Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-24 00:00:00

13 серпня 2021 року на адресу Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обгрунтування свого позову позивачка посилалась на те, що вона є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно №21560289 від 15.01.2009 року, виданим Жовтоводським міжміським бюро технічної інвентаризації. 19.10.2018 року за її згоди в цьому будинку був зареєстрований її знайомий [PERSON] . До цього він був зареєстрований за місцем проживання своїх батьків в квартирі [ADDRESS] . Відповідач є громадянином Російської Федерації, проте має посвідку на постійне проживання в Україні. Після смерті своїх батьків відповідач знявся з реєстрації в спадковій квартирі і час оформлення спадщини та її відчуження, йому необхідно було зареєструватись в м. Жовті Води. Тому він попросив її формально зробити таку реєстрацію, нащо вона погодилася. В даному будинку він ніколи не жив, ніяких його речей в будинку немає. Наприкінці жовтня 2018 року [PERSON] виїхав в невідомому напрямку за межі міста. Де він зараз знаходиться їй не відомо, контактів з ним не має. Факт реєстрації відповідача в будинку створює перешкоди в реалізації її права володіти та розпоряджатися належним майном в повній мірі. Відповідач не проживає у житлі понад один рік без поважних причин, що підтверджується актом про непроживання від 10.08.2021 року. Тому вона звернулася з даним позовом до суду та просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS] . В порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України було витребувано інформацію щодо зареєстрованого місця проживання відповідача. 06.09.2021 року надійшла інформація щодо зареєстрованого місця проживання відповідача [PERSON] . Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2021 року у справі відкрито провадження та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін в судове засідання на 08 год. 30 хв. 05 жовтня 2021 року. Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 05.10.2021 року розгляд цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, призначений на 08-30 год. 05.10.2021 року, у зв`язку з першою неявкою відповідачів, було відкладено на 08 год. 30 хв. 25 жовтня 2021 року. 25.10.2021 року о 08-30 год., позивач [PERSON] , належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з`явилась. В матеріалах справи є заява позивача [PERSON] , в якій просила розглядати справу за її відсутності. Свої позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд задовольнити їх. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. 25.10.2021 року о 08-30 год. відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Відповідачу [PERSON] відповідно до вимог ЦПК України, направлено копію позовної заяви та додатків до неї, копію ухвали суду про відкриття провадження у справі. Надано строк для подачі заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного провадження, відзиву на позовну заяву з наданням суду доказів в обґрунтування свого відзиву. На адресу суду повернулося поштове повідомлення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» /адреса місця реєстрації відповідача/. Заперечень щодо розгляду справи у хї відсутності не надійшло. Відзив на позов відповідач не подав. Приймаючи до уваги те, що судом виконані вимоги щодо повідомлення відповідача про день та час розгляду справи у спосіб передбачений законом та з огляду на те, що відповідач не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, а позивач не заперечував проти заочного розгляду справи, ухвалив відповідност. 280 ЦПК України, проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що у судове засідання не з`явилися всі учасники справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню за таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 27.11.2008 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №21560289 від 15.01.2009 року. /а.с.7-8/ Відповідно до домової книги для реєстрації осіб, проживаючих в будинку [ADDRESS] з 19.10.2018 року в зазначеному будинку значиться зареєстрованим [PERSON] , [INFO] ./а.с.12-15/ Згідно акту від 10 серпня 2021 року [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Власником будинку є [PERSON] . Фактично [PERSON] за місцем реєстрації ніколи не проживав. Він є громадянином Росії. Ніяких особистих речей в будинку не має./а.с.11/ Відповідач у спірному житловому приміщенні не проживає, не користується ним, як житловою площею, ніяких речей відповідача у будинку немає. Реєстрація відповідача за даною адресою має формальний характер. Факт реєстрації відповідача в будинку створює позивачу перешкоди в реалізації її права володіння та розпорядження належним їй будинком в повній мірі. У зв`язку з цим, позивач змушена звернутися до суду та просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування будинку [ADDRESS] . Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження цим майном. Відповідно до статті 156 Житлового кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За правилами, встановленими частиною 2 статті 405 ЦК, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом За змістом ст. 72 ЖК України дозволяється в судовому порядку визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, окрім іншого, на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, з цього слідує, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм цивільного законодавства. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року (справа № 6-57цс11). Враховуючи те, що відповідач не є власником житла, понад один рік без поважних причин у спірному будинку не проживає, витрати по утриманню будинку не несе, суд вважає, що позов слід задовольнити та визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] . Сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір віднести за рахунок позивача. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved