Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-29 00:00:00

21 січня 2015 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до Відділу державної виконавчої служби Межівського районного управління юстиції Дніпропетровської області про зняття арешту з майна. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2013 року за ним визнано право власності на 1/2 частину Автоматичної Заправочної Станції (АЗС), яка складається з будівлі автозаправочної станції, допоміжних прибудов і споруд, загальною площею 40 кв. метрів, окремо зоорганзованим парком резервуарів площею 30 кв. метрів та влаштованим місцем для заправки автотранспорту, що розташовані на земельній ділянці площею 0.5 га із стаціонарними паливозаправними колонками в кількості 4-х (чотирьох) штук, газовим модулем М-5+5 з колонкою Шельф, розташовану по [ADDRESS] Дніпропетровської області, як майно, яке придбане у шлюбі з [PERSON]. Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області вступило в законну силу 27 березня 2014 року. В 2014 році він звернувся до Реєстраційної служби із заявою про реєстрацією свого права на вказане нерухоме майно, але отримав відмову у державній реєстрації прав, оскільки документи ним подані після внесення запису до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна про арешт нерухомого майна попереднього власника [PERSON] Зазначений арешт внесений до реєстру заборон відчуження майна на підставі постанови про арешт майна від 22.01.2010 року ВП № 16691045 відділу державної виконавчої служби Межівського районного управління юстиції, реєстраційний номер обтяження № 9440835. Вказана постанова ВДВС внесена до того, як він отримав вищевказане нерухоме майно за рішенням суду, тому вважає, що арешт належної 1/2 частки вказаного майна порушує його права власності на нього. Через наявність постанови про арешт 1/2 частки майна АЗС, яка належала [PERSON], він не може реалізувати своє право власності на вказане майно. Позивач просить суд зняти арешт, накладений 22 січня 2010 року державним виконавцем Межівського районного управління юстиції на підставі постанови ВП № 16691045 з 1/2 частини АЗС; заборонити Відділу державної виконавчої служби Межівського районного управління юстиції вчиняти будь-які дії, пов'язані з обмеженням йому права розпоряджатися 1/2 частиною АЗС; судові витрати покласти на нього. Позивач у судове засідання не з'явився, зазначивши у позовній заяві про розгляд справи в його відсутність. Представник відповідача - Відділу державної виконавчої служби Межівського районного управління юстиції Дніпропетровської області в судове засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи в його відсутність. Проти позову не заперечує. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов слід задовольнити. Судом встановлено, що позивачу відповідно до рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2013 року за ним визнано право власності на 1/2 частину Автоматичної Заправочної Станції (АЗС), яка складається з будівлі автозаправочної станції, допоміжних прибудов і споруд, загальною площею 40 кв. метрів, окремо зоорганзованим парком резервуарів площею 30 кв. метрів та влаштованим місцем для заправки автотранспорту, що розташовані на земельній ділянці площею 0.5 га із стаціонарними паливозаправними колонками в кількості 4-х (чотирьох) штук, газовим модулем М-5+5 з колонкою Шельф, розташовану по [ADDRESS] Дніпропетровської області, як майно, яке придбане у шлюбі з [PERSON] (а.с.8-16). Проте позивач не може належним чином розпорядитися вказаним майном, в зв'язку з накладенням арешту на майно постановою ВП № 16691045 від 22.01.2010 року державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Межівського районного управління юстиції Дніпропетровської області. Згідно зі статтями 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, і будь-яка заінтересована особа має право в порядку, визначеному законом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: 1) захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, визнання права. Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частин 1, 2, 6 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник може чинити стосовно своєї речі усе, що не заборонено законом. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 50 ЗУ "Про виконавче провадження" у разі закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Згідно ч. ч. 1, 5 ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Outcome: approved