Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , третя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, в якому просить визначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , з позивачем [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 2004 року. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08.09.2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Від шлюбу мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Вказує, що з моменту припинення шлюбних відносин і по теперішній час діти повністю перебувають на утриманні позивача та проживають разом з нею у квартирі, яка належить позивачу на праві приватної власності, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Житло обладнано всім необхідним для проживання неповнолітніх дітей: окремими спальними місцями, місцем для навчання, різними пристосуваннями для навчання та відпочинку. Зазначає, що останнім часом відповідач почав висловлювати погрози щодо зміни місця проживання їх дітей. Позивач не заперечує проти спілкування відповідача з дітьми. Також позивач посилається на те, що у відповідача не має власного житла, на даний час останній проживає разом із батьками, у піклуванні та вихованні дітей участі не приймає. 17.05.2021 року Департаментом служб у справах дітей надано пояснення, в яких позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Також надано висновок № 253 від 14.04.2021 року щодо доцільності визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12.01.2021 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.05.2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явилась. Від її представника надійшла заява, в якій вона просить проводити судове засідання без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій вказує, що проти позовних вимог не заперечує, та просить проводити судове засідання без його участі. Третя особа у судове засідання представника не направила, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку шляхом направлення судової повістки на адресу місцезнаходження. В поясненнях, наданих до суду, просить розглядати справу без участі представника третьої особи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини. Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 18.01.2005 року, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] . Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 07.12.2010 року, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] . Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08.09.2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 17.04.2020 року Комінтернівським районним судом м. Харкова видано судовий наказ, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , в розмірі однієї третини заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, на кожну дитину, починаючи з 03.04.2020 року і до досягнення [PERSON] , [INFO] , повноліття, а потім починаючи з 09.01.2023 року, стягувати аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, до досягнення [PERSON] , [INFO] повноліття, тобто до [INFO] . Відповідно до копії довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 13.11.2020 року, [PERSON] та [PERSON] проживають разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . З копії договору купівлі-продажу від 04.03.2009 року та з витягу з Державного реєстру правочинів встановлено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності. Відповідно до інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 12.01.2021 року встановлено, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . З відповіді Директора ХСШ № 119 від 17.11.2020 року вбачається, що [PERSON] навчається в 4-А класі Харківської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 119 Харківської міської ради Харківської області з 31.08.2017 року по теперішній час. Мати [PERSON] відвідує батьківські збори, цікавиться навчальними досягненнями сина, здійснює догляд за ним. Батько [PERSON] школу відвідував один раз, на батьківських зборах жодного разу не був, шкільними справами не цікавиться. З відповіді ДВНЗ "Харківський коледж будівництва, архітектури та дизайну" № 01-17/305 від 18.11.2020 року вбачається, що [PERSON] навчається у ДВНЗ "Харківський коледж будівництва, архітектури та дизайну". З матір`ю студента з боку класного керівника ведеться постійно індивідуальна робота. Мати завжди відгукується на прохання, адекватно реагує на зауваження, цікавиться навчанням дитини, оплачує всі необхідні витрати, пов`язані з навчальним процесом у коледжі. Договір про надання освітніх послуг між ВНЗ та фізичною особою укладено саме із [PERSON] . На підставі цього договору вона оплачує навчання. Відповідно до висновку Департаменту служб у справах дітей № 253 від 14.04.2021 року орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Таким чином, між сторонами склались правовідносини щодо визначення місця проживання дитини, що регулюються нормами Конвенції про права дитини, приписами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батькипроживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Приймаючи до уваги, що відповідач не заперечує щодо визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, враховуючи висновок органу опіки та піклування, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Щодо позовних вимог про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , суд зазначає наступне. Згідно з ч. 3 ст. 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Приписами ч. 2 ст. 29 ЦК України встановлено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Враховуючи те, що [PERSON] , [INFO] , на час розгляду справи виповнилось 16 років, то він має право вільно обирати собі місце проживання, в зв`язку з чим суд дійшов висновку, що вимоги про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] задоволенню не підлягають. З огляду на викладене, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи і заперечення сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню . Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial