Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, у якому зазначає, що 11.02.2005 р. померла [PERSON], якій на праві особистої приватної власності, на підставі договору про надання у безстрокове користування для будівництва індивідуального житлового будинку від 24.04.1957 р. належав житловий будинок № 20а Таврійській у м.Запоріжжя. Актом приймання від 23.12.1960 р. зазначений будинок було прийнято в експлуатацію. 01.10.2001 р. [PERSON] заповіла все належне їй майно його батькові [PERSON]. [PERSON] не звертався до нотаріальної контори з відповідною заявою, але він з 1974 р. та по день смерті проживав та був зареєстрований у спірному будинку разом зі спадкодавцем. 26.05.2010 р. [PERSON] помер. Отримати свідоцтво про право на спадщину не встиг. Позивач, як спадкоємець першої черги після смерті [PERSON], прийняв спадщину після його смерті, оскільки проживав зі спадкодавцем до часу його смерті у будинку № 20а по вул.Таврійській в м.Запоріжжя. За позовом [PERSON], посилаючись на ст.ст.1217, 1269, 1270 ЦК України просить визнати за ним право власності на житловий будинок № 20-а по вул..Таврійській в м.Запоріжжя, у порядку спадкування після смерті спадкодавця [PERSON], який помер 26.05.2010 р. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов визнала. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідача, суд вважає, що позов заявлений обгрунтовано і підлягає задоволенню. Судом встановлено, що право власності на житловий будинок № 20-а по вул..Таврійській в м.Запоріжжя зареєстровано за [PERSON] на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, посвідченого Першою Запорізькою державною нотаріальною конторою 29.04.1957 р. р.№ 1/3916 (реєстрація 02.03.1961 р.) (а.с.16-17, 22). Відповідно до розділу ІІІ «Будівництво жилих будинків індивідуальними забудовниками» [PERSON] Міністрів УРСР N 514 від 30.04.1958р. «Про затвердження Положення про житлово-будівельні колективи та індивідуальних забудовників у містах і селищах міського типу Української РСР» громадянам за рішенням сільської, селищної, міської [PERSON] народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків. Згідно п.32 вказаної [PERSON] документом, що підтверджує право особистої власності на одноквартирний будинок, є нотаріально посвідчений договір, укладений між виконкомом міської (районної) [PERSON] депутатів трудящих з індивідуальним забудовником (п. 30), зареєстрований в органі технічної інвентаризації, а там де такого органу немає, - у виконкомі місцевої [PERSON] депутатів трудящих. Відповідно до листа N 10-1387/0/4-12 від 27.09.2012р. Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» встановлено, що згідно зі статтею 3 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення (постанова від 13 червня 2012 р. № 6-54цс12). З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що саме договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, посвідчений Першою Запорізькою державною нотаріальною конторою 29.04.1957 р. р.№ 1/3916 і являється правовстановлюючим документом на житловий будинок № 20-А по вул.Таврійській в м.Запоріжжя, який належав [PERSON] на праві власності. 01.10.2001 р. [PERSON] склала заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 901 (а.с.23, 39), яким все належне їй майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день її смерті буде їй належати і на що вона за законом в майбутньому матиме право, заповіла [PERSON], який народився 14.01.1952 р. в м.Запоріжжя. 11.02.2005 р. [PERSON] померла (а.с.4, 11). Згідно ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Ч.1 ст.1235 ЦК України передбачене право заповідача призначити своїм спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у цього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON] у порядку, визначеному ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки був зареєстрований та постійно мешкав разом зі спадкодавцем в будинку № 20а по вул..Таврійській в м.Запоріжжі, про що свідчить копія будинкової книги (а.с.6-9), оригінал якої було оглянуто в судовому засіданні. [PERSON] помер 26.05.2010 р., заповіту не залишив (а.с.12, 41). Спадкоємицями першої черги після смерті [PERSON] є - позивач [PERSON] (а.с.13) та відповідач [PERSON] (а.с.43), як діти спадкодавця. Ст.1261 ЦК України визначає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. [PERSON], як спадкоємець першої черги прийняв спадщину у порядку, визначеному ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки постійно проживав разом зі спадкодавцем [PERSON] на час його смерті. Зазначені обставини не оспорюються відповідачем. Інші спадкоємці першої черги до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до нотаріальної контори не звертались (а.с.37, 40). Враховуючи, що [PERSON], як спадкоємець за заповітом, прийняв спадщину після смерті [PERSON], а позивач, як спадкоємець першої черги прийняв спадщину після смерті [PERSON], у порядку, визначеному ч.3 ст.1268 ЦК України, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] законний, обґрунтований та підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved