Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-12 00:00:00

22 листопада 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду і просить стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди в сумі 200 000 грн.\~(а.с.3-5). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Прокуратури Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди відмовлено (а.с. 62-66). В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.70-71). Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову, в силу ст. 309 ЦПК України. Судом 1 інстанції встановлено, що 28 травня 2013 року до ЧЧ Покровського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області надійшов рапорт працівників СДСБЕЗ Покровського РВ про виявлення факту самовільного укосу трави приватним підприємцем [PERSON] без будь-яких дозвільних документів та за відсутності договору оренди землі. Відомості за даним фактом СВ Покровського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області 29 травня 2013 року були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013040540000512 за ознаками ст. 356 ч.1 КК України. Постановою слідчого СВ Покровського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 21 серпня 2013 року перекваліфіковано дії по кримінальному провадженню № 2013040540000512 зі ч.1 ст. 356 КК України, на ч.2 ст. 197-1 КК України (а.с.10). Вироком Покровського районного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2013 року, який залишений без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2014 року, позивача визнано винною в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 197-1 КК України та призначено покарання у вигляді 3 років обмеження волі. На підставі ст. 75 КК України [PERSON] звільнено від відбуття покарання та встановлено іспитовий строк 2 роки (а.с.13-20). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 грудня 204 року вирок Покровського районного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2014 року скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції (а.с.21-22). Ухвалою Покровського районного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2015 року клопотання прокурора Покровського району Дніпропетровської області про повернення обвинувального акту задоволено. Повернуто прокурору Покровського району Дніпропетровської області обвинувальний акт, складений відносно [PERSON], яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 197-1 КК України /а.с.23/. Вказана ухвала скасована ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2015 року, призначено новий судовий розгляд в тому самому суді в іншому складі (а.с.24-25).\~\~ Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2015 року подання Покровського районного суду Дніпропетровської області про вирішення питання підсудності кримінального провадження щодо [PERSON] обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 197-1 КК України задоволено, матеріали кримінального провадження з обвинувальним актом щодо [PERSON] обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 197-1 КК України, направлено до територіально наближеного Васильківського районного суду Дніпропетровської області для здійснення судового розгляду. Ухвалою Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2016 року прийнято відмову прокурора Лісневського Д.О. від підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні № 2013040540000512 від 29 травня 2013 року за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 197-1 КК України. Закрито кримінальне провадженні № 2013040540000512 від 29 травня 2013 року за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 197-1 КК України (а.с.32-36). Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження свої позовних вимог, при цьому посилався на ст. 57 ЦПК України де встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета. Однак із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів не погоджується виходячи з наступного. Так, загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Частиною 7 ст. 1176 ЦК України передбачено, що порядок відшкодування такої шкоди визначається законом. Положеннями ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94 ВР від 01.12.1994р. передбачено, що шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (п.2 ч. 1 ст. 2 Закону). Згідно ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі\~й моральна шкода. Відповідно ст. 4 вищезазначеного Закону відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету. Згідно ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування, відповідно до закону, шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 2 ЦК України, держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Відповідно до п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995р. за № 4, розмір моральної шкоди\~\~ визначається\~\~ з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього; слідства, прокуратури і суду. Відповідно до п. 9 даної постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких\~\~ зазнав\~\~ позивач,\~\~ характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за\~\~ зверненням\~\~ потерпілого\~\~ - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року № 6-2203цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України. З урахуванням конкретних обставин по справі, а саме перебування позивачки під слідством та судом з 27 серпня 2013 року по 03 жовтня 2016 року, тобто понад 37 місяців, що призвело до змін у її життєвих і суспільних стосунках з фізичними та юридичними особами, завдало душевних страждань, змінило її звичний спосіб життя, колегія суддів вважає, що їй було завдано моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню шляхом її стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. Розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2017 рік» розмір мінімальної заробітної плати з\~\~01.01.2017 року визначено 3200,00 грн. Оскільки [PERSON] перебувала під слідством та судом з 27 серпня 2013 року по 03 жовтня 2016 року, тобто 37 місяців, а мінімальна заробітна плати з\~\~01.01.2017 року 3200,00 грн., то розмір відшкодування моральної шкоди становить 118 400 грн. (мінімальна заробітна плата х кількість місяців), який є співмірним та достатнім для відшкодування моральної шкоди позивачу. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України, та приймаючи до уваги, що позовні вимоги позивачки щодо відшкодування моральної шкоди задоволено частково, позивачка при подачі позову була звільнена від судових витрат за законом, то судові витрати по справі компенсуються за рахунок держави.\~

Outcome: partial