Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-24 00:00:00

22.01.2019 до Голопристанського районного суду Херсонської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог, приватний нотаріус Негра Л.А., про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину. Обґрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] посилався на те, що згідно з рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області №654/2986/14-ц від 21.10.2014 про поділ майна подружжя він та [PERSON] є співвласниками земельних ділянок: кадастровий № 6522310100:01:003:0177 площею 0,0835 га розташованої за адресою [ADDRESS] а; кадастровий № 6522310100:01:003:0178 площею 0,0903 га, розташованої за адресою [ADDRESS] ; кадастровий № 6522310100:01:003:0179 площею 0,0876 га, розташованої за адресою [ADDRESS] ; кадастровий № 6522310100:01:003:0180, площею 0,082 га, розташованої за адресою [ADDRESS] ; кадастровий № 6522310100:01:003:0170, площею 0,0895 га, розташованої за адресою [ADDRESS] , кадастровий № 6522310100:01:003:0171 площею 0,0836 га розташованої за адресою [ADDRESS] а; кадастровий № 6522310100:01:003:0172, площею 0,0701 га, розташованої за адресою [ADDRESS] ; кадастровий № 6522310100:01:003:0173, площею 0,0866 га розташованої за адресою [ADDRESS] ; кадастровий № 6522310100:01:003:0174, площею 0,0990 га розташованої за адресою [ADDRESS] ; кадастровий № 6522310100:01:003:0175, площею 0,0994 га, розташованої за адресою [ADDRESS] ; кадастровий № 6522310100:01:003:0176 площею 0,0867 га розташованої за адресою [ADDRESS] ; які об`єднані в земельну ділянку площею 1,2334 га кадастровий номер 6522310100:01:003:0565, розташовану за адресою: [ADDRESS] , в рівних частках.\~ 07 лютого 2018 року [PERSON] подарувала [PERSON] 1/2 частину земельної ділянки площею 1,2334 га кадастровий номер 6522310100:01:003:0565, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Цей договір посвідчено приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Нерою Л.А., зареєстровано в реєстрі за №121. В 2014 році судом по справі лише конкретизовано право власності кожного із подружжя: [PERSON] і [PERSON] , на спірне майно та визначено ідеальні частки у праві власності, які є лише абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності (по 1/2) та не виокремлювалось майно в натурі, однак зумовило зміну правового режиму майна - з спільної сумісної власності на режим спільної часткової власності, однак не призвело до припинення режиму спільної власності подружжя. Визначення ідеальної частки в праві спільної сумісної власності без виділу частки або поділу спільного сумісного майна в натурі, не має самостійного правового значення та не призводить до автоматичного виокремлення майна та припинення режиму спільної власності, та не наділяє жодного із співвласників правом одноосібного володіння певною частиною майна. Зважаючи, що спірна земельна ділянка не була реально поділена в натурі, між подружжям не визначався порядок користування вказаним об`єктом нерухомості, відтак для відчуження майна одним із подружжям, необхідне отримання згоди іншого подружжя при розпорядженні спільним майном, зокрема при вчинені правочину дарування нерухомого майна, яка до того ж має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Крім того, при посвідченні нотаріусом договору дарування земельної ділянки допущено низку порушень, а саме: нотаріус не перевірив, чи перебувала [PERSON] у шлюбі, наявність згоди другого із подружжя, належність земельної ділянки до спільної часткової власності подружжя, набуття земельної ділянки за договором про поділ, не здійснено належну перевірку про відсутність заборон відчуження. Відсутність згоди одного із співвласників - діючого подружжя на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Разом з тим відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору дарування позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні нового набувача майна за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Оскільки оскаржуваний договір дарування укладений без нотаріально посвідченої згоди чоловіка [PERSON] , який є співвласником земельної ділянки, який до того ж є власником об`єктів нерухомого майна, що розташовані на спірній земельній ділянці, без виділу її в натурі, без укладення договору про поділ, а відтак в силу вимог ст. 368 ЦК України, 88 ЗК України, ч,3 статті 65, ст. 67 СК України, наявні підстави для визнання договору дарування недійсним відповідно до статей 203,215 ЦК України. У зв`язку з викладеним позивач просив визнати недійсним договір дарування однієї другої частки земельної ділянки площею 1,2334 га кадастровий номер 6522310100:01:003:0565, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що укладений між [PERSON] та [PERSON] посвідченим 07.02.2018 приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Негрою Л.А. зареєстрованим в реєстрі за № 121; скасувати державну реєстрацію вказаного договору дарування та скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на 1/2 частину земельної ділянки площею 1,2334 га кадастровий номер 6522310100:01:003:0565. В судовому засіданні в режимі відеоконференції представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав, що зазначені у позові, наполягала на задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] адвокат Овчаренко О.І. у судовому засіданні визнав позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] адвокат Вічна І.М. в судовому засіданні проти позову заперечувала, подала відзив, в якому просила відмовити в позові, оскільки предмет договору дарування не є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , оскаржувана угода не порушує права позивача. Приватний нотаріус Негра Л.А. у судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що при посвідченні договору дарування 1/2 частки земельної ділянки між [PERSON] та [PERSON] нею було дотримано вимог чинного законодавства, зокрема з метою перевірки відсутності/наявності обтяжень відчужуваної земельної ділянки була отримана Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - земельної ділянки з кадастровим № 65222310100:01:003:0565. Пошук було проведено за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна, що відповідає Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.211р. № 1141. Згідно інформаційної довідки щодо об`єкта нерухомого майна №113158143 від 07.02.2018 року, земельна ділянка з кадастровим номером 6522310100:01:003:0565 є об`єктом спільної часткової власності, в якому частка [PERSON] визначена за рішенням суду і складає 1/2 (одну другу), а тому для посвідчення договору дарування згода [PERSON] була не потрібна. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши сторони, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області №654/2986/14-ц від 21 жовтня 2014 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особистою власністю майна, набутого за час окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 01 жовтня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справу від 23 грудня 2015 року, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя задоволено частково, зокрема визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину придбаного за час шлюбу майна, а саме земельних ділянок: кадастровий № 6522310100:01:003:0177 площею 0,0835 га розташованої за адресою [ADDRESS] а; кадастровий № 6522310100:01:003:0178 площею 0,0903 га, розташованої за адресою [ADDRESS] ; кадастровий № 6522310100:01:003:0179 площею 0,0876 га, розташованої за адресою [ADDRESS] ; кадастровий № 6522310100:01:003:0180, площею 0,082 га, розташованої за адресою [ADDRESS] ; кадастровий № 6522310100:01:003:0170, площею 0,0895 га, розташованої за адресою [ADDRESS] , кадастровий № 6522310100:01:003:0171 площею 0,0836 га розташованої за адресою [ADDRESS] а; кадастровий № 6522310100:01:003:0172, площею 0,0701 га, розташованої за адресою [ADDRESS] ; кадастровий № 6522310100:01:003:0173, площею 0,0866 га розташованої за адресою [ADDRESS] ; кадастровий № 6522310100:01:003:0174, площею 0,0990 га розташованої за адресою [ADDRESS] ; кадастровий № 6522310100:01:003:0175, площею 0,0994 га, розташованої за адресою [ADDRESS] ; кадастровий № 6522310100:01:003:0176 площею 0,0867 га розташованої за адресою [ADDRESS] ; які об`єднані в земельну ділянку площею 1,2334 га кадастровий номер 6522310100:01:003:0565, розташовану за адресою: [ADDRESS] , які придбані 30.10.2007 року (відповідно до договорів купівлі - продажу реєстраційні №№ 5269; 5309; 5301; 5305; 5297; 5273; 5277; 5281; 5285; 5289; 5293, посвідчених нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Маршаловою M.B.). 07 лютого 2018 року [PERSON] подарувала за договором дарування належну їй 1/2 частку земельної ділянки площею 1,2334 га, кадастровий номер 6522310100:01:003:0565, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Херсонської області Негра Л.А. та зареєстровано в реєстрі за №121. Частиною першою\~статті 215 ЦК України\~передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої, шостої\~статті 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях\~316,\~317,\~319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої\~статті 355 ЦК України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У\~статті 60 СК України\~закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~стаття 368 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Спільною сумісною власністю є спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності. Після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356\~ЦК України\~як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Тобто, статус спільної власності двох або більше осіб залежить від визначення чи не визначення часток кожного зі співвласників у праві власності: якщо такі частки визначені - право власності належить співвласникам на праві спільної часткової власності, а якщо частки співвласників у праві власності не визначені - спільна власність є спільною сумісною власністю. Судом установлено, що кожному зі співвласників за результатами рішення суду належало по 1/2 частки спірної земельної ділянки. Таким чином земельна ділянка є об`єктом спільної часткової власності. За таких обставин доводи позивача про те, що спірна земельна ділянка є об`єктом права спільної сумісної власності спростовується вищевикладеним. Відповідно до частини першої\~статті 361 ЦК України\~співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник-продавець зобов`язаний повідомити інших співвласників про намір продати свою частку (частина друга\~статті 362 ЦК України). Такий обов`язок співвласника у разі безоплатного відчуження його частки у спільному майні чинним законодавством не передбачений. Оскільки земельна ділянка не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а належить сторонам на праві спільної часткової власності, згода [PERSON] на розпорядження [PERSON] своєю часткою у спільній частковій власності шляхом укладення договору дарування не вимагається. Статтею 204 ЦК проголошується презумпція правомірності правочину. Тобто, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вказана норма має імперативний характер та вказує на те, що всі інші треті особи, у тому числі державні органи, не можуть нехтувати правами і обов`язками, що виникли в учасників такого правочину, а відтак не повинні порушувати ці права та не перешкоджати здійсненню їх обов`язків. Однак така презумпція може бути спростована у двох випадках: по-перше, неправомірними мають вважатися такі правочини, які за своїм змістом, формою чи іншими елементами визнаються законом недійсними з моменту їх вчинення (нікчемні правочини); по-друге, вважатимуться неправомірними також ті правочини, недійсність яких встановлюється судом на вимогу заінтересованої особи у встановлених законом випадках (оспорювані правочини). В абзаці 5 п. 5 постанови пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року N 9 зазначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. В аналізі ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі одна із сторін договору або інша заінтересована особа. ЦК не містить визначення поняття "заінтересована особа", тобто залишає його оціночним. Тому слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів. У зв`язку з цим виділяють декілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно). В будь-якому разі судам необхідно враховувати, що коло заінтересованих осіб має з`ясовуватись в кожному конкретному випадку залежно від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом. Отже, вказівка в ч. 3 ст. 215 ЦК на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, а й за позовом заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану. Суд виходить із того, що права [PERSON] як співвласника вказаної земельної ділянки відчуженням [PERSON] за договором дарування належної їй частки, порушені не були, зміст та обсяг прав та інтересів позивача не залежить від того хто є співвласником іншої частки земельної ділянки, а тому дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Визнання позову представником відповідача [PERSON] адвокатом Овчаренко О.І. порушує право [PERSON] , яка набула право власності за оспорюваним договором дарування, а тому не може бути прийняте судом. \~\~

Outcome: dismissed