав та чинять останній перешкоди у користуванні своєю власністю, чим порушують її законні права та інтереси, а тому, для захисту, необхідно усунути перешкоди позивачу у користуванні та розпорядженню її власністю шляхом виселення відповідачів з будинку без надання іншого житлового приміщення. Згідно статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до пункту 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014, № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, в безпідставному заволодінні особою майном іншої особи-власника (ст. 387 ЦК України). Судом встановлено, що фактично домоволодінням по вул.Доборовольського, 40 володіє [PERSON] та [PERSON] Позивач [PERSON], яка є власником спірного домоволодіння, не має вільного доступу до будинку та у неї відсутні від нього ключі, а відповідачі чинять перешкоди у доступі до будинку, оскаржуючи її права власності. У звязку із цим також підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] в частині захисту її права власності шляхом усунення перешкод в користуванні обєктом незавершеного будівництва домоволодіння №40 по вул.Добровольського в сел.Сартана м.Маріуполя та витребування домоволодіння у [PERSON] та [PERSON], а також зобовязання відповідачів передати [PERSON] обєкт незавершеного будівництва готовністю 84%, що розташований за адресою м.Маріуполь, смт. Сартана, вул.Добровольського, 40. Стосовно зустрічних позовних вимог [PERSON] щодо визнання недійсним нотаріально посвідченого договору дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON], суд виходить з наступного. Згідно статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Згідно розяснень, викладених в листі Верховного Суду України від 24.11.2008 року "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними", у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. При розгляді справ судді мають враховувати, що ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише про людське око, а інша - намагалася досягти правового результату, то такий правочин не визнається фіктивним. Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання сторонами правочину не означає, що укладено фіктивний правочин. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Крім того, згідно правової позиції, висловленої Верховним судом України в постанові від 21.01.2015 року по справі № 6-197цс14, зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Натомість в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] як дарувальник за договором мав бажання здійснити відчуження належного йому на праві власності домоволодіння для подальшого його догляду та розпорядження обдарованою особою [PERSON], передав їй вказане майно та правовстановлюючі документа на нього. З другого боку в судовому засіданні обдарована особа [PERSON] за укладеним договором дарування також підтвердила своє бажання приймати активну участь у влаштуванні отриманого в дар домоволодіння та нести тягар утримання будинку як дійсний власник. Отже дії обох сторін за договором свідчать про дійсність їх намірів створити правові наслідки за оскаржуваним договором дарування та фактичну передачу обєкта домоволодіння і виконання договору дарування. З урахуванням встановлених обставин відсутні достатні підстави для визнання договору дарування недійсним. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] не представив суду переконливих доказів для визнання договору дарування фіктивним. Відносно зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на 27,8% домоволодіння по вул.Добровольського, 40 в сел.Сартана в м.Маріуполі суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що в 2006 році [PERSON] з дозволу колишнього власника [PERSON] вселився до будинку по вул. Добровольського, 40 в с.Сартана та самостійно користувався приміщеннями домоволодіння, що не заперечувалося всіма учасникам спору. Згідно статті 156 Житлового кодексу України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім'ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. До правовідносин, що виникли між сторонами спору за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] під час проживання останнього з дозволу власника будинку [PERSON], мають також застосовуватися положення глави 58 та 60 Цивільного кодексу України, які регулюють загальні положення про найм та позичку з огляду на безоплатність користування домоволодінням. Так згідно статті 827 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними. До договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу. Згідно статті 833 ЦК України користувач несе звичайні витрати щодо підтримання належного стану речі, переданої йому в користування. Користувач зобов'язаний, зокрема повернути річ після закінчення строку договору в такому самому стані, в якому вона була на момент її передання. Згідно статті 776 ЦК України поточний ремонт речі, переданої у найм, провадиться наймачем за його рахунок, якщо інше не встановлено договором або законом. Капітальний ремонт речі, переданої у найм, провадиться наймодавцем за його рахунок, якщо інше не встановлено договором або законом. Капітальний ремонт провадиться у строк, встановлений договором. Якщо строк не встановлений договором або ремонт викликаний невідкладною потребою, капітальний ремонт має бути проведений у розумний строк. Якщо наймодавець не провів капітального ремонту речі, що перешкоджає її використанню відповідно до призначення та умов договору, наймач має право: - відремонтувати річ, зарахувавши вартість ремонту в рахунок плати за користування річчю, або вимагати відшкодування вартості ремонту; - вимагати розірвання договору та відшкодування збитків. Згідно з ст. 778 ЦК України наймач може поліпшити річ, яка є предметом договору найму, лише за згодою наймодавця. Якщо поліпшення можуть бути відокремлені від речі без її пошкодження, наймач має право на їх вилучення. Якщо поліпшення речі зроблено за згодою наймодавця, наймач має право на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості в рахунок плати за користування річчю. Якщо в результаті поліпшення, зробленого за згодою наймодавця, створена нова річ, наймач стає її співвласником. Частка наймача у праві власності відповідає вартості його витрат на поліпшення речі, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо наймач без згоди наймодавця зробив поліпшення, які не можна відокремити без шкоди для речі, він не має права на відшкодування їх вартості. З наведених положень законодавства вбачається, що для визнання за наймачем права власності на річ та визнання його співвласником цієї речі обовязковими є одночасно дві умови: наявність згоди наймодавця на вчинення поліпшень речі та результатом таких поліпшень має бути створення саме нової речі. Судом встановлено, що з червня 2012 року стосунки між сторонами стали конфліктними, про що свідчать неодноразові звернення [PERSON] до Іллічівського РВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області про притягнення [PERSON] та [PERSON] до кримінальної відповідальності та постанови про відмову в порушені кримінальної справи від 20.06.2012 року та 17.07.2012 року. Також в липні 2013 року [PERSON] звертався до суду із позовом про виселення [PERSON] та [PERSON]. Ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 12 серпня 2013 року по справі №264/5074/13-ц заяву [PERSON] про забезпечення позову було задоволено, заборонено [PERSON] проводити будь-які будівельні роботи, монтаж, демонтаж віконних та дверних блоків, розділяючих перегородок у домоволодінні №40 по вул.Добровольського у сел.Сартана м.Маріуполя відповідно до технічного плану будівлі. З постанов державного виконавця Іллічівського ВДВС Маріупольського МУЮ від 18.09.2013 року та від 11.10.2013 року вбачається, що вказана ухвала про забезпечення позову була виконана та доведено до відома [PERSON] встановлену судом заборону на будівельні роботи в спірному будинку. Вказані обставини в своїй сукупності свідчать про відсутність згоди власника будинку на проведення [PERSON] капітальних поліпшень або будівельних робіт в домоволодінні, які б давали право на визнання наймача співвласником. Також допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що з [PERSON] знайомий з дитинства. В 1970 х роках побудував будинок по вул. Добровольського, 40 в с.Сартана та мав бажання його продати. Прибудова до будинку була повністю готова до експлуатації, гараж був без дверей. [PERSON] одружився та переїхав проживати до дружини в сел.Кременівка. Його син [PERSON] за згодою батька тимчасово вселився у будинок. На момент вселення в будинку були вже встановлені деревяні вікна та скло. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що після одруження та переїзду до сел.Кременівка [PERSON] дозволив тимчасово проживати його сину [PERSON] в будинку по вул. Добровольського, 40 в с.Сартана. На той час гаражні ворота були у будинку, але встановлені не були. Кисневі трубки були в будинку. Деревяні рами були встановлені, але були забиті толю. Дійсних поліпшень в будинку не бачив. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що [PERSON] тимчасово впустив проживати сина [PERSON] до моменту пошуку покупців на будинок. Згоди на реконструкцію та перепланування будинку сину не надавав. Свідок [PERSON] повідомила, що [PERSON] мав конфліктні відносини із своєї сімєю, сином та колишньою дружиною. Після розірвання шлюбу його син [PERSON] попросився з дозволу батька тимчасово пожити в будинку в сел.Сартана. Без дозволу батька став проводити ремонтні роботи в будинку. [PERSON] мав намір продати будинок. Свідок [PERSON] повідомила, що є сусідкою та в 1982 році [PERSON] заїхав проживати в спірний будинок. Згодом [PERSON] та його дружина [PERSON] шлюб розірвали. Вікон в будинку не було, вони були забиті, відсутня огорожа. [PERSON] мав намір продати будинок. З 2006 року в будинку почав проживати [PERSON] та сказав, що батько дозволив йому проводити ремонт у будинку. Самостійно встановив вікна, огорожу, ворота, бордюри, завіз пісок, шлак, провів водопровід, ремонтував дах. [PERSON] приїжджав до будинку 2 -3 рази. Стосунки сина з батьком були нормальні. Про стосунки, які склалися в останні пять років між батьком та сином, їй не відомо. Свідок [PERSON] повідомила, що в 2006 році [PERSON] почав проживати у прибудові до будинку по вул. Добровольського, 40 в с.Сартана. Проводив ремонтні роботи в середині будинку, полагодив дах, завіз шлак, забетонував двір, доглядав за городом, провів водопровід. З сукупності зазначених пояснень свідків вбачається відсутність однозначної згоди [PERSON] на здійснення сином суттєвих поліпшень та будівельних робіт в період його проживання в домоволодінні. Крім того, представлені в обґрунтування значних поліпшень письмові докази (розрахункові документи) датовані після червня 2012 року, зокрема: видаткова накладна №РН-0050435/4 від 05.05.2015 року та квитанція на суму 883,50 грн., квитанція на придбання товару від 29.10.2014 року на суму 128,35 грн., товарний чек від 16.12.2014 року на суму 39,00 грн., товарний чек від 13.05.2015 року на суму 323,50 грн., товарний чек від 05.05.2014 року на суму 1 689,00 грн., товарний чек від 07.08.2013 року на суму 961,00 грн. не можуть бути прийняті до уваги, оскільки були проведені без дозволу власника в період існування конфліктних відносин між [PERSON] та [PERSON] Крім того, товарний чек на суму 50,50 грн. та квитанція на суму 4 500,00 грн за ворота також не мають дати видачі, що унеможливлює ідентифікацію періоду виконання будівельних робіт. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи. Позивач на надав до суду достатніх доказів, які б свідчили про надання достеменної згоди власником домоволодіння [PERSON] на виконання будівельних робіт та значних капітальних поліпшень, які б в результаті приводили до створення нової речі. Судовим рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 19 вересня 2014 року, яке мається в матеріалах справи (а.с. 5), було встановлено, що будівництво прибудови літ. А1-1 було завершене саме в 1978 році. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В силу вказаних положень ст. 61 ЦПК України наведена вище обставина є преюдиціальною, вважається доведеною та обовязковою для врахування судом. Крім того, згідно матеріалів інвентарної справи, витребуваної з Маріупольського Бюро технічної інвентаризації, та технічного паспорту в 1998 році була проведена технічна інвентаризація домоволодіння по вул. Добровольського, 40 в с.Сартана, з результатів якої видно що станом на 1998 рік було збудовано житловий будинок готовністю 39%, основна частина літ А-1, площею 97,5 м.кв. та нежитлова прибудова літ А1-1, площею 54,0 м.кв. Також згідно експлікації внутрішніх площ домоволодіння, загальна площа приміщень складала 127,4 м.кв., житлова площа 84,2 кв.м. Згідно рішення виконавчого комітету Сартанської селищної ради №41 від 25.06.1998 року за зверненням власника [PERSON] останньому було надано дозвіл на продажу незавершеного будівництвом домоволодіння по вул.Добровольського, 40 в с.Сартана. В подальшому наступна технічна інвентаризація була проведена в жовтні 2013 року та видані правовстановлюючі документи на домоволодіння готовністю 89%, про що мається копія технічного паспорту та витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.03.2014 року №19633600, згідно яких площа будинку літ. А-1 та прибудови літ А1-1 не змінилися та становила загальна 127,9 кв.м., житлова 84,7 кв.м. Попри зміну ступеня готовності домоволодіння з 39% на 89% судом не встановлено проведення [PERSON] значних поліпшень, виконаних з дозволу власника, які б в своїй сукупності створювали нову річ, тобто річ, яка має істотно інші ознаки у порівняні із попереднім об'єктом найму. Самовільне проведення [PERSON] перепланування і ремонту внутрішніх приміщень в ході капітального ремонту в межах домоволодіння не створює нову річ, а лише поліпшує цю будівлю. Крім того, при вирішенні питання щодо можливого визнання права власності на нову річ, суд має перевірити чи можливий згідно частини 2 та 3 ст. 778 ЦК України захист прав наймача іншим шляхом, зокрема шляхом відокремлення від речі проведених поліпшень та вилучення їх наймачем або відшкодування їх вартості. [PERSON] не представив суду доказів неможливості відокремлення проведених ним поліпшень в домоволодінні, а також не звертався до [PERSON] з вимогою відшкодувати вартість понесених ним витрат. В судовому засіданні [PERSON] та теперішній власник [PERSON] неодноразово висловлювали згоду на відокремлення проведених [PERSON] поліпшень або на відшкодування їх вартості. В даному випадку визнання права власності є крайнім способом захисту права наймача і виключно у випадку неможливості застосування інших способів, оскільки передчасне застосування такого способу (визнання права власності) може порушити основоположні права власника на самостійне володіння, користування та розпорядження своєю власністю. За таких обставин захист прав [PERSON] шляхом визнання права власності на частину домоволодіння є передчасним та недоведеним. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, порівнявши результати технічної інвентаризації в різні періоди з 1998 по 2013 рік, звіт оцінювача від 25.06.2015 року, фотознімки домоволодіння, суд не вбачає достатніх підстав для визнання за [PERSON] права власності на частину домоволодіння по вул.Добровольського, 40 в с.Сартана. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, оскільки суд задовольняє позов [PERSON] з відповідачів на її користь підлягають стягненню судовий збір, сплачений позивачем при поданні позовної заяви до суду в розмірі 243,60 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved