Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-03 00:00:00

21.06.2019 року [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Першого Київського відділу Державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, в якій просить суд зняти арешт та заборону відчуження з: нежитлової будівлі загальною площею 7,6 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , номер запису про право власності 21435257; нежитлової будівлі площею 7,6 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , номер запису про право власності 21434553; нежитлової будівлі площею 4,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , номер запису про право власності 21433689; нежитлової будівлі площею 7,8 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , номер запису про право власності 21433313; нежитлової будівлі площею 7,8 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , номер запису про право власності 21433007; квартири, загальною площею 93,1 кв.м., житловою 47 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , номер запису про право власності 20249848; квартири, загальною площею 48,8 кв.м., житловою 29,5 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , номер запису про право власності 267 в книзі 574пр-37, реєстраційний номер 10806395, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юхневич М.М. 21.05.2005 року; 1/4 частини квартири, загальною площею 65,4 кв.м., житловою 38,9 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, які накладені 22.03.2012р. державним виконавцем Першого Київського ВДВС ОМУЮ постановою серія та номер 30263752, вказавши, що рішення суду є підставою для внесення відповідних змін до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що він є власником вищезазначеного нерухомого майна. Позивач вказує, що 22.03.2012 року державним виконавцем Першого Київського ВДВС ОМУЮ було винесено постанову серія та номер 30263752, якою накладено арешт на та оголошено заборону відчуження зазначеного нерухомого майна, яке йому належить на праві власності. 17.05.2019 року, як зазначає позивач, він отримав відповідь за № 9807 від старшого державного виконавця Першого Київського відділу Державної виконавчої служби м. Одеси про те, що у відділі відсутнє виконавче провадження у зв`язку з закінченням терміну зберігання, за яким накладено арешт на його майно, і йому рекомендовано звернутися до суду з заявою щодо звільнення майна з-під арешту. 22.05.2019 року, як стверджує позивач, він отримав також довідку про те, що у відділі немає відносно нього ніякого виконавчого провадження станом на 22.05.2019 року. Позивач зазначає, що на теперішній час у нього ніякої заборгованості немає. З урахуванням викладеного, оскільки накладення арешту та заборона відчуження позбавляє його у повному обсязі користуватися правами власника майна, а також приносить шкоду іншим співвласникам, [PERSON] звернувся до суду із відповідним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 26.06.2019 рокубуло прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою[PERSON] до Першого Київського відділу Державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області про зняття арешту з майна, оголошення заборони на його відчуження. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження.Призначено підготовче засідання. У підготовчому засіданні 15.01.2020 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні 04.02.2020 року позивач заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача - Першого Київського відділу Державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області про час та місце підготовчих та судового засідань повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень, які наявні у матеріалах справи, у підготовчі та судове засідання не з`явився, про поважність причин відсутності не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. Відповідно до ст.ст. 280, 281 ЦПК України за згодою позивача Київським районним судом м. Одеси постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Як вбачається із матеріалів справи, позивачу - [PERSON] на праві власності належить нежитлова будівля загальною площею 7,6 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , нежитлова будівля площею 7,6 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , нежитлова будівля площею 4,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , нежитлова будівля площею 7,8 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , нежитлова будівля площею 7,8 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , квартира, загальною площею 93,1 кв.м., житловою 47 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , квартира, загальною площею 48,8 кв.м., житловою 29,5 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Крім того, [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом належить 1/4 частина квартири, загальною площею 65,4 кв.м., житловою 38,9 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта вбачається, що поставною про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 30263752, виданою 22.03.2012 року головним державним виконавцем Першого Київського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Тодоровим В.Д., виконавче провадження В-2/344 було накладено арешт та оголошено заборону на відчуження вищевказаного нерухомого майна. У судовому засіданні 04.02.2020 року [PERSON] повідомив суду, що арешт та заборона на відчуження нерухомого майна були накладені державним виконавцем оскільки у нього існував спір з Пенсійним фондом, де він був боржником, а Пенсійний фонд стягувачем. Листом від 17.05.2019 року за № 9807 Перший Київський відділ Державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області повідомив про те, що виконавче за яким накладено арешт, завершено більше трьох років тому, та знищено відповідно до наказу «Про затвердження Порядку роботи з документами в органах виконавчої служби» - строк зберігання завершених виконавчих провадженьпереданих на зберігання становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень,за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік. У зв`язку з відсутністю у відділі виконавчого провадження за яким накладено арешт та враховуючи вищевикладене, Перший Київський відділ державної виконавчоїміста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області не має змоги надати інформацію про накладення арешту. Крім того, листом від 22.05.2019 року за № 10090 Перший Київський відділ державної виконавчоїміста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області повідомив про те, що згідно відомостей з Автоматизованої системи виконавчого провадження відкритих виконавчих проваджень відносно [PERSON] станом на 22.05.2019 року у відділі не має. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. На підставі ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності, або обмежене в його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як роз`яснює п. 2 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України від 3.06.2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Позови на захист майнових прав малолітніх та неповнолітніх дітей боржника (засудженого) можуть бути пред`явлені їхніми законними представниками, а у випадках, встановлених законом, органами та особами, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб (статті 3, 45 ЦПК). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року № 2677-VI) (далі - Закон про виконавче провадження). Звертаючись до суду із позовом, позивач ставить перед судом вимоги про зняття арешту із майна, що належить йому, оскільки накладення арешту на майно порушує його права, як власника, захист якого передбачено ст.ст. 319, 321, 391 ЦК України. На думку суду позивач звернувся до відповідача про зняття арешту як до неналежного, оскільки, виконавча служба виконує дії, в тому числі про накладення арешту та про його зняття і не може бути відповідачем по справі та вимоги в межах даної цивільної справи неможливо вирішити, оскільки вирішення цієї позовної вимоги стосується прав та обов`язків іншої особи, у даному випадку стягувача, яким, за твердженням позивача, є Пенсійний фонд, який не є відповідачем у даній справі, та, взагалі, не є учасникам даної цивільної справи, а відтак вирішення даної вимоги є можливим шляхом пред`явлення інших позовних вимог до іншої особи поза межами даного цивільного провадження. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 55 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. У підготовчих засіданнях суд неодноразово наголошував на тому, що позов пред`явлено не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, та пропонував позивачу уточнити суб`єктний склад учасників справи, однак відповідного клопотання під час розгляду справи заявлено не було, відповідних уточнень до позовної заяви не надано, що виключає можливість задоволення позову пред`явленого до неналежного відповідача. Враховуючи вимоги ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні та допустимі докази відповідно до вимог ст.ст. 76-81 ЦПК України. При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77, 78, ч. 3 ст. 82 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача. Положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено наступне, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; підстави, передбачені пунктом 12 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Крім того, відповідно до ч. 1. ст. 50 Закону «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Відповідно до ст. 60 Закону «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Державний виконавець зобов`язаний зняти арешт з рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У разі наявності письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов`язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. В даному конкретному випадку відсутні обставини, передбачені ч.ч. 1-4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», ч. 1. ст. 50 та ч.ч. 1-4 ст. 60 Закону «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин). Також, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування ч.5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» та ч.5 ст. 60 Закону «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), оскільки [PERSON] ,в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, не надав суду доказів про відсутність у нього спору з Пенсійним фондом, внаслідок чого були накладені арешти. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, обставини на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог про те, що наявність арешту майна порушує його права власності на це майно, не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах ч.2 ст. 321 ЦК України, а тому позовні вимоги [PERSON] до Першого Київського відділу Державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області про зняття арешту з майна, оголошення заборони на його відчуження,є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у позові, судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed