Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-05 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та про розподіл спільного майна подружжя. В підтвердження своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 27 грудня 2010 року між сторонами був укладений шлюб, який зареєстрований Малоданилівською селищною радою Дергачівського району Харківської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за №57. За час перебування в шлюбі, сторони мають спільну дитину доньку [PERSON], [INFO]. Позивач, відповідач та їхня дочка [PERSON] проживали разом 6 років, сторони вели спільне господарство та будували міцні сімейні відносини. Нажаль, все вищевказане більше стосується перших років спільного життя, але останні роки сторони не можуть як сімя проживати разом, виконувати сімейні обовязки, спокійно вирішувати навіть нескладні поточні проблеми, постійно сперечаються та принижують один одного. Постійні сварки та скандали неодноразово відбувалися в присутності дитини сторін. Оскільки, як позивач вважає, спільна дитина сторін є ще маленькою і багато речей не розуміє, але в подальшому це може суттєво вплинути на її психіку, погляди на життя, в тому числі на життя в шлюбі та формування її світогляду, особливо, щодо відносин в родині між чоловіком та жінкою, які є основною будь якої сімї. Позивач неодноразово звертала увагу на це свого чоловіка, але відповідач повністю ігнорував та ніяк не реагував на позивача зауваження. Сторони неодноразово протягом останніх років намагалися говорити один з одним про сторін особисті сімейні проблеми, спокійно вирішувати їх та ніяких результатів це не дало. В сімейних стосунках нічого не змінювалось за останніх кілька років, хоча сторони прикладали для цього максимально зусиль, відносини сторін переросли в ще більш ворожі. В результаті розмов сторін, позивач прийшла до висновку, що розлучення це єдиний вихід для сторін побудувати нове щасливе життя та зберегти нормальне бачення про сімю спільної дитини сторін, тим більше відповідач особисто вирішив сам розірвати із позивачем будь-які стосунки, сказав позивачу, щоб вона з дитиною переїжджали до матері та замінив вхідний замок в приміщенні, де сторони спільно проживали, та не відвідує ні позивача, ні дитину, матеріально не забезпечує та не приймає участі у вихованні доньки [PERSON] З підстав наведених вище, збереження сімї і подальше спільне проживання з відповідачем є неможливим. Крім того, спільна дитина сторін, що була народжена за час шлюбу проживає та буде проживати із позивачем. В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства у 2012 році за спільні кошти сторонами на підставі договору купівлі-продажу набуто спірне майно квартиру [ADDRESS], ринкова вартість якої становить 1040000 грн. У звязку з тим, що донька сторін проживає з позивачем і надалі буде проживати з нею, тому [PERSON] просила збільшити її частку в квартирі та визнати за нею право власності на 2\\3 частини нерухомого майна. Також в період шлюбу сторонами за спільні кошти було придбано: -автомобіль Хюндай-Акцент, реєстраційний номер [NUMBER], 2012 року випуску, ринкова вартість якого становить 260000 грн.; -духова шафа марки «КАІSER», ринкова вартість якої становить 18000 грн.; -пилосос марки «Samsung», ринкова вартість якого становить 3000 грн.; -пральна машина марки «LG», ринкова вартість якої становить 9000 грн.; -телевізор марки «Samsung», ринкова вартість якого становить 19000 грн. Всі вищеперераховані предмети та обєкти, являються обєктами права спільної сумісної власності подружжя, тобто позивача власністю та власністю відповідача. Відповідач [PERSON] надав суду заперечення, згідно яких позовні вимоги щодо зазначеного розподілу майна між сторонами вважає незаконними та необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав: у 2016 році позивач вирішила піти від відповідача, вона забрала практично всю побутову техніку: телевізор LG вартістю 9000 грн., професійний фотоапарат Canon 18\~000 грн., велосипед Cronus 12000 грн., планшет Asus 5000 грн., мультиварку Redmond 5000 грн., кофе машину 7000 грн., диван 3135 грн., а всього майна на суму 59135 грн. за ринковими цінами. Таким чином, посилання позивача на те, що відповідач повинен позивачу сплатити 50000 грн. за побутову техніку зазначену у позові, а саме: духова шафа, пилосос, пральна машина та телевізор є безпідставними та жодним доказом не підтвердженими. До позову не надані докази наявності такої техніки у спільному користуванні сторін та не надані товарні чеки на даний товар. Більш того, духова шафа КАІSER куплена відповідачем особисто до шлюбу 24.12.2010. Тому, відповідач вважає, що саме позивачка повинна сплатити відповідачу вартість Ѕ частини від вартості побутової техніки, яку позивач забрала у своє особисте користування у розмірі 29567, 50 грн. 07 липня 2016 року позивач продала автомобіль Nissan Х-trail 2004 року випуску за 200000 грн., договір купівлі-продажу транспортного засобу №ТСЦ 6341/2/5584 від 07.07.2016, гроші від продажу позивач залишила собі. Відповідач не заперечував, бо сторони знаходились у шлюбі і позивач хотіла придбати собі інший автомобіль. У відповідача в користуванні залишився автомобіль Hyundai accent RB 1.4 2012 року випуску. У 2016 році відповідач залишився без роботи. Утримувати автомобіль для відповідача стало дорого і відповідач 08.10.2016 за довіреністю передав його [PERSON], [PERSON] На даний час відповідач не є власником даного автомобіля. Таким чином, на даний момент позивачка повинна відповідачу Ѕ частину доходу від продажу сумісного майна автомобіля - 100000 грн. Відповідачем у особисту приватну власність за договором купівлі-продаж майнових справ №3174/К-38 від 14.04.2014 на квартиру [ADDRESS], придбано нерухоме майно. У період з 2014 року по 2016 рік відповідач сплачував грошові кошти за даним договором та 08.02.2016 сплатив повну суму. Зазначене нерухоме майно відповідач придбав за особисті гроші. На момент прийняття рішення про купівлю квартири, відповідач вже зрозумів, що для дружини відповідача дуже важливим є матеріальна сторона шлюбу і тому вважав за потрібне не повідомляти позивача про придбання нерухомості. Позивачка не знала про наявність у відповідача квартири до 2016 року. Про це також свідчить те, що позивач навіть не знає рік придбання нерухомості і у позовній заяві зазначила, що квартира була придбана відповідачем у 2012 році та не зазначила обставин придбання квартири. До шлюбу, рідна бабуся відповідача залишила йому перед своєю смертю грошові кошти у розмірі 360\~000 грн. Бабуся померла 22.09.2008, про що в книзі реєстрації смертей зроблений відповідний запис №74 від 23.09.2008 та видано свідоцтво про смерть серія І-ВЛ №180382. Відповідач довго не міг вирішити як витратити гроші і деякий час вони просто залишались у відповідача. Влітку 2010 року рідній сестрі відповідача терміново знадобились гроші, він недовго вагався, і в черговий приїзд сестри, 24.06.2010 передав сестрі в борг 350\~000 грн. Наприкінці 2013 року сестра вже мала можливість віддати більшу частину боргу. Однак, в звязку з подіями в країні, вони не мали можливості зустрітися. Десь на початку квітня 2014 року, відповідач розуміючи, що почалась інфляція і ціни стрімко зросли, поїхав до сестри і забрав гроші. Після чого, уклав договір та 14.04.2014, зробив перший внесок у розмірі 60\~000 грн., 23.04.2014 200000 грн., 26.05.2014 106408 грн., 12.02.2016 3436,40 грн. Тому вказана нерухомість не може бути спільно нажитим майном та не має бути поділена між сторонами. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник позивача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі і просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково, не заперечував проти розірвання шлюбу, так як примирення між подружжям не можливе, в частині визнання за\~[PERSON]\~права власності\~на 2\\3\~частини квартири\~[ADDRESS] в\~порядку спільного\~майна подружжяпросив відмовити. Стосовно іншого розділу майна, то просив позивачу виділити у власність духову шафу марки «KAISER» та пральну машинку марки «LG», а йому виділити у власність телевізор марки «SAMSUNG» та пилосос марки «SAMSUNG». Проти вказаної позивачем у позові вартості вищевказаного рухомого майна не заперечував. Представник відповідачів [PERSON] [PERSON] позовні вимоги визнала частково. Суд, вислухавши сторони, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, як докази в справі, приходить до наступного. Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено,\~що 27\~грудня 2010\~року між\~[PERSON] і [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований Малоданилівською селищною радою Дергачівського району Харківської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за №57. Від спільного подружнього життя сторони мають неповнолітню дитину доньку [PERSON], [INFO]. Сторони погодилися в судовому засіданні, що починаючи з 2016 року вони не можуть як сімя проживати разом, виконувати сімейні обовязки, спокійно вирішувати навіть нескладні поточні проблеми, так як постійно сперечаються та принижують один одного. З підстав наведених вище, збереження сімї і подальше спільне проживання сторін є неможливим. Відповідно до ч. 1 ст.\~21\~Сімейного Кодексу\~України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Стаття 112\~Сімейного кодексу\~України визначає, що суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідач погодився із підставами розірвання шлюбу, про які зазначила позивач у позовній заяві, а саме різні погляди на життя, відсутність любові та поваги один до одного. При цьому сторони вважають, що строк для примирення не потрібний, оскільки сімю зберегти не можливо. За таких обставин суд вважає, що позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню, оскільки сімя сторін розпалась остаточно, для її відновлення можливостей немає, сторони сімейних відносин не підтримують і поновлювати їх не збираються, подальше збереження сімї неможливе, а тому шлюб між сторонами необхідно розірвати. В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства у 2016 році за спільні кошти сторонами на підставі договору купівлі-продажу набуто спірне майно: квартиру [ADDRESS]. Також в період шлюбу сторонами за спільні кошти було придбано: автомобіль Хюндай-Акцент, реєстраційний номер [NUMBER], 2012 року випуску; духову шафу марки «КАІSER»; пилосос марки «Samsung»; пральну машинку марки «LG», телевізор марки «Samsung». Сторони погодилися\~в судовому\~засіданні стосовно\~розподілу майна\~ побутової\~техніки та\~його оцінки\~без проведення\~товарознавчої експертизи,\~а саме виділити у власність [PERSON] духову шафу марки «KAISER» вартістю 2000 грн., пральну машинку марки «LG» вартістю 1700 грн., а всього майна на загальну суму 3700 грн., виділити у власність [PERSON] телевізор марки «SAMSUNG» вартістю 4000 грн., пилосос марки «SAMSUNG» вартістю 1000 грн., а всього на загальну суму 5000 грн. Вирішуючи по суті даний спір, суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного Кодексу України). Відповідно до ч. 3 ст.\~368\~ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60\~СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За загальним правилом застосування презумпції визначеної ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобовязаний довести обставини, що її спростовують. Зазначені висновки узгоджуються із правовою позицією висловленою в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17, яка має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні даних норм права. Частиною 1 ст.\~61\~СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63\~СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.\~69\~СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70\~СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71\~СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~21.12.2007\~№11\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Згідно ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Таким чином, суд приходить до висновку, що спірна квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст.ст. 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно акту приймання-передачі майнових прав на квартиру по договору купівлі-продажу майнових прав №3174/К-38 від 14.04.2014 укладеного в м. Харків 16.02.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТАЯ» іменоване далі «Сторона-1», в особі комерційного директора АТ «КДБК» [PERSON], який діє на підставі довіреності ТОВ «ТАЯ» від 26.01.2016 посвідченої приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] та зареєстрованої в реєстрі за №80, та громадянином України - [PERSON], іменований далі «Сторона-2», що діє на підставі цивільної правоздатності та дієздатності, з іншої сторони, складено цей акт про те, що сторона-1 передала, а сторона-2 прийняла майнові права на квартиру, розташовану за адресою: вул. Клочківська буд. 101-Ж м. Харкова, а саме: секція 3; поверх - 5; квартира №-113; кількість кімнат 1; загальна площа 55,40 кв.м.; житлова площа 19,20 кв. м. на суму 369\~916, 40 грн., в тому числі ПДВ 61\~652, 73 грн. (а.с. 84). Згідно довідки № 78 від 12 лютого 2016 року, виданої директором ТОВ «ТАЯ» [PERSON] згідно доповненої угоди №1 від 08.02.2016 до договору купівлі-продажу майнових прав №3174/К-38 від 14.04.2014 на квартиру [ADDRESS], [PERSON] сплатив грошові кошти в повному обсязі в сумі 369\~916,40 грн. (а.с. 85). Згідно витягу №86 від 16.02.2016 переліку осіб, яким належать майнові права на квартири в житловому будинку по вул. Клочківська №101-Ж в м. Харків, значиться [PERSON] (а.с. 86). Згідно довідки виданої членом ліквідаційної комісії ХМУ ГУМВС України в Харківській області [PERSON] та [PERSON], [PERSON] постійно працював в ВДАІ ХМУ ГУМВС України в Харківській області на посаді співробітник і його дохід з 06.08.2013 по 13.05.2014 становить 20312.32 грн. (а.с. 130). Згідно довідки №591 від 05 грудня 2016 року про доходи виданої заступником голови ліквідаційної комісії УДАІ ГУМВСУ в Харківській області [PERSON] та бухгалтера УДАІ ГУМВСУ в Харківській області [PERSON] загальна сума доходу [PERSON] за період з 13.05.2014 по 19.05.2015 за винятком аліментів та пільгової одноразової допомоги, що не підлягає оподаткуванню, становить 40755,82 грн. (а.с. 131). Згідно довідки виданої членом ліквідаційної комісії ХМУ ГУМВС України в Харківській області [PERSON] та [PERSON], [PERSON] постійно працював в Дзержинському РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області на посаді співробітник і його дохід за період з 20.05.2015-06.11.2015 становить: 22197.55 грн. (а.с. 132). Згідно повідомлення заступника начальника ГУ ДФС у Харківській області [PERSON] [PERSON] облікована платником податків Слобожанської ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області з 28.11.2000. Знята з обліку державної реєстрації припинення підприємницької діяльності 10.07.2014. Заборгованість по сплаті податків відсутня. Згідно наданої звітності приватним підприємцем [PERSON] доходи від здійснення підприємницької діяльності відповідно по рокам склали: 2011 рік 71807, 00 грн.; 2012 рік 0,00 грн.; 2013 рік 0,00 грн.; 2014 рік 0,00 грн. Крім цього, згідно відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів, фізичною особою [PERSON] отримані доходи у вигляді соціальних виплат від установи УПТСЗН Дергачвіської РДА в наступних розмірах: 2012 рік 9879,99 грн.; 2013 рік 5719, 98 грн.; 2014 році 689,00 грн. Суд вважає посилання [PERSON] про те, що квартира [ADDRESS], ним була придбана за власні кошти, такими, що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Допитана в якості свідка рідна сестра відповідача [PERSON] - [PERSON] пояснила суду, що їх бабуся [PERSON] померла в 2008 році. За життя бабуся залишила братові відповідачу по справі свої грошові збереження. В 2010 році свідок розлучилася з чоловіком і залишилася з двома дітьми 7 років і 3 місяців, тому вона звернулася до брата і попросила в борг гроші. Брат надав їй 350\~000 грн. Вони уклали письмову угоду. В 2011 році свідок вийшла на роботу. В березні чи в квітні 2014 році повернула 350\~000 грн. брату. Від брата їй відомо, що він вирішив зробити вклад грошів в нерухомість. Старший брат у них загинув, тому бабуся трепетно відносилася до онука - відповідача по даній справі, тому залишила свої грошові кошти йому. Суд критично розцінює покази вищевказаного свідка, так як остання є рідною сестрою відповідача [PERSON], тобто фактично особою заінтересованою в розгляді даної справи. Крім того, жодного належного та допустимого доказу стосовно наявності та походження грошової суми в 360000 грн., яку начебто померла бабуся [PERSON] передала онукові, а саме договору дарування чи будь-якого іншого правочину суду не надано. Не підтверджено належними доказами і факт отримання свідком [PERSON] від брата [PERSON] у борг грошей в сумі 350000 грн. На а.с. 112 наданий відповідачем договір займу від 24.06.2010 року викликає сумніви, так як він не засвідчений належним чином нотаріально. Допитана в якості свідка [PERSON] пояснила суду, що позивач по справі [PERSON] - дочка її подруги [PERSON]. В 2015-2014 роках, точно вона не памятає, позивач по справі приїхала із чоловіком [PERSON] та з мамою до свідка, просили надати їм гроші в борг. Свідок погодилась і надала їм 250\~000 грн. без угоди, без розписки. [PERSON] повертали частинами. Весною 2016 року їй повернули 50\~000 грн., а потім літом 2016 року ще 200\~000 грн. Суд також критично оцінює пояснення вищевказаного свідка, так як недостовірною сприймається надання в борг значної грошової суми без укладання договору або без розписки сторонній особі. Крім того, за даними повідомлення заступника начальника ГУ ДФС у Харківській області [PERSON] від 22.01.2019 за № 9\\20-40-08-04-10 [PERSON] згідно податкових декларацій фізичної особи підприємця за 2013 рік отримала дохід в 90000 грн., за 2014 рік 90000 грн. Вищевказані доходи скоріше за все унеможливлюють надання в борг суми в 250000 грн. Таким чином, суд приходить до висновку, що спірна квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON]. Суд вважає\~за необхідне\~визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності за кожним в рівних частинах по 1\\2 частині квартири [ADDRESS] в порядку спільного майна подружжя. Згідно висновку судової оціночно-будівельної експертизи №6643 Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. [PERSON] від 31.10.2018 ринкова вартість квартири №113 в будинку №101-Ж за адресою: м. Харків вул. Клочківська на час проведення експертизи складає 1061835 грн. (а.с. 170-185). Також в період шлюбу сторонами було придбано автомобіль HYUNDAI ACCENT, реєстраційний номер [NUMBER], 2012 року випуску. Згідно договору купівлі-продажу Х-П №0000003314 від 21 лютого 2012 Дочірнє підприємство «Автотрейдінг-Харків», резидент України, платник податку на прибуток по ставці, що встановлена Податковим кодексом України, в особі заступника директора по фінансових питаннях [PERSON], що діє на підставі доручення №5 від 20.01.2012 з одного боку та [PERSON] підписаний договір, згідно якого [PERSON] придбав автомобіль HYUNDAI ACCENT RB 1.4 Comfort АТ із урахуванням ПДВ за 138\~250 грн. (а.с. 94). Згідно висновку судової авто-товарознавчої експертизи №17968 Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. [PERSON] від 30.01.2018 ринкова вартість автомобіля [NUMBER], на момент проведення експертизи, складає 252380 грн. (а.с. 160-163). Згідно листа №31/20-5880 від 27.10.2016 в.о. директора регіонального сервісного центру в Харківській області Міністерства внутрішніх справ України [PERSON] автомобіль HYUNDAI ACCENT, 2012 року випуску, номер кузова [NUMBER], номерний знак [NUMBER], згідно бази реєстрації транспортних засобів належить не [PERSON], а іншому власнику (а.с. 39). Згідно повідомлення №31/20 від 25.01.2017 завідувача СЮЗ РСЦ МВС в Харківській області [PERSON] Національна автоматизована інформаційна система Департаменту Державної автомобільної інспекції МВС України, легковий автомобіль, CHEVROLET LACETTI, 2007 року випуску, номер кузова KL1NF196Е7К558247, чорного кольору (так вказано у відповіді, хоча суд витребував інформацію на автомобіль HYUNDAI ACCENT, номерний знак [NUMBER]) 25.10.2016 перереєстровано у ТСЦ №4442 РСЦ МВС в Луганській області з громадянина [PERSON] на імя громадянина [PERSON], [INFO]. Підставою проведення реєстраційних дій був договір купівлі-продажу 4442/2016/146231 укладений у присутності співробітника ТСЦ №4442 РСЦ МВС в Луганській області. На транспортний засіб закріплено номерні знаки АХ5295СО та оформлено свідоцтво про реєстрацію СХО715105. Документи, що стали підставою проведення перереєстрації вищевказаного автомобіля знаходяться в ТСЦ №4442 РСЦ МВС в Луганській області. (а.с. 64). Суд приходить до висновку про те, що автомобіль HYUNDAI ACCENT, 2012 року випуску, номер кузова [NUMBER], номерний знак [NUMBER], був проданий сторонами в період шлюбу і кошти витрачені на їх спільні потреби, тому розподілу вищевказаний автомобіль не підлягає. Крім того, згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу №ТСЦ6341/2/5584 від 07 липня 2016 року сервісний центр МВС 6341 в м. Харків було здійснено купівлю-продаж між [PERSON] (продавець), та [PERSON] (покупець), а саме позивачем [PERSON] було продано [PERSON] транспортний засіб NISSAN X-TRAIL, 2004 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 96). Позивачем [PERSON] вищевказаний автомобіль не включений до розподілу, так як також продавався він в період спільного проживання сторін. Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. Згідно квитанції №0.0.613108010.1 від 08 вересня 2016 року, позивачем сплачено судовий збір в розмірі 4350 грн., згідно квитанції №0.0.613111620.1 від 08 вересня 2016 року, позивачем сплачено судовий збір 580 грн., всього 4930 грн. За проведення судової оціночно-будівельної експертизи позивачем сплачено 4158 грн., за проведення товарознавчої експертизи 2079 грн. Суд вважає, що понесені судові витрати позивачем підлягають частковому задоволенню, а саме в сумі 4544 грн. з тих підстав, що у відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Outcome: partial