Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до Бериславського районного суду Херсонської області із позовом до Виконавчого комітету Новокаховської міської ради Херсонської області, [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування. В позовній заяві посилається на те, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з земельної ділянки орієнтовною площею 0,09 га, та житлового будинку загальною площею 90,4 кв.м. Спадкоємицею за законом була його дружина, її мати - [PERSON] , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. [INFO] померла [PERSON] . Бериславською державною нотаріальною конторою 15.12.2014 року заведена спадкова справа №264/2014, до майна померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] , за заявою [PERSON] про прийняття та видачу спадщини за законом. Також спадкоємицею за законом була його дружина [PERSON] , яка померла [INFO] , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. Бериславською державною нотаріальною конторою 28.04.2000 року заведена спадкова справа №165/2000, до майна [PERSON] за заявою [PERSON] про прийняття спадщини та за заявою про прийняття спадщини від [PERSON] - дочки померлої. 02.03.2014 року державним нотаріусом Мікуровою Л.Ю. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з відсутністю документа, що посвідчує право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Тому нотаріусом запропоновано звернутися до суду для визнання права власності на вищевказаний житловий будинок. Просить суд визнати за нею [PERSON] право власності у порядку спадкування за законом, на спадщину яка відкрилася після смерті її батька - [PERSON] , який помер [INFO] , а саме на 3/4 будинку, який знаходиться по [ADDRESS] . Ухвалою суду від 08.07.2021 року провадження у справі було відкрито в загальному порядку та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 18.10.2021 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явилася, до суду надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, просить їх задовольнити. Представник відповідача Виконавчого комітету Новокаховської міської ради Херсонської областів судове засідання не прибули, надали до суду заяву про визнання позову, справу просили розглянути у відсутність їх представника. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлена, про що свідчить телефонограма. Окрім цього виклик відповідача в судове засідання було здійснено через офіційний веб-портал судової влади, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду. Причина неявки суду ненадана, клопотань про відкладення розгляду справи від останньої не надходило. У встановлений судом строк відзив на позовну заяву не надала. У відповідності до ст. 223 ЦПК України, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності сторін, належних чином повідомлених про день, місце та час розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. У відповідності до ч.1 ст. 81, ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до п.п. 3,4 п. 5 ст. 12 ЦПК України - суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє захисту їхніх прав у випадках встановлених нормами ЦПК України. Дослідивши письмові докази, що містяться у матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти с своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до Генерального плану розташування проектних будівель на відведеній земельній ділянці по [ADDRESS] технічним бюро, відповідно до наказу вінрадгоспу ім.Леніна від 10.04.1967 року №27/52 для індивідуального будівництва на площі 656 кв.м в користування [PERSON] передано земельну ділянку для розташування житлового будинку, веранди, сараю, санвузла та ящику для сміття (а.с.11). 10.05.1967 року [PERSON] отримав дозвіл на будівництво житлового будинку з верандою та сараєм за адресою: [ADDRESS] (а.с.12). 10.05.1967 року було проведено у натурі відвід земельної ділянки [PERSON] та [PERSON] загальною площею 656 кв.м. по [ADDRESS] під застройку будинку та службових приміщень (а.с.13). Судом встановлено, що у зв`язку з переплануванням до земельної ділянки розміром 0,06 га, розташованої у [ADDRESS] , закріпленому за [PERSON] , вирішено прикріпити земельну ділянку розміром 0,03 га, що підтверджується рішенням №139/10 від 03.10.1985 року (а.с. 14). [INFO] помер [PERSON] , про що 28.11.1997 року зроблено відповідний актовий запис №62, що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 10.12.2009 року (а.с. 9). [INFO] померла [PERSON] , про що 05.01.2000 року зроблено запис за №1, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 05.01.2000 року (а.с. 10). За заявою [PERSON] про прийняття та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, Бериславською державною нотаріальною конторою 15.12.2014 року заведена спадкова справа №264/2014, до майна померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] , який на момент смерті мешкав в смт Козацьке, Бериславського району, Херсонської області. Також спадкоємицею за законом була його дружина [PERSON] , яка померла [INFO] , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. Бериславською державною нотаріальною конторою 28.04.2000 року заведена спадкова справа №165/2000, до майна [PERSON] за заявою [PERSON] про прийняття спадщини та за заявою про прийняття спадщини від [PERSON] - дочки померлої (а.с. 4). Звернувшись до нотаріальної контори з заявою для оформлення спадщини, яка складається з житлового будинку [ADDRESS] , який належить [PERSON] , нотаріус листом №170/02-14 від 02.03.2014 року відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу та рекомендовано звернутись до суду для встановлення за нею права власності на житловий будинок таким чином: на 3/4 частини [PERSON] та на 1/4 частину [PERSON] (а.с.4). Згідно п. 4.15 глави 10 розділу 2 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» видача свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно провадиться нотаріусом після надання правовстановлюваних документів про належність цього майна спадкодавцеві. Правовстановлюючий документ на вказаний житловий будинок у [PERSON] відсутній. Нотаріусу надано лише технічний паспорт, складений 12.12.2014 року КП «Херсонське бюро технічної інвентаризації» з відміткою про те, що документи не оформлені. Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012). Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. За змістом частин 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року. Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Таким чином, за змістом указаних норм, відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року, а у разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року. З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року. Також, як роз`яснено в пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 року «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно зі статтею 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Отже часом відкриття спадщини після смерті [PERSON] є день його смерті, а саме [INFO] . Статтею 527 ЦК УРСР визначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Згідно з частиною першою статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно зі статтями 548, 549 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або із застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. Таким чином, для встановлення тієї обставини, чи прийняв спадкоємець спадщину, необхідно встановити, чи фактично такий вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином позивач, як спадкоємиця за законом, фактично прийняла спадщину після смерті [PERSON] , оскільки на час смерті спадкодавця була зареєстрована та проживала разом з ним. Разом з тим позивачка не може оформити право власності в порядку спадкування за законом на частину житлового будинку, через відсутність правовстановлювального документу, що підтверджує право власності на нерухоме майно. Позивачка у розумінні ст.ст.12,81 ЦПК України не надала належних та допустимих доказів отримання спадкодавцем в установленому законом порядку земельної ділянки (з цільовим її призначенням), отримання спадкодавцем затвердженого проекту на спорудження будинку; данних про те, коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; даних про те, чи було дотримано спадкодавцем при будівництві проекту на спорудження будинку та вимог державних протипожежних, санітарних норм; чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності. Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст.2 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01 липня 2004 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно зі ст.3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно з ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення (постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 р. № 6-54цс12). Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Так, 5 серпня 1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року»). До 19 січня 1996 року згідно Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої 31.01.66р. Міністерством комунального господарства УРСР і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами), не підлягали реєстрації будинки та домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але не приєднані до них. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30 липня 2012, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»). Обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об`єкти нерухомості введена лише з 29.06.1998 року, тобто з набранням чинності Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.1998 року № 121. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Таким чином, права, придбані (шляхом створення або придбання нерухомості) у власність до 29.06.1998 року з дотриманням встановленого порядку придбання, проте без держреєстрації, вважаються виниклими і набутими в установленому законом порядку. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що виходячи з принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, суд позбавлений можливості самостійного витребовування та збирання доказів по справі та надання оцінки обсягу доказів, який би був достатній для задоволення вимог позивача. З довідки Козацької селищної ради Бериславського району Херсонської області №579 від 13.03.2015 року вбачається, що земельна ділянка орієнтовною площею 0,09 га та житловий будинок, які знаходяться за адресою [ADDRESS] належали померлому [PERSON] (а.с. 5), але не зазначено з якого часу та на підставі якого правового документу. З відповіді нотаріуса вбачається, що правовстановюючий документ на спірний будинок відсутній, технічний паспорт, складений 12.12.2014 року КП «Херсонське бюро технеічної інвентарізації» має відмітку про те, що документи не оформлені (а.с.4). Як зазначено в п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини. Відповідно до ст.ст.25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України №19-32/319, від 21.02.2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Оскільки законом не передбачено визнання права власності на житлові будинки, які не здані в експлуатацію, суд вважає що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом та визнання права власності за [PERSON] на житловий будинок в порядку спадкування є неможливим. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed