Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Cлужба у справах дітей Вінницької міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини - [PERSON] [INFO] за кордон без згоди батька [PERSON]. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 2003 р. по травень 2012 р. Після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, син позивача та відповідача - [PERSON] залишився проживати разом із позивачем та повністю перебуває на її утриманні. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. [PERSON] навчається в одинадцятому класі та планує вступати до вищого навчального закладу у м. Кельце, Польща, для чого останньому необхідно скласти іспити які відбудуться у період з 01 травня 2017 року по 22 липня 2017 року та з 01 серпня 2017 року по 17 січня 2018 року. Виїзд дитини за кордон на навчання сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на його духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Однак для виїзду дитини за кордон, необхідно мати дозвіл батька, який щодо вирішення даного питання ухиляється, в силу чого позивач змушена звернутися до суду та просить надати їй дозвіл на виїзд [PERSON] за кордон на навчання у м. Кельце, Польща, без дозволу батька дитини [PERSON] в період з 01 травня 2017 року по 22 липня 2017 року та з 01 серпня 2017 року по 17 січня 2018 року. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, щодо заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач в судові засідання призначені на 16.03.2017р., 03.04.2017р., не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином, конверти з повісткою про виклик в судове засідання повернулися на адресу суду з відміткою відділення поштового зв'язку «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 26-27, 33-34), що розцінюється судом, як належне повідомлення особи про дату, час та місце розгляду справи. Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. При цьому, як вбачається з частини дев'ятої статті 74 ЦПК України, відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик, відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. Оголошення про виклик відповідача в судове засідання призначене на 13.04.2017р. було опубліковано в газеті «Вінниччина», випуск №27 від 07.04.2017 року, проте відповідач в судове засідання, призначене на 13.04.2017р. не з'явився в черговий раз. Відповідно до частини першої статті 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Разом з тим, відповідно до частини четвертої статті 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, з урахуванням приписів статей 169, 224 ЦПК України суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін і представник позивача не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Представник третьої особи в судове засідання не з'явилася, однак в попередніх судових засіданнях просила суд прийняти рішення в інтересах дитини. Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову виходячи з наступного. Як вбачається зі свідоцтва про розірвання шлюбу, яке видано 29 травня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 225. (а.с. 5) Відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER], виданого міським відділом реєстрації актів громадянського стану управління юстиції Вінницької області 11.03.2003р., [PERSON] (відповідач) являється батьком [PERSON], який народився [INFO], [PERSON] - мати [PERSON]. Отже, [PERSON], який народився [INFO]. на даний час є неповнолітній, його вік 17 років 3 місяці. Як вбачається з довідки №136 від 05.04.2017р., [PERSON] навчається у комунальному закладі «Навчально - виховний комплекс: загальноосвітня школа I-III ступенів - гімназія №6 Вінницької міської ради» в 11-му класі в 2016 - 2017 навчальному році. Згідно довідки - інформації від 08.02.2017р. виданої Центром освіти «Лідер», [PERSON] пройшов попередню реєстрацію абітурієнтів університету ім. Яна Кохановського у м. Кельце, Польща, а також проходить інтенсивний підготовчий курс польської мови для вступного іспиту до даного університету. Центр освіти «Лідер» гарантовано сприятиме організації вступного процесу до університету ім.. Яна Кохановського. Планується організоване перевезення студентів та їх батьків до м. Кельце та поселення студентів у студентському гуртожитку при університеті Яна Кохановського м. Кельце, Польща. (а.с. 9) В судовому засідання позивач пояснила, що в разі вступу її сина до навчального закладу, вона буде супроводжувати його до міста Кельце, Польща, для організації його поселення та забезпечення умов для його навчання. Разом з тим, як вбачається із заяви самого [PERSON], наданої в судовому засіданні представником позивача, останній дійсно бажає отримати вищу освіту в університеті ім. Яна Кохановського у м. Кельце, Польща, для чого йому необхідно особисто скласти документи під час вступної компанії, яка буде проходити у період з 01 травня 2017 року по 22 липня 2017 року, а у випадку вступу до даного навчального закладу також з 01 серпня 2017 року по 17 січня 2018 року. Визначаючись щодо позовних вимог суд виходить з того, що згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-ХІІ від 27.02.1991 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини, а у статті 18 даної Конвенції зазначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У статті 4 Конвенції «Про контакт з дітьми» від 15 травня 2003р., яка ратифікована Україною Законом №166-V від 20.09.2006 та набрала чинності для України з 1 квітня 2007р. зазначено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. У відповідності до вимог статті 7 Сімейного кодексу України, дитині має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. За змістом положень статей 141, 150-152, 155, 157 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані забезпечити дитині належні виховання, розвиток, матеріальне забезпечення. За загальним правилом питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Положеннями частини 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року №3857-XII регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері. Відповідно до частини 1 статті 1 даного Закону громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну. Згідно з пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду. При цьому, відмовити у наданні такого права суд може тільки у тому випадку, якщо таке рішення шкодить найвищим інтересам дитини. Однак, суд звертає увагу на те, що [PERSON], який народився [INFO]. на даний час досяг 16-річного віку, йому 17 років 3 місяці, а тому вищевказані положення Цивільного кодексу України та Правил перетинання державного кордону громадянами України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Натомість, відповідно до другого речення частини третьої статті 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. При цьому, частиною четвертою статті 313 ЦК України передбачено, що фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Наявності таких випадків в судовому засіданні не встановлено, однак як пояснила позивач та її представник в судовому засіданні відсутність дозволу на тимчасовий виїзд за межі України без згоди батька створює [PERSON] перешкоди для реалізації свого права на здобуття освіти. Відповідно до статті 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. За приписами статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З урахуванням вищевикладеного з метою захисту прав та інтересів дитини [PERSON], суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити, оскільки надання [PERSON] дозволу на виїзд [PERSON], [INFO], за кордон на навчання у м. Кельце, Польща, без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON] буде відповідати інтересам дитини та в жодному разі не порушує права відповідача. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути 640,00 грн. витрат пов'язаних зі сплатою судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved