Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-02 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання поширеної відповідачами інформації такою, що не відповідає дійсності, принижує її честі, гідність та ділову репутацію, зобов`язання вибачитись за поширення неправдивої інформації, а також відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000 грн. В обґрунтування вимог позивач вказує, що із статті на сайті міста Тернополя (www.0352 .ua ) під назвою «[INFO]» вбачається, що вона нібито в когось відбирає та захоплює земельну ділянку. Так, в тексті статті вказується: «тоді вона ( [PERSON] ) й вирішила «хапнути» земельну ділянку мого тата, яка розташована поруч». Вважає, що опублікуванням даної статті відповідачі поширили свідомо неправдиві відомості, які порочать її честь, гідність і ділову репутацію, дали непристойну оцінку її поведінки та особистості, чим заподіяли їй моральну шкоду. Вона змушена була постійно пояснювати сусідам і знайомим, що вказана інформація не відповідає дійсності. Посилаючись на наведене та те, що така інформація є недостовірною та порочить її честь, гідність і ділову репутацію, просить позов задовольнити. Ухвалою суду від 29 жовтня 2018 року провадження у справі відкрито та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 23 листопада 2018 року відповідачі подали відзив. Вказали, що позовні вимоги не визнають. Вони не є авторами вказаної статті, відтак не є належними відповідачами по справі. Крім цього, жодних доказів, які б підтверджували нанесення позивачу моральної шкоди до матеріалів справи не долучено. Посилаючись на наведене, просили відмовити у задоволенні позову. 05 грудня 2018 року позивач подала відповідь на відзив. Зазначила, що у даному випадку відповідачі були авторами статті, яка була опублікована з їх слів, оскільки окрім них про дані обставини справи не знав та не міг знати хтось інший. Стаття на сайті була опублікована з їх ініціативи та тільки їм були відомі деталі справ, які відбуваються по судах. Також зазначила, що саме на відповідачів покладено тягар доказування достовірності негативної інформації, а на неї - обов`язок доказування факту поширення такої інформації відповідачами. Посилаючись на наведене, просила задовольнити позов. 29 грудня 2018 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Берегуляк В.Ф. подав заперечення на відповідь. Зазначає, що ні [PERSON] , ні [PERSON] не є авторами даної статті, що відповідно є підставою для відмови у задоволенні позову. В судове засіданні позивач [PERSON] не з`явилася, хоча про час та місце розгляду була повідомлена належним чином. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Багрій Б.Є. позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. В судове засідання відповідачі не з`явилися, хоча про час та місце розгляду були повідомлені належним чином. Попередньо подали відзив на позов, просили відмовити у його задоволенні. Присутній в судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Берегуляк В.Ф. заперечив щодо задоволення позову. Судом встановлено, що [INFO] року на сайті www.0352.ua було опубліковано статтю під назвою «[INFO]». Із змісту вказаної статті вбачається: «Уже більше року сім`я Гончаровських з Тернополя намагається відсудити право власності на земельну ділянку, яка дивним чином опинилась у руках іншої особи -власниці суміжної ділянки [PERSON]. Пише сайт Тернополяни. Про те, що частина території на [ADDRESS] з невідомих причин йому більше не належить, [PERSON] дізнався тоді, коли хотів отримати кадастровий номер. Виявилось, що його видали іншій людині, яка начебто і є власником території. Таким чином, [PERSON] стала власником вказаної території на [ADDRESS] , об`єднавши землю свого чоловіка та громадянина [PERSON] Таке свавілля обурило чоловіка, тому за допомогою він звернувся до правосуддя...... «На старість мій батько може залишитись без власного майна, яке належить йому ще з 2002 року. Після смерті свого чоловіка [PERSON] почала виготовляти документи щодо права на спадок. Тоді вона вирішила «хапнути» земельну ділянку мого тата, яка розташована поруч. Київський науково-дослідний інститут судових експертиз надав висновок, що ділянка на Стецька, 26а справді належить моєму батькові.»-обурюється донька позивача [PERSON] . Київський науково-дослідний інститут справді встановив, що власником земельної ділянки на [ADDRESS] а є саме [PERSON] . Про це свідчить державний акт на право власності на землю Р 1 № 665812 від 23.10.2002 року зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 4019. Висновки Київського науково-дослідного інституту ставлять під сумнів законність договору дарування земельної ділянки, виданого нотаріусом громадянці Федченко. У зв`язку з цим [PERSON] вирішили звернутись до правоохоронних органів, аби відкрити кримінальне провадження за фактом підробки підпису. Ще 4 січня 2018 року слідчий ГУНП в Тернопільській області зареєстрував кримінальне провадження за заявою [PERSON] про те, що [PERSON] підробила документи, які дають право власності на земельну ділянку за адресою Стецька [ADDRESS] . Згодом пана [PERSON] усно повідомили про те, що провадження закрили. Чому - [PERSON] не знають, бо досі так і не отримали письмового пояснення від правоохоронних органів….» Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши наявні у справі докази, приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв`язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Відповідно до вимог ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім`ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. В силу вимог ч. 1 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу і дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Положеннями ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У рішенні Європейського Суду з прав Людини у Справі Лінгенс проти Австрії (12/1984/84/131), Страсбург, 08 липня 1986 року, зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 Конвенції, свобода вираження стосується не лише тієї "інформації" чи тих "ідей", які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. На думку Європейського Суду з прав Людини, слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Відповідно до роз`яснень викладених у п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України за №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Відповідно до вимог ч.ч. 1 і 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи та наклепу, є висловлюваннями, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості і ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Відповідно до роз`яснень викладених у п.п.9,12 цієї ж Постанов Пленуму, відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позов пред`явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі статтею 21 Закону про пресу редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації. У разі, коли редакція друкованого засобу масової інформації не має статусу юридичної особи, належним відповідачем є юридична особа, структурним підрозділом якої є редакція. Якщо редакція не є структурним підрозділом юридичної особи, то належним відповідачем виступає засновник друкованого засобу масової інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. При опублікуванні чи іншому поширенні оспорюваної інформації без зазначення автора (наприклад, у редакційній статті) відповідачем у справі має бути орган, що здійснив випуск засобу масової інформації. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві . Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК. Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації. Встановлено, що дана інформація опублікована на інтернет ресурсі - «0352.ua». Із змісту вказаної статті не встановлено, що відповідачі є авторами даної статті чи остання написана у їх співавторстві. В судовому засіданні суд роз`яснював позивачу про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача може бути підставою для відмови у задоволенні позову, однак позивач не заявляла клопотань про залучення інших осіб у якості співвідповідачів. Також, позивачем не заявлялось клопотань про витребування у розповсюджувача інформації відомостей про автора статті. Позивачем не подано та в судовому засіданні не здобуто належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачі зверталися до інтернет-сайту з приводу розміщення на інтернет-сторінці вказаного інформаційного ресурсу та надавали інформацію, яка опублікована в оспорюваній статті. Таким чином, суд оцінивши в сукупності наявні у справі докази, вважає, що позивачем не доведено належними та достатніми доказами той факт, що саме відповідачі є розповсюджувачами оспрюваної інформації. Твердження позивача про те, що вказана стаття написана із слів відповідачів, оскільки лише останнім відома розміщена у ній інформація суд до уваги не приймає, оскільки вони ґрунтується на припущеннях. З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено обставин, на які вона посилається у позові, зокрема те, що [PERSON] та [PERSON] є належними відповідачами у даній справі. Враховуючи вищевикладені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди є безпідставними і необґрунтованими, а тому до задоволення не підлягають. Згідно з вимогами ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Встановлено, що ухвалою суду від 29 жовтня 2018 року [PERSON] звільнено від сплати судового збору на підставі вимог ч. 2 ст. 8 ЗУ «Про судовий збір». Таким чином, в даному випадку витрати по сплаті судового збору компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed