Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-11 00:00:00

[PERSON] 26.06.2015 року звернулась до суду з позовом до [PERSON], за яким просила : визнати удаваним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 02.06.2011 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Колмаковою Н.В.; визнати укладений 02.06.2011 року між [PERSON] та [PERSON] договір довічного утримання та розірвати договір довічного утримання, укладений 02.06.2011 року між [PERSON] та [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог відзначила, що [PERSON], 1928 р.н., належала на праві приватної власті квартира [ADDRESS]. Зважаючи на те, що [PERSON] мав низку хронічних хвороб, зокрема рак легенів 4го ступеню, він потребував медичної допомоги. Так, згідно рекомендацій лікаря, навесні 2011 року [PERSON] було прописано вжиття лікарських засобів, в тому числі у вигляді ін'єкцій. Через самотність, похилий вік та проблеми зі здоров'ям [PERSON] не міг самостійно здійснювати собі ін'єкції та вживати ліки, потребував стороннього догляду, у зв'язку з чим він звернувся за допомогою до [PERSON] На протязі близько 3-х місяців відповідачка приходила до [PERSON], робила ін'єкції і надавала поради щодо вжиття ліків. Враховуючи потребу в сторонньому догляді, [PERSON] зробив [PERSON] пропозицію доглядати за ним та утримувати його. В якості відплати він погодився передати [PERSON] права на належну йому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 22.09.1995 р. квартиру [ADDRESS] із збереженням за ним права на проживання в квартирі до смерті. Документальне оформлення домовленості відповідачка взяла на себе. Другого червня 2011 р. між сторонами було укладено договір дарування належної [PERSON] квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. [PERSON] запевнила [PERSON], що укладення договору дарування щодо квартири буде найбільш зручним способом оформлення досягнутої між сторонами домовленості. Хоча [PERSON] в силу свого похилого віку та стану здоров'я не розумів всіх юридичних особливостей укладеного правочину, підстав не довіряти [PERSON] у нього на той момент не було. Отримавши відповідну копію договору дарування, [PERSON] звернувся до сусідів щодо роз'яснення йому змісту договору та усвідомивши, що єдине його житло вибуло з його володіння, а обов'язків [PERSON] щодо його утримання в договорі не зазначено, дарувальник звернувся до [PERSON] за відповідними роз'ясненнями. Позивачка посилалась на те, що укладений договір дарування від 02.06.2011 року насправді є договором утримання, що підтверджується відповідною розпискою [PERSON], наданою [PERSON] 22.06.2011 року, відповідно до змісту якої відповідачка підтвердила прийняття на себе обов'язків по утриманню дарувальника до смерті та погодилась на анулювання договору дарування у разі невиконання цих обов'язків. [PERSON] вважала, що укладений договір дарування від 02.06.2011 року є удаваним, а правовідносини між [PERSON] та [PERSON] мають регулюватися нормами глави 57 ЦК України «Довічне утримання (догляд)». Посилалася на те, що після написання розписки від 22.06.2011 року допомога по утриманню [PERSON] з боку [PERSON] не надавалась, у зв'язку з чим він 25.06.2011 року зробив на розписці власноручне зауваження щодо того, що обов'язки не виконуються, договір дарування анулюється. Проте, оскільки право власності на квартиру було переоформлено на [PERSON] та відповідні зауваження з боку [PERSON] не поновлювали його права на житло, останній з цього приводу звертався зі скаргами та заявами до правоохоронних органів та суду. 02.12.2011 року заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси (справа №2/1522/9851/11) вказаний договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 02.06.2011 року між [PERSON] та [PERSON], було визнано недійсним. [INFO] [PERSON] помер, залишивши розпорядження належної йому спадщини шляхом складання заповіту на ім'я [PERSON]. Після смерті [PERSON] відповідачка оскаржила заочне рішення суду від 02.12.2011 року до суду апеляційної інстанції, апеляційну скаргу було відхилено, а оскаржуване рішення суду залишено без змін. Проте, ухвалою ВССУ від 13.03.2013 року зазначені рішення судів обох інстанцій були скасовані та справу направлено на повторний розгляд до суду 1-ї інстанції. За наслідками повторного розгляду справи рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20.05.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04.11.2014 року, у задоволенні позову щодо визнання договору дарування з підстав укладення його внаслідок обману було відмовлено. При цьому, вважаючи, що наявні підстави для визнання спірного договору дарування від 02.06.2011 року удаваним, [PERSON] як спадкоємець [PERSON] звернулась у 2015 році до суду з дійсним позовом. [INFO] [PERSON] померла, про що відділом ДРАЦС у м. Одесі ОМУЮ 05.01.2016 року було видано свідоцтвом про смерть [NUMBER] та складено актовий запис №160 (т.1, а.с.110). З витребуваної судом копії спадкової справи №2/2016 року, відкритої після смерті 04.01.2016 року [PERSON], наданої приватним нотаріусом Сімаченко С.Л. (т.1, а.с.174-228), вбачаться, що 19.12.2015 року [PERSON]. було складено заповіт на гр.. [PERSON] та [PERSON] (т.1, а.с.200). Обидва спадкоємці звернулись до нотаріуса щодо прийняття спадщини після померлої (т.1, а.с.175, а.с.188). 19.07.2016 року приватним нотаріусом ОМНО Сімаченко С.Л. було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS], зареєстровано у реєстрі за №329 (т.1, а.с.223) та свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку суми депозитного вкладу, що знаходиться на рахунку [NUMBER], відкритому у ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с.225). Представником [PERSON] - [PERSON]. у судовому засіданні 12.12.2016 року було подано до суду заяву, за якою відмовився від залучення свого довірителя як правонаступника [PERSON] у даній справі. Правонаступником [PERSON] у даній справі був залучений [PERSON]. У судовому засіданні представник позивача - [PERSON] (діє на підставі довіреності) позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримав повністю та просив задовольнити у повному обсязі. Вважають, що сторонами формально було укладено договір дарування від 02.06.2011 року, насправді ж правовідносини які виникли між [PERSON] та [PERSON] мають регулюватись положенням законодавства, що регулюють питання довічного утримання. [PERSON] хворів та потребував стороннього догляду, але через свій вік, необізнаність уклав спірний договір дарування від 02.06.2011 року. Посилались на те, що за життя [PERSON] висловив волю на розірвання зазначеного договору через невиконання [PERSON] своїх обов'язків. Зокрема, [PERSON] зробив відповідну замітку на розписці [PERSON] від 22.06.2011 року та звертався до правоохоронних та судових органів з цього приводу. Посилались на те, що 31.03.2012 року [PERSON] склав заповіт на ім'я [PERSON], якій заповів останній все належне йому на момент смерті майно. [PERSON] за життя прийняла спадщину після смерті [PERSON] шляхом подання відповідної заяви до нотаріуса та була заведена спадкова справа. Таким чином, вважають, що до [PERSON] як спадкоємця [PERSON] перейшло право в судовому порядку вимагати розірвання фактично укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору довічного утримання. Відповідачка в судових засіданнях позов не визнала, вважає, що правонаступником позивача та його представником не доведено суду, що вчинений правочин - договір дарування є удаваним, вважає такі посилання є необґрунтованими та не знаходить свого підтвердження в матеріалах справи. Зазначила, що [PERSON] добровільно подарував їй спірну квартиру [ADDRESS], з власного бажання та укладено саме договору дарування від 02.06.2011 року відповідало його дійсній волі. Пояснила, що дарувальник довіряв їй, він займався спортом та бігав біля школи, де навчався її син, там вони і познайомились приблизно 15 років тому. Зазначила, що допомагала [PERSON] за його життя, готовила їжу, купувала ліки, їздила з ним до лікарів. Зокрема, відвезла його на лікування до Комунального закладу «Роздільнянська центральна районна лікарня», де дарувальнику стало набагато краще. Між тим, у ту лікарню приїхала група людей (серед яких була [PERSON] та [PERSON]), які вчинили скандал, побили її, вдарили головного лікаря та пообіцявши, що відвезуть [PERSON] до госпіталю, забрали його. Вони відвезли [PERSON] до лікарні на вул. Троїцькій у м. Одесі, де наступного дня він помер. Про зазначене відповідачка дізналась лише [INFO] з телефонної розмови з медсестрою, [PERSON] та її змовники довго приховували від відповідачки смерть [PERSON] та не дали їй змоги поховати його. Пізніше відповідачка дізналась, що тіло [PERSON] кремували. Посилалась на те, що судом касаційної інстанції було встановлено незаконність заочного рішення від 02.12.2011 року, під час повторного розгляду справи №2/1522/9851/11 суддею Суворовою О.В. було допитано багато свідків (головного лікаря, друга дитинства [PERSON].) та винесено рішення на її користь. Зазначила, що за життя [PERSON] повідомив слідчим, що ніколи не писав заяв у відношенні неї - [PERSON] , це зробив хтось інший, та просив повернути йому дану заяву. Пояснила, що при укладенні спірного договору дарування [PERSON] усе усвідомлював та розумів наслідки своїх дій - бажав укласти саме договір дарування, з цього приводу радився з його другом Патнелеєвичем, нотаріус роз'яснив дарувальнику усі наслідки його дій, різницю між договором дарування та договором довічного утримання. Вказала, що за три дні до смерті [PERSON] стало відомо про його заповіт, посилалась на те, що то був не його підпис. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, оглянувши матеріали справи №2/1522/9851/11, матеріали, надані Приморським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області №5238 за 2011 рік за заявами [PERSON], заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, з урахування пояснень свідків [PERSON] та [PERSON], приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Судом встановлено, що квартира за [ADDRESS], належала на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому Одеської міської ради 22 вересня 1995 року на підставі розпорядження органу приватизації від 22вересня 1995 року №63320. 02 червня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. та зареєстровано в реєстрі за №755. Згідно п.1 вказаного договору [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар квартиру (т.1, а.с.6). Згідно витягу про державну реєстрацію прав комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» на підставі договору дарування від 02.06.2011 р. за [PERSON] 17.08.2011 р. було зареєстровано на праві приватної власності на квартиру [ADDRESS] (т.1, а.с.83). Тобто заповіт було складено через 9 місяців з моменту укладенні договору дарування. Після укладення договору дарування, [PERSON] проживав у подарованій ним квартирі до моменту смерті. За нотаріально посвідченим заповітом від 31.03.2012 р. (т.1, а.с.4) [PERSON] на випадок своєї смерті заповів усе майно, що на день його смерті буде йому належати або на що він матиме право, [PERSON]. Між тим, у вказаному заповіті не конкретизоване майно, яке [PERSON] заповів, і нотаріусом зазначено, що заповіт посвідчено приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу [PERSON] і підписано нею зі слів [PERSON]. Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем, [PERSON], у присутності нотаріуса і власноручно підписаний ним о 13 год. 40 хвил. на виклику за адресою: [ADDRESS], у зв'язку з хворобою. З довідки Комунального закладу «Роздільнянська центральна районна лікарня» від 13.09.2012 р. вбачається, що [PERSON] знаходився на лікуванні в терапевтичному відділенні Роздільнянської ЦРБ Одеської області з 07.04.2012 р. по 10.04.2012 р. і був доставлений медичними працівниками Єгорівської амбулаторії сімейної медицини з супровідною особою - [PERSON], де його регулярно відвідувала [PERSON], і на фоні лікування в стані хворого намітилася позитивна динаміка, але 10.04.2012 р. в лікарню приїхали 2 жінки, які представилися його офіційними опікунами, створили конфліктну ситуацію у відділенні, вимагаючи термінової виписки хворого, висловлюючи погрози в адресу працівників лікарні, внаслідок чого працівник міліції провів бесіду з усіма учасниками конфлікту, а невідомі жінки пообіцяли [PERSON], що в цей же день переведуть його в 411-й військовий госпіталь м. Одеси, на що він охоче погодився і в цей же день хворий був виписаний за власним бажанням для подальшого лікування в ЛПУ м. Одеса. 16 квітня 2012 року [PERSON] помер, що підтверджено свідоцтвом про смерть, виданого 17 квітня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції (т.1, а.с.87), а 29.04.2012 р. [PERSON] звернулася до [PERSON], приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу, з заявою про прийняття спадщини, що залишилася після смерті [PERSON]. Вказані фактичні обставини були встановлені судами 1-ї та 2-ї інстанції за розглядом справи №2/1522/9851/11, підтверджені матеріалами справи і не оспорені сторонами. Суд також вбачає, що за життя [PERSON] 29.07.2011 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] з вимогами про визнання недійсним нотаріально посвідченого договору дарування квартири [ADDRESS], укладений 02.06.2011 року між ним та [PERSON]. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02.12.2011 року (справа №2/1522/9851/11), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14.09.2012 року, позов [PERSON] до [PERSON] -"Про визнання договору дарування недійсним" було задоволено : визнано недійсним нотаріально посвідчений договір дарування однокімнатної квартири площею 40,1 кв. м., за адресою: [ADDRESS], укладений 02.06.2011 року між [PERSON] і [PERSON] (т.1, а.с.12-14). Позов був пред'явлений з мотивів помилки. (ст..229 ЦК України). Ухвалою ВССУ від 11.10.2012 року було відкрито касаційне провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, за касаційною скаргою [PERSON]. При цьому, судом касаційної інстанції було зупинено виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02.12.2011 року та ухвали суду апеляційної інстанції від 14.09.2012 року до закінчення касаційного провадження . Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.03.2013 р. заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02.12.2011 р. і ухвалу апеляційного суду Одеської області від 14.09.2012 р. скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т.1, а.с.15-17). При цьому ВССУ зазначив, що відповідно до ст..229 ЦК України помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. За повторним розглядом справи №2/1522/9851/11 рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20.05.2014 р., залишеним без змін ухвалою суду апеляційної інстанції від 04.11.2014 року, було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] як правонаступника [PERSON] про оскарження договору дарування від 02.06.2011 року з підстав вчинення його під впливом помилки та обману (т.1, а.с.18-25). При цьому апеляційний суд встановив, що укладений договір дарування містить всі необхідні істотні умови, визначені ст..718-728 ЦК України. Волевиявлення при укладання договору [PERSON] було вільним і відповідало його внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. [PERSON] бажав укласти саме договір дарування квартири, а не договір довічного утримання. Зазначене також підтвердила приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Колмакова Н.В., яка посвідчувала нотаріальний договір дарування. Ухвалою ВССУ від 27.11.2014 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою [PERSON] на рішення суду 1-ї інстанції від 20.05.2014 року та ухвалу суду апеляційної інстанції від 04.11.2014 року було відмовлено. [PERSON], правонаступником якої є [PERSON], звертаючись до суду з даним позовом, просила визнати правочин (договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON].) удаваним, тобто на підставах, передбачених ст.235 ЦПК України, визнати, що фактично між сторонами 02.06.2011 року було укладено договір довічного утримання. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 статті). Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (ч. 2 статті). За ст. 719 ч. 2 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Ст. 722 ч. ч. 1, 4 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. У відповідності до ст.. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (ч.1 ст. 745 ЦК України). Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. За удаваним правочином (ст. 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Удавані правочини вчиняються з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді мали на увазі (ч. 1 ст. 235 ЦК). Отже, в даному випадку завжди має місце укладення двох правочинів: 1) реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки; 2) правочину, вчиненого для приховання реального правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК має право визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. На відміну від фіктивного, удаваний правочин, тобто правочин, який вчинений, щоб приховати інший, має на меті виникнення правових наслідків, але не тих, які афішуються фактом його вчинення. Фактично сторони прагнуть до вчинення іншого правочину. Дефектність прикриваючого правочину очевидна. Тобто удаваний правочин вчиняється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого наявні два правочини - той, що прикривається, тобто прихований, і удаваний - такий, що прикриває перший правочин. Проте встановити таку наявність так само непросто, як і в разі фіктивного правочину - воля сторін цього правочину також інша, ніж та, що сприймається як наслідок зовнішніх дій. Тобто очевидно, що воля і волевиявлення в цьому випадку різняться, і причиною цьому є приховування дійсної мети правочину. Мета удаваного правочину полягає не тільки в тому, щоб приховати дійсну волю сторін, а й спричинити інші наслідки, які випливають із правочину, що прикривається. Саме в цьому і полягає дійсна воля сторін удаваного правочину. Для кваліфікації удаваного правочину важливо, щоб частина умов удаваного і прихованого правочину збігалася. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Із договору дарування спірної квартири від 02 червня 2011 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] вбачається, що він підписаний власноруч дарувальником та обдаровуваною, посвідчений приватним нотаріусом Колмаковою Н.В. У договорі зазначено, що сторонам роз'яснено вимоги ст. ст. 229-231 ЦК України, які передбачають майнову відповідальність сторони договору за вчинення договору в результаті недбальства, під впливом обману та під впливом насильства, роз'яснено вимоги ст. ст.203, 717-728 ЦК України (п. 6), дарувальник передав, а обдаровувана прийняла дарунок до підписання цього договору, про що свідчить передача дарувальником обдаровуваній символів речі, що є підтвердженням прийняття дарунку, сторони стверджують, що цей договір не є фіктивним, удаваним і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки (п. 7), право власності на дарунок виникає у обдаровуваної з моменту його прийняття і договір підлягає державній реєстрації (п. 9), договір складено у двох примірниках, із яких один залишається на зберіганні в справах приватного нотаріуса, а другий видається обдаровуваній (п. 12). Також у договорі дарування вказано, що договір нотаріусом усно перекладено з української мови на російську та зачитано сторонам вголос, договір підписано сторонами в присутності нотаріуса. Наведене свідчить, що укладений 16 квітня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] договір дарування містить всі необхідні істотні умови, визначені ст. ст. 718-728 ЦК України. Волевиявлення при укладенні договору [PERSON] було вільним і відповідало його внутрішній волі, він міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. [PERSON] бажав укласти саме договір дарування квартири, а не договір довічного утримання, про що вказує правонаступник позивача та її представник. Зазначене підтвердила приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Колмакова Н.В., яка посвідчувала договір дарування, а також свідок [PERSON], котрий підтвердив свідомість та волевиявлення [PERSON] на укладення договору дарування і саме договору дарування, а не будь-якого іншого правочину, які наддали свої пояснення під час розгляду справи №2/1522/9851/11. У судовому засіданні був допитаний як свідок [PERSON] та який пояснив, що знає відповідачку лише в обличчя, бачив її пару років тому. Пояснив, що його мати попросила поїхати разом з їх подругою [PERSON], оскільки там були якісь конфлікти з [PERSON] та [PERSON], який був товаришем [PERSON], тому він з матір'ю та [PERSON] приїхали до квартири діда. За поясненнями свідками це було десь 4 роки тому у восени 2013 -2014 року. У сторін був конфлікт, сварились, викликалась міліція, міняли замки, і вони всі поїхали до міліції, оскільки дід їх вигнав та відповідачка доказувала, що квартира №26 є її власністю. Через пару днів він разом з матір'ю та [PERSON] знову приїжджали до квартири [PERSON], з ними був лікар, оскільки дід хворів та йому дали напрям на лікування. У [PERSON] були ключі від квартири діда та свідок разом з нею приїжджав, привозив їжу (за твердженнями свідка десь 3 місяці - восени - осіню в 2013 -2014 роках). Проте судом встановлено, що [PERSON] помер в квітні 2012р. Крім цього також свідок зазначив, що дід був лежачий та він допомагав прибирати, в основному допомагала [PERSON]. Зазначив, що пізніше відповідачка забрала діда та відвезла його до лікарні у Роздільне в Одеської області. Вони його відшукали та забрали у лікарню до м. Одеси по вул.. Троїцькій (за місцем прописки). Свідок зазначив, що дід пролежав у лікарні приблизно 2 місяці, і за проханням [PERSON] свідок відвозив діду їжу 2-3 рази за 2 місяці, потім [PERSON] помер від раку. [PERSON] вказав, що тоді йому здалося, що між [PERSON] та [PERSON] був конфлікт, так як між ними був укладений договір, який у подальшому [PERSON] бажав розірвати. Більше свідок нічого не знає. Суд не сприймає свідчення цього свідка як належні, оскільки його пояснення спростовуються інформацією про те, що [PERSON] перебував у лікарні лише з 10 по 16 квітня 2012р. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що була знайома з [PERSON] та [PERSON] багато років (її дядя воював разом з дідом, є фотокартки). [PERSON] перебувала з [PERSON] у громадянському шлюбі більше 15 років. Вони познайомились, коли [PERSON] переїхав з м. Санкт-Петербург (м.Ленінград) та викладав у м. Одесі в вищому навчальному морському закладі. [PERSON] була зубним техніком і працювала на 1-му поверсі у тому ж будинку по [ADDRESS], та [PERSON] протезував у неї зуби, так вони і познайомились. [PERSON] хворів, у нього був рак. Пізніше, [PERSON] припинила тимчасово відносини з ним, у неї були проблеми в родині, тоді [PERSON] познайомився з [PERSON]. На відповідачку він оформив договір дарування, однак потім він говорив що насправді хотів підписати договір довічного утримання. Взагалі то вона до нього навідувалась лише раз на рік на 9 Травня. Свідок зазначила, що коли приходила до діда (приносила продукти, пізніше [PERSON] найняла йому доглядальницю) десь узимку 2012 року, то він повідомив, що виграв судовий процес. Його адвокат повинен був надати йому рішення для реєстрації в БТІ, але чомусь не зареєстрували. Пізніше десь у квітні дід викликав до себе нотаріуса та при свідку склав заповіт на [PERSON]. У [PERSON] помер онук та вона подзвонила їй і повідомила, що відповідачка разом з синами увірвалась до квартири, і тоді свідок також туди приїхала, з цього приводу була викликана міліція та усіх забрали до відділення міліції. Пізніше, відповідачка знову приїхала та забрала [PERSON] до лікарні в с. Єгоровку до Роздільнянської ЦРБ Одеської області. Свідок вказала, що коли вони (вона, її син та [PERSON]) приїхали до лікарні, то усі лікарі були здивовані, оскільки [PERSON] повідомила їм, що це був її рідний дядя. Потім вони викликали міліцію, а діда забрали та відвезли до лікарні у м. Одеса, де він пробув приблизно 10 днів), де і помер [INFO]. Зазначила, що [PERSON] постійно до нього проривалась. Вказала, що поховала його [PERSON], здійснила усе потрібно та кремировала тіло. Зазначала, що насправді [PERSON] бажав укласти з [PERSON] договір довічного утримання, між тим пояснити, чому тоді був укладений саме договір дарування свідок не змогла. Між тим, суд вбачає, що показання свідків є суперечливими, допитані свідки не підтвердили, що договір дарування спірної квартири від 02.06.2011 року є удаваним, так як вони не були присутнім під час укладення договору дарування, а ті свідчення котрі давалися ними під час судових засідань стосувалися фактів та подій, свідками яких вони були вже після укладення оспорюваного правочину або ж факти їм стали відомі від інших осіб, а відтак суд ставиться до таких свідчень критично. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 27 постанови Пленуму "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" виходячи зі змісту ст. 59 ЦПК України та з урахуванням положень ч.1 ст.218 ЦК України не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом встановлено письмову форму. З відповіді начальника Приморського РВ Одеського міського управління ГУМВС України в Одеській області від 30. 06. 2011 р. ЖРЗПЗ № 8115 на ім'я [PERSON] вбачається, що його звернення до міліції ретельно розглянуто у відповідності до ст. 97 КПК України та на підставі п. 2 ст. 6 КПК України в порушенні кримінальної справи відмовлено у зв'язку з відсутністю складу злочину; в ході роботи по матеріалам було встановлено, що [PERSON] доглядала за хворим [PERSON], після чого заявник за своїм бажанням подарував квартиру, в котрій мешкає. Що стосується посилань на наявність зобов'язань [PERSON] щодо надання матеріальної допомоги [PERSON], що виключає визнання договору між ними щодо квартири як договору дарування, то у справі не встановлено наявності такої домовленості станом на 02.06.2011р. як частини договору дарування квартири між ними, в тому числі і на час оформлення договору. Дійсно, у матеріалах справи є розписка [PERSON] від 22.06.2011 р., за якою вона бере на себе зобов'язання надавати хворому [PERSON] безрозмірну допомогу і безоплатну допомогу і послуги до кінця днів його життя. У випадку невиконання нею зобов'язань вважати такою, що втратила силу дарувальну, яка надана їй [PERSON], і на цій же розписці є запис з вказівкою дати 25.06.2011р. - «Я, [PERSON], констатую: зобов'язання не виконується - дарувальна анулюється». Між тим, суд вбачає, що дана розписка була написана пізніше (22.06.2011 року), ніж укладено оскаржуваний договір дарування, а саме через 20 днів, тому не свідчить про те, що на момент укладення договору дарування від 02.06.2011 року [PERSON] бажав укласти саме договір довічного утримання. Також, сторонами у судових засіданнях не заперечувалось, що [PERSON] доглядала за [PERSON], викликала лікарів, купувала йому ліки. Крім того, з пояснень відповідачки вбачається, що [PERSON] змусили поїхати до іншої лікарні, після чого вона його розшукувала і дізналась про його смерть [INFO]. Вона не мала змоги поховати дарувальника, оскільки [PERSON] приховувала від неї місцезнаходження тіла померлого, однак, все ж таки [PERSON] відшукала його прах померлого. Оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які інші належні докази, які б вказували на удаваність договору дарування від 02.06.2011 року, суд не приймає до уваги як належний доказ дану розписку [PERSON]. Також, за положеннями ст. ст. 1217, 1218, 1223, 1268 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, і право на спадщину виникає у день відкриття спадщини; спадкоємець за заповітом має право прийняти спадщину або не прийняти її; спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Суд вбачає, що на момент смерті дарувальника [PERSON] ([INFO]) заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02.12.2011 року не набуло чинності, оскільки було оскаржено до суду апеляційної інстанції. У подальшому, ухвалою ВССУ від 11.10.2012 року було зупинено виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02.12.2011 року та ухвали суду апеляційної інстанції від 14.09.2012 року до закінчення касаційного провадження, тобто фактично договір дарування від 02.06.2011 року був дійсним. За таких обставин суд вважає, що підстав для визнання договору дарування квартири [ADDRESS], укладений 02.06.2011 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Колмаковою Н.В., удаваним немає. Також слід відмовити у інших позовних вимогах, оскільки вони є похідними від первісної. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи,

Outcome: dismissed