Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-12 00:00:00

21 лютого 2019 року [PERSON] звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що вона є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначила, що у квартирі з 15 листопада 2007 року зареєстрований її колишній чоловік [PERSON] , який фактично з моменту реєстрації у квартирі не проживає, житловим приміщенням не користується, власних речей у ньому не має. [PERSON] зазначила у заяві, що на підставі вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України, відповідач [PERSON] може бути визнаний таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням. Позивач [PERSON] посилалась також на те, що реєстрація відповідача перешкоджає реалізації її прав як власника житла, в зв`язку з чим, посилаючись на вимоги ст.ст. 316, 317, 391, 405 ЦК України, просила суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 06 березня 2019 року було відкрите провадження у справі (а.с. 18-19). Ухвалою суду від 13 серпня 2019 року призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, але надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву суду не подавав. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані позивачем докази, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування від 02 липня 2003 року, посвідченого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шевченко Г. В., зареєстрованого в реєстрі за № 2-2826, є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства "Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації" № 921807 від 04 липня 2003 року, наданим суду у засвідченій позивачем копії (а.с. 11, 12). Відповідно до Розпорядження виконуючого обов`язки голови Новомосковської міської ради Дніпропетровської області секретаря С. Г. Горошка № 61-р від 19 лютого 2016 року, вулицю Дзержинського в м. Новомосковськ перейменовано на вул. Кущівська. Судом установлено, що позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить відповідна інформація в графі "місце проживання" у паспорті громадянина України серії [NUMBER] , виданого на ім`я позивача та наданого суду у засвідченій позивачем копії (а.с. 9). Відповідач [PERSON] з 15 листопада 2007 року зареєстрований у вищезазначеному житловому приміщенні, про що свідчить відповідна довідка про реєстрацію місця проживання особи № 392 від 28 лютого 2019 року, надана на запит суду (а.с. 17). Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На підстав статті 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно приписів статті 391 ЦК України, власник має права вимагати усунення перешкод його права, хоч вони і не поєднані з позбавленням володіння. Судом встановлено, що з 2007 року відповідач [PERSON] у квартирі не проживає, житловим приміщенням не користується, що підтверджується відповідним актом від 23 січня 2019 року, складеним головою квартального комітету № 4 м. Новомосковськ Дніпропетровської області в присутності сусідів (а.с. 10). На підставі частини 2 статті 405 Цивільного кодексу України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] не проживає в спірному житловому приміщенні понад один рік, не надав суду доказів наявності поважних причин, які перешкоджають йому користуватися житловим приміщенням, суд приходить до переконання, що у відповідності до вимог частини 2 статті 405 ЦК України він може бути визнаний таким, що втратив право користування спірним житлом, в зв`язку з чим, вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати в сумі 704,80грн. В зв`язку з вищенаведеним,

Outcome: approved