Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-27 00:00:00

[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], звертаючись з позовом до суду, просили визнати таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, як колишній член сім'ї, [PERSON] за адресою: [ADDRESS], та зобов'язати Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського району міста Києва зняти з реєстраційного обліку [PERSON] за адресою: [ADDRESS] що є предметом позову. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, пояснив, що позивач разом з членами сім'ї - [PERSON], [PERSON], [PERSON] є співвласниками в рівних частинах квартири [ADDRESS] В 2004 році відповідач, за згодою власників квартири, був зареєстрований в цій квартирі, як чоловік позивача [PERSON], однак в подальшому відносини між подружжям не склались, що призвело до припинення сімейно-шлюбних відносин, у зв'язку з чим відповідач добровільно забрав свої речі та виселився з квартири, з січня 2013 року в квартирі не проживає, за житлово-комунальні послуги не сплачує, при цьому відмовляється знятись з реєстраційного обліку добровільно, чим перешкоджає позивачам вільно розпоряджатись належною їм на праві власності квартирою. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, пояснила, що у 2003 році донька [PERSON], позивач у справі, зареєструвала шлюб з відповідачем, вони, як подружжя вселились та проживали у цій квартирі, за взаємної згоди власників квартири, відповідач був зареєстрований за адресою даної квартири. Однак, в січня 2013 року відповідач добровільно забрав свої речі та виселився з квартири, на даний час шлюб між подружжям розірвано в судовому порядку, однак добровільно знятись з реєстраційного обліку відповідач наміру не має. Факт не проживання відповідача в квартирі позивачі підтверджують наданим суду Актом про відсутність відповідача за адресою реєстрації, також позивач наголосила, що відповідач не надає кошти на оплату житлово-комунальних послуг, у звязку з чим позивачі вимушені нести витрати на утримання житла з урахуванням відповідача, тому просить визнати відповідача, як колишнього члена сім'ї, таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та представляє інтереси позивача [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, пояснила, що з 2003 року позивач [PERSON] перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, після реєстрації шлюбу відповідач був зареєстрований за адресою спірної квартири, вселився та постійно проживав в цій квартирі. Однак, в січня 2013 року відповідач добровільно виселився з квартири, забравши всі свої речі, в подальшому за рішенням суду шлюб між сторонами розірвано. Позивач вважає, що оскільки відповідач, як колишній член сім'ї, після припинення шлюбу втратив право на користування спірною квартирою, тому є підстави визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та зняти його з реєстраційного обліку. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином шляхом направлення судових повісток за адресою, вказаною у позовній заяві, про причини неявки суд не повідомив, процесуальним правом надати письмові пояснення по суті предмету спору не скористався. Уповноважений представник третьої особи - Дніпровського районного відділу Головного управління в місті Києві Державної міграційної служби України, в судове засідання не з'явився, до суду надійшло письмове клопотання про розгляд справи у відсутності їх уповноваженого представника. На підставі ч.1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 Цивільного процесуального кодексу України. Заслухавши пояснення позивача [PERSON], позивача [PERSON], позивача [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] є співвласниками в рівних частинах квартири [ADDRESS] що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 10 лютого 1998 року. (а.с.19) Відповідно даних, викладених у довідці Житлової ремонтно-експлуатаційної організації №415 (форма №3) від 27 листопада 2013 року (вих. №1698), в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (з 1989 року); [PERSON] (з 2004 року); [PERSON], [INFO], ( з 2005 року); [PERSON] (з 1989 року); [PERSON] ( з 1989 року). (а.с.23) За нормою статті 156 Житлового кодексу УРСР надано право членам сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, право користуватися цим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їхньому вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Якщо немає угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування житловим приміщенням плата, за користування житловим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Як з'ясовано судом, підтверджується наявними у справі доказами, з 25 жовтня 2003 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. 10 липня 2013 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалено рішення про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Шлюб між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві 25 жовтня 2003 року (актовий запис №1692) - розірвано. (а.с.24) Звертаючись з позовом до суду, позивачами [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] пред'явлено спільні вимоги до відповідача [PERSON] про визнання таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, як колишній член сім'ї, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] посилаючись на положення ст.ст.317, 319, 383, 386 Цивільного кодексу України. Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підтвердження факту відсутності відповідача за адресою спірної квартири позивачами надано Акт (без дати та номеру), який складений мешканцями будинку [ADDRESS] - [PERSON], [PERSON], [PERSON], які підтвердили, що по [ADDRESS] дійсно не проживає [PERSON] з січня місяця 2013 року. (а.с.22) Однак, суд не бере до уваги, як доказ по справі, вищезазначений акт, оскільки даний акт не містить дати складання, підписи осіб, які складали акт не засвідчені начальником ЖРЕО №415, тому достовірність викладеної в акті інформації відповідальним працівниками ЖРЕО №415 не перевірялись, акт не містить реєстраційного номеру та дати його реєстрації в ЖРЕО №415, також зі змісту акту не вбачається, в який саме час було проведено перевірку факту проживання (не проживання) [PERSON] в квартирі [ADDRESS] чи були присутні в цей час мешканці даної квартири, враховуючи відсутність в акті підпису власника квартира та сусідів, які підтвердили відсутність відповідача під час перевірки в квартирі. Згідно положень частин другої ст.386 Цивільного кодексу України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За нормою статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Виходячи зі змісту позовних вимог, позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] посилаються на той факт, що відповідачем порушуються їх права, як власників, вільно розпоряджатись належною їм на праві власності квартирою, однак у позовній заяві не міститься посилання на наявність обставин, які давали б підстави вважати, що з боку відповідача створюються перешкоди, які обмежують право позивачів, як власників житла, реалізувати право на користування та розпорядження житлом, ці обставини не доведено позивачами під час розгляду даної справи по суті, та не вставлено судом під час розгляду справи, в той же час відповідно до положень ч.4 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Крім того, позивачами не наведено правових підстав для застосування такого способу захисту порушених прав як визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що унеможливлює надати правову оцінку заявленим вимогам в цій частині. Як роз'яснено п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07.02.2014 за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки відповідач [PERSON] набув права користування квартирою [ADDRESS] як член сім'ї власника квартири, тобто [PERSON], колишньої дружини відповідача, сам факт припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє його права користування житлом, та не є безумовною умовою припинення права на користування житлом, в свою чергу позивачами не наведено правових підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки такий спосіб захисту регулюються окремими нормами чинного законодавства, серед іншого, ст.405 Цивільного кодексу України, що є окремими предметом доказування. Згідно положень частини першої ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісного відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином вирішення питання про зняття з реєстраційного обліку залежить, зокрема від вирішення питання про користування особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК України, ст.405 ЦК України). Разом з тим, позивачами [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] пред'явлено окремо позовні вимоги про зобов'язання Відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в місті Києві зняти [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS], однак позивачами не доведено наявність обставин, які мають слугувати підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку, перелік яких визначний у ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", також відповідно до вимог цивільного процесуального за своїм процесуальним статусом третя особа не є суб'єктом спірного матеріального правовідношення між позивачем та відповідачем, тому лише сторони можуть бути зобов'язані чи уповноважені судовим рішенням на здійснення конкретних дій щодо передачі (отримання матеріальних благ), інший дій матеріально-правового характеру. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON], третя особа Дніпровський районний відділ Головного управління в місті Києві Державної міграційної служби України про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, та зняття з реєстраційного обліку є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed