Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення суми боргу в розмірі 27044,57 грн. Свої вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що 25.01.2013 року між ним та відповідачем було укладено договір позики в сумі 15000,00 грн., які останній зобов'язувався повернути до 20.02.2013 року. Строк повернення вказаного боргу скінчився, але гроші відповідач так і не повернув. Таким чином, станом на 10.12.2015 року сума боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення з 23.02.2013 року по 10.12.2015 року та згідно ст. 625 ЦК України 3% річних від простроченої суми позики складають загальну суму у розмірі 27574,24 грн. Позивач в судове засідання не з'явився, однак, надав до суду заяву, відповідно до якої підтримує позов в повному обсязі та просить суд розглянути справу у його відсутність в заочному провадженні. Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином шляхом направлення судових повісток на адресу, вказану в позовній заяві, причини неявки суд не повідомив, заперечень проти позову не надавав. На підставі ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, враховуючи думку представника позивача, який подав заяву про розгляд справи в заочному провадженні, суд визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутність учасників судового процесу на підставі наявних у справі доказів та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з»ясуванню обставин справи: роз»ясніє особам, які беруть участь у справі, їх права та обов»язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не можуть грунтуватися на припущеннях. Отже, з огляду на вказані норми, як сторона позивача так і строна відповідача повинна довести ті обставини на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, тоді як суд, діючи неупереджено, диспозитивно, обмежений у визначенні на власний розсуд способу захисту порушених прав, чи-то в самостійному збиранні, забезпеченні доказів, оскільки згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-301цс 15 від 06.07.2015 року зазначено, що статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК, статті 231, 233 ). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Отже, враховуючи відсутність відповідного рішення суду про недійсність договору позики укладеного між сторонами, відсутність відповідних заявлених позовних вимог відповідача про недійність такого, вказаний договір позики в силу ст. 204 ЦК України є правомірним, тобто є чинним і тепер, з огляду на наступне. Так, згідно наданих суду доказів вбачається, що 25.01.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики у простій письмовій формі, згідно якого [PERSON] взяв у [PERSON] в борг 15000,00 грн., які останній зобов'язувався повернути в строк до 20.02.2013 року. Копія такої розписки, яка звірялася з наданим у судовому засіданні позивачем оригіналом, міститься в матеріалах справи. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представленарозписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Така ж позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року за № 6-63цс13, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов"язковою для всіх суб"єктів владних повноважень та для всіх судів України. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно договору позики від 25.01.2013 року відповідач мав повернути позику позивачу у розмірі 15000,00 грн. до 20.02.2013 року. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно вищезгадуваного договору позики відповідач мав повернути позику позивачу 20.02.2013 року. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 3% річних за період з 23.02.2013 року (початок прострочки) по 10.12.2015 року (період заявлений позивачем) у розмірі 808,77 грн., який вірно розрахований стороною позивача в межах позовних вимог, також підлягає стягненню, тобто задоволенню. Крім того, підлягають задоволенню вимоги позивача в частині стягнення індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 11765,47 грн., виходячи з наступного розрахунку: Індекс інфляції в період з березня 2013 року по листопад 2015 року становить 1,7844%. Сума боргу з урахуванням індексу інфляції розраховується за формулою: Сума інфляції = ( індекс інфляції * суму боргу) /100 - сума боргу (15000 * 1,7844 % ) / 100 - 15000,00 = 11765,47 грн. - сума індексу інфляції з березня 2013 року по листопад 2015 року. Отже, сума боргу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 27574,24 грн. В силу ст. 3 ЦПК України кожен має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, собод чи інтересів, що в силу ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, а суд розглядає таку не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть у часть у справі. Відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Згідно п. 28 Постанови Пленум Верховного Суду України, від 12.06.2009, № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може відповідно до частини другої статті 185 ЦПК просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій, особа, яка подала заяву, має згідно із загальними правилами доказування (стаття 60 ЦПК) подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності за клопотанням особи, яка зробила таку заяву, суд відповідно до правил частини четвертої статті 10 ЦПК сприяє їй у збиранні цих доказів (призначає експертизу, витребовує інформацію від особи, за іменем якої видано документ, оголошує перерву або відкладає розгляд справи, якщо це потрібно, тощо). Отже, оцінюючи з'ясовані обставини справи, що перевірені представленими доказами у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення вказаного позову, а саме з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості у розмірі 27574,24 грн. Оскільки у відповідності до п. 8 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору, у відповідності до ст. 88 ЦПК України , з відповідача підлягають стягненню судові витрати на користь держави. Так, з відповідача необхідно стягнути на користь держави судові витрати в розмірі 2754 грн. 24 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved