Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-12 00:00:00

10 березня 2020 року [PERSON] звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовними вимогами, в яких просить: Визнати спільною сумісною власністю подружжя майнові права, набуті відповідно до угод купівлі-продажу майнових прав на: квартиру будівельний [ADDRESS] , [ADDRESS] ; машиномісце № [NUMBER] за адресою [ADDRESS] ; квартира будівельний [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] ; квартира будівельний [ADDRESS] , [ADDRESS] по [ADDRESS] ; квартира будівельний [ADDRESS] , [ADDRESS] по [ADDRESS] «Шістнадцята Жемчужина»; квартира [ADDRESS] квартира [ADDRESS] , «7 Небо»; квартира [ADDRESS] . Поділити спільну сумісну власність подружжя наступним чином: Визнати за [PERSON] право власності на: майнові права на квартиру будівельний [ADDRESS] , [ADDRESS] , «Дев`ятнадцята Жемчужина»; машиномісце № [NUMBER] за адресою [ADDRESS] ; майнові права на квартиру будівельний [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , « [PERSON] »; майнові права на квартиру [ADDRESS] , «7 Небо». Визнати за [PERSON] право власності на: майнові права на квартиру будівельний [ADDRESS] , [ADDRESS] , « [PERSON] »; майнові права на квартиру [ADDRESS] , «7 Небо». Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07 квітня 1990 року, Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 316. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.06.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. В період шлюбу, подружжям було набуто майно, що є спільною сумісною власністю і підлягає поділу. Зокрема, на підставі договорів купівлі-продажу майнових прав укладених на ім`я [PERSON] було придбано майнові права на: квартиру будівельний [ADDRESS] , [ADDRESS] ; машиномісце № [NUMBER] , [ADDRESS] ; квартира будівельний [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] ; квартира будівельний [ADDRESS] , [ADDRESS] по [ADDRESS] ; квартира будівельний [ADDRESS] , [ADDRESS] по [ADDRESS] ; квартира [ADDRESS] ; квартира [ADDRESS] ; квартира [ADDRESS] . Ухвалою суду від 26 березня 2020 року відкрито провадження у справі, встановлено загальний порядок розгляду справи. 10 квітня 2020 року на електрону адресу суду надійшла заява [PERSON] про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та майнові права [PERSON] , набуті відповідно до угод купівлі-продажу майнових прав. 13 квітня 2020 року ухвалою суду заяву [PERSON] про вжиття заходів забезпечення позову повернуто заявнику. 21 квітня 2020 року на електрону адресу суду надійшла заява представника [PERSON] про забезпечення позову. Ухвалою суду від 23 квітня 2020 року заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на: майнові права на квартиру будівельний [ADDRESS] , «Дев`ятнадцята Жемчужина»; машиномісце № [NUMBER] за адресою [ADDRESS] ; майнові права на квартиру будівельний [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , « [PERSON] »; майнові права на квартиру [ADDRESS] , «7 Небо». У задоволені решти вимог відмовлено. 29 травня 2020 року ухвалою суду клопотання представника [PERSON] про витребування доказів задоволено. 29 липня 2020 року від відповідача надійшов відзив по справі, у якому відповідач не погоджується із позовними вимогами з тих підстав, що позивачка пропустила строк позовної давності, вважає неналежним доказом звіт про незалежну оцінку від 10 червня 2016 року. Подано заяву про застосування строку давності. Протокольною ухвалою суду від 18 лютого 2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Представник позивача надав заяву про слухання справи за його відсутності, просив врахувати описку в написанні прізвища позивача, а саме вірно зазначити прізвище « [PERSON] », надавши копію паспорту. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до наступного. 07 квітня 1990 року, Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 316. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.06.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Під час шлюбу, подружжям було набуто наступне майно. 22 січня 2014 року між ТОВ «АЛЬ-КАРІМ» та [PERSON] укладено договір №1-12-10/16 купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна, а саме, майнових прав на квартиру будівельний номер [ADDRESS] ), 12 поверх по [ADDRESS] . 27 квітня 2017 року згідно Акту приймання-передачі майна [PERSON] отримав від ТОВ «АЛЬ-КАРІМ» квартиру будівельний номер 1-12-10 (після прийняття в експлуатацію кв. [ADDRESS] ), 12 поверх по [ADDRESS] . 22 січня 2014 року між ТОВ «АЛЬ-КАРІМ» та [PERSON] укладено договір №1-12-10/17 купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна, а саме, майнових прав на однокімнатну квартиру будівельний номер 1-10-2 (після прийняття в експлуатацію - кв. [ADDRESS] ), 10 поверх по [ADDRESS] . 27 квітня 2017 року згідно Акту приймання-передачі майна [PERSON] отримав від ТОВ «АЛЬ-КАРІМ» квартиру будівельний номер 1-10-2 (після прийняття в експлуатацію кв. [ADDRESS] ), 10 поверх по [ADDRESS] . 07 липня 2014 року між ТОВ «ГЛОРІ ПЛЮС» та [PERSON] укладено договір №2-7-9/19 про купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна, а саме, майнових прав на квартиру будівельний [ADDRESS] , [ADDRESS] . 24 квітня 2017 року згідно Акту приймання-передачі майна [PERSON] отримав від ТОВ «ГЛОРІ ПЛЮС» квартиру будівельний № 2-7-9 (після прийняття в експлуатацію кв. 269), [ADDRESS] . 21 червня 2013 року між ТОВ «ГЛОРІ ПЛЮС» та [PERSON] укладено договір №19/144-9/1 про купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна, а саме, майнових прав на квартиру будівельний [ADDRESS] , [ADDRESS] . 02 грудня 2015 року згідно Акту приймання-передачі майна [PERSON] отримав від ТОВ «ГЛОРІ ПЛЮС» квартиру будівельний [ADDRESS] . 08 липня 2013 року між ТОВ «ГЛОРІ ПЛЮС» та [PERSON] укладено договір №П-200/ГП купівлі-продажу майнових прав на об`єкти нерухомого майна, а саме, майнових прав на машиномісце № [NUMBER] , [ADDRESS] . 10 листопада 2017 року згідно Акту приймання-передачі майна [PERSON] отримав від ТОВ «ГЛОРІ ПЛЮС» машиномісце №200 (після прийняття в експлуатацію №235), [ADDRESS] . Право власності на даний об`єкт нерухомості зареєстровано за [PERSON] , що підтверджує інформаційна довідка №197749612. Також, [PERSON] придбано у ТОВ «Руніком Стройінвест» майнові права на квартиру [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] . Факт придбання вищезазначених об`єктів нерухомості не заперечується сторонами та додатково підтверджується Договором купівлі-продажу, посвідченого Василенко О.В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу за №4349 від 5 серпня 2017 року. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, вище перелічене майно є спільною сумісною власністю, що не заперечувалось сторонами. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. На підтвердження вартості спірного майна подружжя, Позивачем надано копія звіту про незалежну оцінку від 10 червня 2016 року. Звіт про незалежну оцінку від 10 червня 2016 року підготовлений суб`єктом оціночної діяльності ПП «Консалтингова група «АРГО-ЕКСПЕРТ» на замовлення відповідача [PERSON] . Суд критично оцінює доводи Відповідача про те, що вартість майна подружжя повинна бути визначена виключно в межах судової експертизи, оскільки такі доводи не обґрунтовані відповідними правовими нормами. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Слід зазначити, що [PERSON] заперечував щодо правильності визначення вартості спільного майна визначеної у Звіті про незалежну оцінку від 10 червня 2016 року підготовленого суб`єктом оціночної діяльності ПП «Консалтингова група «АРГО-ЕКСПЕРТ» на замовлення безпосередньо самого [PERSON] , проте не надавав суду доказів, які б підтверджували невідповідність висновків звіту фактичним обставинам справи, з відповідним клопотання до суду на звертався, а відтак суд критично ставиться до даного твердження та не приймає його до уваги. Відповідно до ч.1, 2 ст. 79 ЦПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Вирішуючи питання про поділ спільного майна подружжя, судом було встановлено, що після розірвання шлюбу [PERSON] без згоди [PERSON] відчужено об`єкти нерухомості, що є об`єктами спільної власності Позивача та Відповідача, а саме: квартири будівельний [ADDRESS] , [ADDRESS] , (після прийняття в експлуатацію - кв. [ADDRESS] ) та квартиру [ADDRESS] . Так, 15 вересня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі продажу №5696, відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] придбала право власності на квартиру будівельний [ADDRESS] , [ADDRESS] , (після прийняття в експлуатацію кв. [ADDRESS] ). Право власності [PERSON] зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 05 серпня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу, посвідчений, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Василенко О.В. за №4349, відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] За Договором дарування квартири від 27 вересня 2017 р. [PERSON] подарувала вищезазначений об`єкт нерухомості [PERSON] . Відповідно до ч.3 ст. 65 Сімейного Кодексу України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя Згідно із звітом про незалежну оцінку від 10 червня 2016 року, що був проведений [PERSON] , вартість вищезазначених квартир становить: - квартири будівельний [ADDRESS] , [ADDRESS] , (після прийняття в експлуатацію - кв. [ADDRESS] ) -45 097, 50 доларів США ( 1 127 538 грн.) - квартири [ADDRESS] - 27 416, 40 доларів США ( 685 471, 00 грн.) Таким чином, вартість проданого Відповідачем спільного майна становить 72 513, 90 доларів США. З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що половина від даної суми 36 256, 95 доларів США (906 639, 50 грн.) має бути врахована під час поділу майна подружжя на користь [PERSON] . Щодо заявленого відповідачем клопотання про застосування строків позовної давності, суд дійшов висновку про його необґрунтованість. Відповідно статті 267 ЦК позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Так, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106,107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). Аналогічно питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно з якою перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Проте, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суд має врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15. Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19). Викладене також підтверджується позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду, у справі № 203/304/17 від 06 листопада 2019 року, згідно якої відлік строку позовної давності при поділі майна колишнього подружжя через суд починається з моменту порушення права одного із співвласників іншим, а не датою розірвання шлюбу та у справі № 539/4318/18 від 18 вересня 2019 року, справі № 372/176/17 від 22 січня 2020 року. Як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача зазначає, що позовна давність почала відлік з моменту розірвання шлюбу, а саме з 21.06.2016 року. Проте суд не приймає до уваги доводи відповідача, оскільки звертаючись з позовом про розірвання шлюбу та визнання майнових прав спільною сумісною власністю подружжя та її поділ в 2016 року [PERSON] , на переконання суду, мала намір визнати майнові права спільною сумісною власністю подружжя та їх поділити, чим захистити свої права, які не були порушені на той момент. З огляду на вищевикладене, слід рахувати позовну давність з моменту відчуження майна про яке стало відомо позивачу. Дослідивши матеріали справи, суд зазначає що в матеріалах справи відсутні докази, коли позивач дізналась про порушення своїх прав, а відповідачем не надано доказів, які б підтвердили факт пропуску позовної давності. Враховуючи викладене, перевіривши факти і обставини, якими сторона позивача обґрунтовувала свої вимоги, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, встановивши характер правовідносин, що виникли між сторонами, і надавши їм належну правову оцінку, а також приймаючи до уваги те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, оскільки, ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд вважає, що позов обґрунтований та законний, в зв`язку з чим підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому у зв`язку з повним задоволенням позову, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума оплаченого судового збору у суммі 7146 грн.80 коп.

Outcome: approved