Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-11 00:00:00

[PERSON] 27 січня 2020 року звернулася до суду із заявою, в обґрунтування якої посилається на те, що її батько [PERSON] помер [INFO] в м. Кадіївка Луганської області, що знаходиться на тимчасово окупованій території України. Причина смерті - хронічна недостатність кровообігу, дифузний кардіосклероз. Луганський МВДРАЦС відмовив їй у видачі свідоцтва про смерть батька у зв`язку з невизнанням документів, виданих на непідконтрольній Україні території та повідомив про наявність розбіжностей у написанні прізвища української мовою її та батька. Оскільки наявність між нею та батьком родинних відносин не підтверджена вона не може в судовому порядку встановити факт смерті [PERSON] та в подальшому реалізувати свої спадкові права, тому просить суд встановити факт родинних відносин та встановити факт смерті громадянина України [PERSON] . Заявник [PERSON] у судове засідання не з`явилася, в заяві на ім`я суду просить справу розглянути за її відсутністю, заявлені вимоги підтримує. Представник заінтересованої особи Луганського міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належно. Представник заінтересованої особи Рубіжанське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області у судове засідання не з`явився, в заяві на ім`я суду просить справу розглянути за її відсутністю, та ухвалити рішення на розсуд суду. Тому суд відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України вирішив справу розглянути за відсутністю сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 247 цього Кодексу у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, суд вважає за необхідне вимоги [PERSON] задовольнити. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ч.1 ст. 13 цього Кодексу суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є доказами, які містять інформацію щодо предмету доказування. Згідно до ст. 79 цього Кодексу достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Пунктом 1 ч.1 ст. 315 вказаного Кодексу у судовому порядку можуть бути встановлені родинні відносини між фізичними особами. Згідно п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року із змінами «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації цивільного стану факту смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 317 цього Кодексу заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Докази, які додані до справи, свідчать про наступне. У свідоцтві про народження зазначено, що батьком /мовою оригіналу/ [PERSON] є " [PERSON] "(а.с. 9). Відповідно до копій паспортів [PERSON] (а.с. 5-6) та [PERSON] (а.с. 8) прізвища останніх російською мовою зазначені однаково - "Крец". Отже вказані докази свідчать про те, що заявник та [PERSON] по відношенню один до одного є донькою та батьком, тому факт наявності родинних відносин суд вважає встановленим. Щодо вимог про встановлення факту смерті [PERSON] суд зазначає наступне. Громадянин України [PERSON] , [INFO] , уроджений в смт. Приазовське Приазовського району Запорізької області, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть та довідки про причину смерті №206 від 09 вересня 2019 року, виданих «Державною установою «Поліклініка №1 «Стахановської центральної міської багатопрофільної лікарні» так званої «Луганської народної республіки» (а.с. 10, 11), [PERSON] помер [INFO] дома в м. Стаханові, причина смерті - хронічна недостатність кровообігу, дифузний кардіосклероз. Факт смерті [PERSON] в м. Кадіївка підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим «Відділом запису актів цивільного стану Стахановського міського управління юстиції Міністерства юстиції так званої ЛНР», яке видане на тимчасово непідконтрольній українській владі території (а.с. 13), а також фотокартками з місця поховання (а.с. 14-15). Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до наведеного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території є обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини. Неможливість отримання заявником у м. Кадіївка Луганської області необхідних документів для реєстрації факту смерті виникла внаслідок розташування цього міста на тимчасово окупованій території України та проведення у зв`язку з цим на зазначеній території антитерористичної операції. Луганський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області відмовив заявнику у державній реєстрації смерті [PERSON] на підставі видачі медичного документу невстановленого зразка на території, непідконтрольній українській владі (а.с. 12). У даному випадку заявник не має іншої можливості, крім як у судовому порядку, підтвердити наявність юридичного факту для подальшої реалізації своїх спадкових прав. Згідно приписів ч. 4 ст. 317 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

Outcome: approved