Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

20 вересня 2016 року позивачі звернулись до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилаються на те, що вони на підставі договору купівлі-продажу серії НАО 862732, зареєстрованого в реєстрі за № 3621 від 26 серпня 2015 року, є власниками житлового будинку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Комарова В., 113. Під час укладання зазначеного договору їм було невідомо, що в будинку, який вони купують, зареєстрована [PERSON], [INFO], однак хто вона і де її можна знайти їм невідомо, фактично остання у будинку не проживає з 26 серпня 2015 року, а реєстрація останньої порушує їх права, як співвласників будинку. У звязку з чим, позивачі просили суд визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняти останню з реєстрації у належному їм на праві приватної власності будинку розташованому за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул.\~В.\~Комарова, 113. В судове засідання позивачі не з'явились, надали суду окремі заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та проти ухвалення заочного рішення не заперечували (а.с. 26, 27). Відповідач заперечень проти позову не надала, в судове засідання не зявилась, про день, місце та час розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила та про розгляд справи за її відсутності не клопотала, на підставі чого з урахуванням письмової згоди позивачів відповідно до ст. 224 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Представник третьої особи Виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чино, причини неявки суду не повідомив, тому суд вважає можливим розглянути справу у його відсутність. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позовна заява обґрунтована, але підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачі на підставі договору купівлі-продажу від 26 серпня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 3621, є співвласниками житлового будинку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул.\~В.\~Комарова, 113 (а.с.\~10-11). У вищезазначеній квартирі, окрім співвласників та їх сина [PERSON], [INFO], зареєстрована відповідач [PERSON], [INFO], що вбачається з довідки Виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області № 4701 від 12 вересня 2016\~року (а.с. 9) та з відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області (а.с. 25). Проте [PERSON], [INFO], у спірному будинку зареєстрована, однак не проживає з 26 серпня 2015 року до теперішнього часу та її місцезнаходження невідоме, що підтверджується актом від 09 вересня 2016 року, складеним старшим інспектором відділу реєстрації обліку громадян виконавчого комітету Новомосковської міської ради [PERSON], в присутності сусідів [PERSON] та [PERSON] (а.с. 15). Згідно з ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положеннями ст. 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. [PERSON], без поважних причин не проживає з 26 серпня 2015 року тобто більше одного року, в будинку, розташованому за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Комарова, 113, де право власності належить позивачам, але з реєстрації не знялась, доказів поважності причин не проживання суду не надала. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] порушуює права позивачів як співвласників будинку, оскільки позивачі не можуть вільно розпоряджатися належним їм майном, і може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Що стосується позовної вимоги про зняття відповідача з реєстрації за вищевказаною адресою, то вона задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Тобто спеціальним законодавством, зокрема Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", підзаконними нормативними актами, визначено позасудовий порядок вирішення і оформлення питань зняття з реєстрації місця проживання особи, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та інших органів державної влади. Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи, що відноситься до компетенції органів Державної міграційної служби України, і суд не вбачає правових підстав для задоволення позову в цій частині, оскільки у такий спосіб суд своїм рішенням всупереч вимог закону підмінив би юрисдикційну діяльність іншого органу державної влади. А тому, в цій частині позовних вимог позивачу слід відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial