Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-11 00:00:00

13 грудня 2018 року позивач звернулась до суду з позовом та просила ухвалити рішення, яким: зобов'язати Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Хлєбникова Олександра Володимировича звільнити від арешту нерухоме майно [ADDRESS], що накладений постановою ВП № 56950280 від 07.08.2018р. Виключити з Єдиного реєстру заборони відчуження нерухомого майна запис від 07.08.2018 р. за реєстраційним номером заяви 2953731, індексний номер 42432038 номер запису про обтяження 27387078. Зобов'язати Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради(65009, м. Одеса, вул. Черняховського,6), провести реєстрацію права власності на нерухоме майно квартиру, що розташована [ADDRESS], за [PERSON] податковий номер/серія, номер паспорту/УНЗР [NUMBER]/ [NUMBER] відповідно заяви про реєстрацію права власності та іх обтяжень, прийнятої 05.12.2018 року за реєстраційним номером 31552888 Свої вимоги мотивує тим, що на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.10.2018 року по справі № 520/1913/18 за нею, [PERSON], визнано право власності на об'єкт нерухомого майна (квартиру) за адресою [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті брата [PERSON], померлого [INFO] Також на підставі даного рішення договір дарування квартири [ADDRESS],укладений 09.10.2017 року між [PERSON] і [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Сімаченко C.Л. і зареєстрований в реєстрі за № 331 визнаний недійсним. Після чого вона звернулась до Управління Державної реєстрації Департаменту ОМР де їй усно повідомили, що 07.08.2018 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Хлєбниковим Олександром Володимировичем винесена постанова № 56950280 про арешт майна боржника [PERSON]. 05.12.2018 року вона звернулась до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Хлєбникова О.В. з заявою про зняття арешту з нерухомого майна, яке належить саме їй, а саме [ADDRESS], проте, приватний виконавець відповів, що підстав для звільнення вказаного нерухомого майна з- під арешту відсутні, так як у нього перебуває виконавче провадження ВП № 56950280 з виконання виконавчого напису № 24775, виданого 31.10.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанка» заборгованості за кредитним договором від 22.06.2013 року у розмірі 254389.70 гри. Таким чином, стверджує, що на даний час на належане їй майно безпідставно накладено арешт, чим на її думку, порушені майнові права щодо розпорядження власністю, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу розподілено судді Куриленко О.М. Ухвалою судді від 17.12.2018 року провадження по справі було відкрито в порядку спрощеного позовного провадження. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради - Рижко Катерина Володимирівна просила відмовити у задоволенні позовних вимог до управління вказуючи на те, що державний реєстратор діяв в межах та у спосіб, визначений діючим законодавством, а рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень на час його прийняття було законним та мотивованим. Відповідач - приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Хлєбников Олександр\~Володимирович в судове засідання не з'явився, про час та місце його проведення сповіщався належним чином, звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, відзиву щодо позову суду не надав. Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» у судове засідання також не з'явився, про розгляд справи сповіщений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] помер [PERSON] - актовий запис про смерть №9000, вчинений Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ Одеської області. Після його смерті відкрилась спадщина на [ADDRESS], що належала йому на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Третьою одеською державною нотаріальною конторою 09.04.2015 року за реєстровим №4-541. До нотаріуса заяви про прийняття спадщини надали [PERSON], яка стверджувала, що є рідною сестрою померлого [PERSON], і [PERSON], який зазначав, що він є сином [PERSON] При оформленні документів для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті брата [PERSON] з'ясувала, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться відомості про [PERSON] як власника квартири [ADDRESS]. Власником квартири [PERSON] стала на підставі договору дарування, начебто укладеного між нею і [PERSON] 09.10.2017 року, тоді як [PERSON] помер [INFO]. Договір дарування посвідчено приватним нотаріусом ОМНО Сімаченко С.Л. і зареєстровано в реєстрі за №331. В п.8 договору дарування зазначено «ми, сторони, підтверджуємо, що цей договір відповідає нашим дійсним намірам…» Надалі, 14 грудня 2017 року [PERSON] продала, а [PERSON] купила вищевказану квартиру. Договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом ОМНО Сімаченко С.Л. і зареєстровано в реєстрі за №416. 29.12.2017 року [PERSON] і [PERSON] уклали договір про розірвання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Договір про розірвання посвідчено приватним нотаріусом ОМНО Сімаченко С.Л. і зареєстровано в реєстрі за №441. [INFO] [PERSON] померла - актовий запис про смерть №3527, вчинений 31.03.2018 року Одеським міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Спадкова справа до майна [PERSON] не відкривалась за повідомленням Першої одеської державної нотаріальної контори. За заявою [PERSON] відкрито кримінальне провадження за фактом кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України та повідомлено про підозру [PERSON], а також приватного нотаріуса Сімаченко Світлану Леонідівну. Вказані обставини встановленні рішенням Київського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2018 року по справі № 520/1913/18 за позовом [PERSON] до Одеської міської ради, [PERSON], третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сімаченко Світлана Леонідівна про визнання угоди недійсною, про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування, яке набрало законної сили 03 грудня 2018 року. Вищевказаним рішенням суду встановлено факт, що має юридичне значення, а саме що [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER] є рідною сестрою [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER], померлого [INFO]. Визнано недійсним договір дарування, укладений 09.10.2017 року [PERSON] ІПН [NUMBER] і [PERSON], ІПН [NUMBER], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. і зареєстрований в реєстрі за №331. Визнано за [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER] право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 45,3 кв.м., в тому числі житловою 27 кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті брата [PERSON], померлого [INFO]. Підставою для визнання недійсним договору дарування, укладеного 09.10.2017 року між [PERSON] і [PERSON], стало те, що [PERSON] помер [INFO], що по часу раніше, ніж був укладений вказаний договір. У відповідності до ч. 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб'єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об'єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. Таким чином, судом достовірно встановлено, що на теперішній час [PERSON], [INFO] є єдиним законним власником квартири [ADDRESS], загальною площею 45,3 кв.м., в тому числі житловою 27 кв.м. З метою державної реєстрації права власності, 05 грудня 2018 року позивач звернулась з відповідною заявою до Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради. Однак, рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Юридичного департаменту Одеської міської ради від 11 грудня 2018 року № 44530030 [PERSON] відмовлено у державній реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS]. Підставою для відмови стало те, що за результати пошуку у єдиному державному реєстрі боржників було встановлено, що на [PERSON] відкрито виконавче провадження про стягнення коштів та вона є боржником. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що вона не має можливості зареєструвати своє право власності, оскільки на даний час на належане їй майно безпідставно накладено арешт. Як вбачається з матеріалів справи, на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Хлєбникова Олександра Володимировича перебуває виконавчий напис № 24775 виданий 31.10.2017 року, виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості по договору кредиту № 670АІ20130625001 від 22.06.2013 року в сумі 254 389, 70 гривень. Постановою приватного виконавця від 07.08.2018 року відкрито виконавче провадження № 56950280, в рамках якого винесено постанову про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику [PERSON]. Вказане обтяження було внесено до Єдиного реєстру заборони відчуження нерухомого майна запис від 07.08.2018 р. за реєстраційним номером заяви 2953731, індексний номер 42432038 номер запису про обтяження 27387078. 05 грудня 2018 року [PERSON] звернулась до Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Хлєбникова Олександра Володимировича з заявою про зняття арешту з належного їй нерухомого майна за адресою: [ADDRESS]. Проте, приватний виконавець листом від 06.12.2018 року повідомив позивача про відсутність підстав для звільнення вказаного нерухомого майна з під-арешту, та роз'яснив право на звернення до суду з даним позовом. Таким чином, можливо дійти висновку того, що приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Хлєбниковим Олександром Володимировичем накладено арешт на майно, що належить боржнику [PERSON] в тому числі й на квартиру за адресою: [ADDRESS], однак, право власності на вказану квартиру [PERSON] набула незаконно, що встановлено рішенням Київського районного суду м.Одеси від 31 жовтня 2018 року по справі № 520/1913/18. Згідно ч. 1 ст. 56 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Частиною 2 цього Закону передбачено, що арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України та ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не можу бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи викладене, оскільки право власності позивача ніким не оспорюється, квартира [ADDRESS], фактично належить [PERSON], однак оформити її належним чином, як передбачає чинне законодавство України, вона не має можливості, так як на неї накладено арешт, а підстави для арешту майна на даний час відсутні, тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині зняття арешту. Задовольняючи позов частково, суд виходить з того, що згідно з ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав га їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; тощо. При розгляді заяви державним реєстратором прав на нерухоме майно юридичного департаменту Одеської міської ради було встановлено, що заявник звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності щодо майна, що відповідно до поданих для такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного державного реєстру боржників, зокрема за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці (арешт нерухомого майна на майно [PERSON], номер запису про обтяження 27387078, підстава виникнення обтяження: постанова про арешт майна боржника, серія та номер: 56950280, виданий 07.08.2018 p. приватним виконавцем Хлєбниковим Олександром Володимировичем). За результатами пошуку у Єдиному державному реєстрі боржників встановлено, що на [PERSON] відкрито виконавче провадження про стягнення коштів та вона є боржником. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно. Отже, на підставі ст. 24 Закону та п. 18 та п. 23 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 р. № 1127, державним реєстратором юридичного департаменту Одеської міської ради було прийнято обґрунтоване рішення №44530030 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень. На думку суду, звернення з вимогами щодо зобов`язання Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради провести реєстрацію права власності на нерухоме майно за [PERSON] в майбутньому є передчасним, враховуючи скасування арешту, що перешкоджав даній реєстрації, та закінчення розгляду заяви позивача від 05.12.2018 року. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, про часткове задоволення позовних вимог, а саме в частині зобов'язання Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Хлєбникова Олександра Володимировича звільнити( зняти) від арешту з нерухомого майна квартиру [ADDRESS], що накладений постановою ВП № 56950280 від 07.08.2018р та виключення з Єдиного реєстру заборони відчуження нерухомого майна запис від 07.08.2018 р. за реєстраційним номером заяви 2953731, індексний номер 42432038 номер запису про обтяження 27387078. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання.

Outcome: partial