Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-05 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з цивільним позовом до Іркліївської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області (далі - відповідач) про визнання права в порядку спадкування на завершення приватизації земельної ділянки. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [INFO] померла [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої, зокрема, входить право на земельну частку (пай) розміром 2,48 в умовних кадастрових гектарах. Позивач прийняла спадщину [PERSON] , однак позбавлена можливості оформити свої спадкові права на земельну ділянку, оскільки державний акт на неї не видавався. У зв`язку з цим позивач просила визнати за нею в порядку спадкування за законом право на завершення приватизації земельної ділянки (паю). Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 22 листопада 2019 року призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Позивачем на підтвердження розпочатої процедури приватизації земельної ділянки надано витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. У підготовче засідання сторони не з`явилися. Позивач подала заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутність, позов підтримала, просила задовольнити з підстав викладених в позові. Відповідач надіслав відзив, в якому погодився з позовом та просив розглянути справу за відсутності його представника. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Судом встановлено наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 01 квітня 1998 року серії [NUMBER] (а.с. 6). Позивач є дочкою [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 12 липня 1973 року серії [NUMBER] (а.с. 12). Судом встановлено, що [PERSON] на підставі рішення Чорнобаївської РДА від 20 листопада 1996 року № 318 видано сертифікат на право на земельну частку (пай) розміром 2,48 в умовних кадастрових гектарах серії ЧР № 0155208 від 10 січня 1997 року(а.с. 15). Зазначена земельна ділянка є сформованою, має кадастровий номер 7125186400:04:000:0099, але даржавний акт виготовлений 29 березня 2004 року, тобто після смерті [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного кадастру про земельну ділянку (а.с. 37-39). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, зокрема, право на завершення приватизації вказаної земельної ділянки (паю). Згідно з довідкою Іркліївської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області від 12 жовтня 2017 року № 1592 [PERSON] проживала та була зареєстровна за адресою: [ADDRESS] . В господарстві проживала з чоловіком - [PERSON] , дочкою - [PERSON] (позивачем), онуками: [PERSON] , [PERSON] , та зятем - [PERSON] (а.с. 8). Відповідно до довідки Іркліївської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області від 04 лютого 2019 року № 158 позивач вступила у фактичне володіння і управління спадковим майном своєї померлої [INFO] матері [PERSON] , впродовж шести місяців з дня її смерті (а.с. 9). Згідно зі змістом листа Черкаського обласного державного нотаріального архіву від 06 грудня 2019 року (вих. № 1740/01-24) (а.с. 27), що надійшов у відповідь на запит суду (а.с. 19), після смерті [PERSON] спадкова справа не заводилася. Водночас листом Чорнобаївської державної нотаріальної контори від 14 березня 2019 року (вих. № 266/02-16) позивачу повідомлено у разі відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно, що в силу вимог підпункту 4.12 п. 4 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, унеможливлює видачу свідоцтва про право на спадщину, та роз`яснено право на звернення до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування (а.с. 14). Оскільки [PERSON] померла [INFO] , відповідно при вирішенні даної справи необхідно застосовувати положення чинного на той час ЦК УРСР. Згідно зі ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно з положеннями ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно з п.п. 4.15 п. 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених п. 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Судом встановлено, що позивач прийняла спадщину [PERSON] , вступивши у фактичне володіння і управління спадковим майном, однак не може оформити право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку (пай), оскільки відсутній правовстановлюючий докумен на неї. Абзацом 2 п. 1 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України встановлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» (втратив чинність), є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом "г" ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, з-поміж іншого, прийняття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" зазначено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до п. 3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз`яснень, викладених в пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування». Частиною 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права. Таким чином, на думку суду, право на отримання правовстановлюючого документу на нерухоме майно, має особа, яка є власником цього майна, дане право нерозривно пов`язане з особою спадкодавця, а тому після його смерті спадкоємець не має можливості отримати правовстановлюючий документ на спадкове майно в позасудовому порядку. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин, оцінивши наявні у справі письмові докази, зважаючи на визнання позову відповідачем, а також на те, що [PERSON] при житті не встигла зареєструвати право власності на земельну ділянку (пай), суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити та визнати за позивачем у порядку спадкування за законом право на завершення приватизації земельної ділянки (паю). На підставі викладеного вище,

Outcome: approved