Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-11 00:00:00

22.10.2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Вознесенський РВ УДМС України в Миколаївській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення. В обґрунтування своїх вимог позивачі зазначили, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS], в якому окрім неї та її чоловіка, зареєстрована, але не проживає з 2009 року її невістка [PERSON], яка не платить комунальні послуги. Враховуючи ст. 405 ЦК України - відсутність без поважних причин [PERSON] у вказаному будинку більше року, позивач просила визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на викладені в позовні заяві обставини. Крім того вказує, що відповідачка отримала кредит, який не сплачує, а представники банку постійно її турбують, через що вона хвора людина постійно хвилюється, тому просила суд, позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, судом про час та місце розгляду справи повідомлена через ЗМІ, а саме - оголошення в газеті «Урядовий Кур'єр». Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Вознесенський РВ УДМС України в Миколаївській області в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи за відсутності представника, проти задоволення позову не заперечуюють. Суд, вислухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, прийшов до наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 20.05.1977 року, посвідчений нотаріусом Першої Вознесенської державної нотаріальної контори [PERSON] 20.05.1970 року (а.с.3-4). Згідно будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку [ADDRESS], [PERSON] зареєстрована в будинку [ADDRESS] 29.11.1999 року (а.с. 6-11). Відповідно до довідки квартального комітету № 7 м. Вознесенська Миколаївської області про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, осіб від 05.08.2014 року, [PERSON] зареєстрована в будинку [ADDRESS], але не проживає з 2009 року (а.с. 5). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що відповідач проживав в будинку позивача, але майже п'ять років вже не живе, взагалі в м. Вознесенську її не бачили. [PERSON] не чинила перешкод відповідачу в користуванні будинком, сварок між ними не було. Відповідачка виїхала на заробітки, її речей в будинку немає. Коституцією України (ст. 41) та ст. 1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом права власності може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 383 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідно до висновку, викладеному у постанові Верховного суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57 /цс 11 вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; 405 ЦК України ) Частиною 2 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла втрачають право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Тобто, умовою визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є не проживання особи протягом певного часу. В матеріалах справи наявні докази, які свідчать про не проживання відповідача в спірному будинку, за місцем реєстрації, з 2009 року, з власної ініціативи. Зважаючи на викладене та виходячи зі змісту ст. 405 ЦК України та Постанови Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс-11 звільнення членом сім"ї, або колишнім членом сім"ї спірного житлового приміщення та його відсутність без поважних причин за місцем реєстрації встановлений строк є достатньою правовою підставою для визнання його таким, що втратив право користування житлом.

Outcome: approved