Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-29 00:00:00

30 листопада 2020 року до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області надійшла заява [PERSON] про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, де просить ухвалити судове рішення, яким встановити факт смерті її батька [PERSON] , громадянина України, який народився [INFO] в селі Дмитрієвщина Вітебської області, Республіка Білорусь та помер [INFO] на тимчасово окупованій території України у м. Ровеньки Луганської області, Держава Україна. Внесення до реєстру запису про смерть та наступна видача свідоцтва про смерть є підставою для настання правових наслідків смерті, серед яких прийняття спадщини, що залишилися після померлого, та інше, що змусило заявницю звернутися до суду із відповідною заявою. В судове засідання заявник [PERSON] , не з`явилась, у своїй заяві зазначає про розгляд справи у її відсутність. Представник заінтересованої особи - Жовтоводського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) в судове засідання також не з`явився. Зважаючи, що згідно ч. 2 ст. 317 ЦПК України встановлено невідкладний розгляд справ про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, суд вважає за можливе провести розгляд заяви у відсутності заінтересованої особи, на підставі наявних у справі доказів та у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, вважає, що заява підлягає задоволенню за наступних підстав. Відповідно п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Статтею 317 ЦПК України встановлено, що заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Судом встановлено, що заявниця [PERSON] , [INFO] є дочкою померлого [INFO] [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про її народження серії [NUMBER] , виданим Алмазовською селищною радою Рівеньковського району Луганської області 28 серпня 1962 року. 15 березня 1986 року заявниця уклала шлюб із [PERSON] в результаті чого змінила своє дошлюбне прізвище з " [PERSON] " на " [PERSON] " Факт смерті [PERSON] , померлого [INFO] підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть №232, довідкою про причину смерті та свідоцтвом про смерть яке видано відділом ЗАГС Рівеньковського міського управління юстиції Міністерства юстиції Луганської народної республіки. Із відмови Жовтоводського міського відділу ДРАЦС від 24.11.2020 року у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] , вбачається, що аналіз документів, представлених заявником, свідчить, що вони не відповідають документам, які є підставою для державної реєстрації смерті, згідно з ч.1 п.5 Розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18 жовтня 2000 року №52/5 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за №719/4940. Постановою Верховної ради України від 17.03.2015 року «Про визначення окремих районів Донецької та Луганської області, районів, міст, селищ, сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» та відповідно до положень ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупованою територією України визначена у тому числі територія Луганської області». У відповідності до наказів Міністерства юстиції України № 246/7 від 25 листопада 2014 року та № 935/5 від 17 червня 2014 року всі органи та підрозділи, які підпорядковані Міністерству юстиції України повинні були переміститися з тимчасово непідлеглих територій в населені пункти на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі та перереєструватись, тому всі акти та документи, видані органами не переміщеними в населені пункти, на територіях яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі та не перереєструвались з 01 грудня 2014 року вважаються недійсними. Згідно п.8 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню (ч. 4 ст.316 ЦПК України). Частиною 4 ст.49 ЦК України передбачено, що реєстрація актів цивільного стану проводиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За ч.1 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація актів цивільного стану у встановлених законом випадках є обов`язковою. Відомості про смерть особи підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Відповідно до п 2 ч. 1 ст. 17 Закону України « Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органами державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Відповідно до ч. ч. 2,3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 р. «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини у справах «Кіпр проти Туреччини» та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать». При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)». Згідно зі ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Встановлення факту смерті для заявника має юридичне значення, оскільки медичне свідоцтво про смерть, та свідоцтво про смерть її батька [PERSON] , видані органами Донецької народної республіки, тобто видані органами, які не мають права їх видавати, оскільки знаходяться на тимчасово окупованій території України. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що [PERSON] дійсно не має можливості надати документи, встановленого зразка, необхідні для проведення державної реєстрації смерті її батька [PERSON] . Відповідно до ч.2 ст. 319 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України ( ч. 4 ст.317 ЦПК України). Судові витрати необхідно віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved