Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-05 00:00:00

14 листопада 2019 року до суду звернувся позивач із вказаним позовом, у якому просив суд визнати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] та стягнути із [PERSON] судові витрати. Свій позов обґрунтовував тим, що 15 квітня 2006 року між ним [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Конотопського міськрайонного управління юстиції Сумської області, про що зроблений актовий запис № 06. Від шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] . Позивач посилався на те, що йому на праві власності належить трикімнатна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його матері [PERSON] . На даний час зареєстрованими у вказаній квартирі значаться [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позивач зазначив, що у даній квартирі відповідачі не проживають з листопада 2016 року, комунальні платежі не сплачують, кореспонденцію не отримують, їх особистих речей в квартирі немає, це підтверджується актом обстеження умов проживання. Шлюб між сторонами розірваний 30 травня 2018 року. Відповідач разом із сином проживають у квартирі її співмешканця за адресою: [ADDRESS] . Крім того [PERSON] має у власності квартиру у м. Конотоп Сумської області. Неодноразово позивач звертався до своєї колишньої дружини щодо вирішення питання про зняття її та дитини з реєстраційного обліку з належної йому квартири, але вона категорично відмовлялась, тому він звернувся до суду. 29 листопада 2020 року ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Радзівіл А.Г. прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 22 січня 2021 року. Позивач та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі та просили задовольнити, пояснення надали аналогічні до змісту позовної заяви. Відповідач та її представник проти позову заперечували та просили в його задоволенні відмовити. Представник Органу опіки та піклування Броварської міської ради Броварського району Київської області в судовому засіданні заперечувала проти зняття малолітнього [PERSON] за адресою [ADDRESS] , посилаючись в тому числі на висновок Органу опіки та піклування Броварської міської ради Київської області від 06 серпня 2019 року за № 04-22/943, та просила в задоволенні позову відмовити. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є сусідом позивача [PERSON] , та проживає за адресою [ADDRESS] . Знає сім"ю [PERSON] та [PERSON] із позитивної сторони. Зазначив, що бувшу дружину [PERSON] та сина позивача [PERSON] він із листопада 2016 року не бачив, за місцем проживання [PERSON] у кв. [ADDRESS] за вказаною вище адресою. Свідок [PERSON] суду пояснила, що відповідач у справі [PERSON] це бувша дружина позивача [PERSON] . Зараз свідок перебуває із позивачем [PERSON] у цивільному шлюбі, в них від спільного проживання народився син [PERSON] [INFO] . Вони разом проживають за адресою [ADDRESS] , з 2017 року. Зі слів чоловіка [PERSON] вона знає, що його бувша дружина [PERSON] самостійно покинула житло ще у 2016 році, забравши всі свої речі та речі сина із квартири, та переїхала на інше місце проживання. Відповідач приходила ще до помешкання приблизно о 23.00 год., вчиняла сварку та була вікна, на що була викликана поліція. Дату та рік події свідок не запам`ятала. Також свідок стверджувала, що із тих пір як вона почала проживати із [PERSON] у квартирі з 2017 року, відповідач ні разу до квартири не заходила, та наміру там проживати не мала. Свідко [PERSON] суду пояснила, що вона у квартирі бувшого подружжя проживала в період з 2011-2012 році приблизно рік. Вони із [PERSON] на той час працювали у салоні. [PERSON] ніде не працював, вживав алкоголь, курив і по господарству нічим не займався, [PERSON] не допомагав. Сімейні стосунки між ними не були добрі, [PERSON] застосовував до [PERSON] фізичну силу, а та приходила на роботу у синцях. [PERSON] була постійно знервована його поведінкою та відношенням до себе та сина, і через це із підшлунковою попала до лікарні. Зі слів [PERSON] вона знає, що вони із позивачем разом не проживають п`ять років. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона сусідка позивача, проживає у квартирі [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстрована із 21 вересня 2006 року, а у квартирі [ADDRESS] проживає позивач зі своєю сім"єю [PERSON] та сином [PERSON] . [PERSON] дружина [PERSON] та син позивача [PERSON] у вказаній квартирі не проживають із листопада 2016 року. Свідок [PERSON] суду пояснив, що із [PERSON] познайомився через знайому своєї матері, яка попросила його надати тимчасово для проживання житло [PERSON] , а оскільки свідку на праві власності належить Ѕ частини житлового будинку по [ADDRESS] , він не заперечував. Зі слів маминої знайомої у [PERSON] виникла складна життєва ситуація і їй з сином потрібна допомога. [PERSON] переїхала до нього у частину будинку проживати десь у середині грудня 2017 року та проживала у нього із сином до 2018 року. Із собою вона тільки привезла особисті речі та речі сина. Потім він так зрозумів, що [PERSON] познайомилась із якимось чоловіком і той запропонував їй переїхати до нього проживати. Із [PERSON] познайомився у лютому 2018 року при неприємних обставинах. Зранку приблизно о 8 год. 00 хв. у лютому 2018 році він побачив біля своєї хвіртки [PERSON] із якоюсь жінкою, спочатку подумав, що вони прийшли до сусід, але [PERSON] вчинив сварку із чоловіком до якого переїздила проживати [PERSON] , тому із цього випадку свідок дізнався, що це її бувший чоловік. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона у складі комісії Служби у справі дітей Броварської міської ради Київської області, виїжджала за адресою [ADDRESS] двічі, комісія двічі проводила огляд умов проживання дитини [PERSON] . Зазначені відомості щодо не проживання неповнолітнього [PERSON] вносились до акту № 336 від 22 липня 2019 року, як зі слів цивільної дружини позивача, так і при візуальному огляді помешкання. Свідок стверджувала, що при написанні акту за № 336 від 22 липня 2019 року виникла технічна помилка, а тому дата не проживання дитини та [PERSON] за вказаною адресою не була до кінця зазначена. Свідок [PERSON] суду пояснила, що у 2019 році від [PERSON] до Служби у справах дітей Броварської міської ради Київської області надійшла заява про обстеження умов проживання дитини [PERSON] , за адресою [ADDRESS] (більш точно адресу не пам`ятає). Перше обстеження проводилось у 2019 році. Під час обстеження був присутній тільки [PERSON] . Щодо обставин зазначених у акті № 336 від 22 липня 2019 року нічого пояснити не може, оскільки пройшов певний час і подій, які відбувалися у 2019 році вона не пам`ятає. Щодо допущеної помилки у акті зазначила, що це була технічна помилка під час складання акту. Суд, вислухавши позивача та його представника, відповідача та його представника, свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові докази у справі, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що право власності на об`єкт нерухомого майна - квартира [ADDRESS] належить позивачу, [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 лютого 2019 року (а.с.17). 15 квітня 2006 року між ним [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Конотопського міськрайонного управління юстиції Сумської області, про що зроблений актовий запис №06 (а.с. 14). Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 травня 2018 року шлюб між сторонами [PERSON] та [PERSON] був розірваний. (а.с. 16). Від шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] (а.с.15). Згідно довідки Комунального підприємства Броварської міської ради Київської області "Житлово-експлуатаційна контора № 3" № 504 від 03.07.2019 року у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 21). Як вбачається з акту обстеження житлових умов № 336 від 22.07.2019 року умов відповідач [PERSON] , [INFO] та син сторін [PERSON] , [INFO] у квартирі [ADDRESS] не проживають, даний акт був складений головним спеціалістом відділу опіки (піклування) сімейних форм виховання ССДБМР (а.с. 32). У вказаному акті не проставлена дата з якого часу [PERSON] та її син [PERSON] не проживають у вказані вище квартирі, а тому суд не може прийняти його до уваги як належний доказ. 06 серпня 2019 року рішенням виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області за № 909 надано висновок № 04-22/943 від 06.08.2019 до суду щодо недоцільності зняття малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з реєстрації місця проживання за адресою [ADDRESS] (а.с.33, 34-35). 03 червня 2021 року складений акт № 303 умов проживання у якому зазначено, зі слів [PERSON] та [PERSON] , що [PERSON] не проживає за адресою [ADDRESS] із жовтня 2016 року, а неповнолітній син позивача [PERSON] із 2016 року. (а.с.146) Відповідно до ст. 47 Конституції України, частини 3 статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Право на повагу до житла гарантує також стаття 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Статтею 156 ЖК Української РСР визначені права і обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири). Відповідно до положень указаної норми закону члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом також закріплене у ст. 405 ЦК України. Відповідно до положень указаної норми члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У даній справі при вирішенні позовних вимог, судом встановлено, що дійсно відповідачі не проживають у належній позивачу квартирі із жовтня 2016 року, оскільки між подружжям [PERSON] та [PERSON] виникли неприязні відносини, що перешкоджало у подальшому їх спільному проживанню, та проживанню у вказаній квартирі неповнолітнього сина [PERSON] . Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Позивач вказує, що з жовтня 2016 року, так і після розлучення їх спільний із [PERSON] син [PERSON] залишився проживати із матір`ю, та вони проживають за іншою адресою. Судом встановлено, що станом на жовтень 2016 року сину позивача [PERSON] виповнилось десять років. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. В даному разі позивач будь яких заперечень з приводу проживання дитини із матір`ю не висував, будь-яких спорів щодо місця проживання дитини між сторонами не виникало. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до ч. 4, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження. Підстава, на якій місце проживання малолітньої дитина реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вона за фактом народження набула права користування цим житлом на законних підставах. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Таким чином суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині визнання [PERSON] втративши право користування квартирою [ADDRESS] . Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, щопідтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розглядус прави і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, яківходять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що маютьзначення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести тіобставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказиподаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме враховуючи, що [PERSON] ( [PERSON] ) за вказаною вище адресою не проживає понад один рік й не користується квартирою, суд вважає за можливе визнати її такою, що втратила право користування квартирою, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , а в частині визнання особи, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме даною квартирою, [PERSON] (сина позивача [PERSON] ) - відмовити.

Outcome: partial