Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-25 00:00:00

15.05.2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами, якими просить суд визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON], померлого 26.05.2016 року, право власності на земельну ділянку площею 0,0662 гектарів, яка розташована в м. Ізмаїл Садівниче товариство «Волна», передана для ведення садівництва, мотивуючи тим, що приватним державним нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у звязку із тим, що відсутній документ, який підтверджує право власності спадкодавця на спадкове майно. Позивач в судове засідання не зявився, надав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач в судове засідання не зявився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає у повному обсязі та проти їх задоволення не заперечує. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку від 09.02.2000 року серії ІІІ- ОД № 0322241, виданого Ізмаїльською міською Радою народних депутатів на підставі рішення Ізмаїльської міської Ради народних депутатів від 16.06.1999р. за №468, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1551, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0662 гектарів, яка розташована в м. Ізмаїл Садівниче товариство «Волна», передана для ведення садівництва. Вказане також вбачається із листа [PERSON] управління у Ізмаїльському районі та м. Ізмаїлі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області №1226/126-17 від 16.06.2017р. Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до свідоцтва про смерть серії 1-ЖД №457495 від 27.05.2016 року, виданого Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, [PERSON] помер 26.05.2016 року. Після смерті [PERSON] згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить земельна ділянка площею 0,0662 гектарів, яка розташована в м. Ізмаїл Садівниче товариство «Волна», передана для ведення садівництва. За життя [PERSON] заповіт не залишав, що підтверджено Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №45317913 від 05.10.2016 року. Позивач [PERSON] є спадкоємцем за законом першої черги після смерті чоловіка [PERSON] відповідно до ст. 1261 ЦК України, що вбачається з матеріалів справи. Осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині після смерті [PERSON] відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає. Іншій спадкоємець за законом першої черги син [PERSON] відмовився від прийняття спадщини після смерті батька [PERSON], про що надав нотаріусу відповідну заяву, копія якої наявна у матеріалах справи. Як встановлено судом, позивач спадщину після смерті чоловіка прийняла шляхом подачі в установлений законом шестимісячний строк заяви до нотаріуса про прийняття спадщини, яка наявна у матеріалах справи. На звернення позивача до приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON] з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, йому було відповідним листом №02-14/834 від 09.12.2016р., копія якого наявна в матеріалах справи, відмовлено у звязку з тим, що відсутній документ, який підтверджує право власності спадкодавця на спадкове майно. Відсутність право встановлювального документу на нерухоме майно, який підтверджує право власності на нерухоме майно, порушує вимоги ст.ст. 25 і 346 ЦК України. Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Як зазначає позивач, оригінал правовстановлюючого документу на спадкову земельну ділянку немає можливості, у звязку із його втратою, є тільки витяг із рішення Ізмаїльської міської ради №468 від 16.06.1999р. та копія Державного акту. Згідно архівного витягу №А-245 від 19.12.2016р. рішенням виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради за №468 від 16.06.1999р. «Про передачу земельних ділянок у приватну власність для ведення садівництва» передано [PERSON] земельна ділянка №480 у садівничому товаристві «Волна», площею 0,0662 га. При цьому, як вбачається із [PERSON] управління у Ізмаїльському районі та м. Ізмаїлі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 1226/126-17 від 16.06.2017р. спадкова земельна ділянка дійсно належить [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 09.02.2000 року серії ІІІ- ОД № 0322241, виданого Ізмаїльською міською Радою народних депутатів на підставі рішення Ізмаїльської міської Ради народних депутатів від 16.06.1999р. за №468, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1551. Враховуючи викладене, на думку суду відсутні сумніви щодо належності спірної спадкової земельної ділянки [PERSON], померлому 26 травня 2016 року. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] являється спадкоємцем першої черги за законом після смерті чоловіка [PERSON], спадщину після померлого прийняла шляхом подачі в установлений законом шестимісячний строк заяви до нотаріуса про прийняття спадщини, інший спадкоємець за законом першої черги син [PERSON] відмовився від прийняття спадщини після смерті батька [PERSON], про що надав нотаріусу відповідну заяву, осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині після смерті [PERSON] немає, з огляду на встановлене позивач обґрунтовано вимагає визнання за нею права власності на спадкову власність. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved