Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до Гайворонського районного суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на транспортний засіб за набувальною давністю. В позовній заяві зазначила, що 29 травня 2008 року, вона придбала у [PERSON] транспортний засіб - автомобіль ВАЗ-2101, 1974 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], в підтвердження чого, останній, передав їй ключі від автомобіля та технічний паспорт серії [NUMBER] виписаний на ім'я [PERSON] від 22.06.1974 року. [PERSON] передав позивачу власноручно написану ним розписку від 29.05.2008 року про продаж автомобіля, а також видав генеральну довіреність від 29.05.2008 року на ім'я позивача та її чоловіка [PERSON] строком на 10 років, посвідчену приватним нотаріусом Гайворонського районного нотаріального округу Линюк H.A. [INFO] року, чоловік позивача, [PERSON] помер, позивач, будучи спадкоємцем першої черги, прийняла спадщину. [INFO] року, помер [PERSON], а відтак доручення від 29.05.2008 року припинило свою дію на підставі ч.1 ст.1008 ЦК України. Згідно заповіту, посвідченого Соломіївською сільською радою від 19.11.2009 року, все своє майно [PERSON] заповів жителю с. Соломія [PERSON]. Відтак, спадкоємцем (правонаступником) [PERSON] є [PERSON]. Починаючи з 2011 року, тобто з моменту смерті власника майна та припинення дії доручення, по теперішній час, позивач відкрито, безперервно володіє та користується автомобілем ВАЗ-2101, 1974 року випуску на підтвердження чого свідчать наявні у позивача тимчасовий реєстраційний талон [NUMBER] на вказаний автомобіль, поліси обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності за останні п'ять років, виписані на ім'я позивача. Добросовісність заволодіння автомобілем підтверджується передачею ключів від авто та документів на автомобіль його власником, невідкликанням виданої довіреності за життя власника автомобіля, непред'явленням претензій та не включенням до спадкової маси автомобіля спадкоємцем [PERSON] [PERSON] Вважає, що вона добросовісно заволоділа вказаним автомобілем у 2011 році, безперешкодно та відкрито володіє та користується даним транспортним засобом починаючи з 2011 року, утримує його в технічно справному стані, сплачує за поліси обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, тому її права та законні інтереси підлягають судовому захисту шляхом визнання права власності на вказаний автомобіль за набувальною давністю, оскільки в інший шлях захистити права позивача не передбачається можливим. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просять суд їх задовільнити. Судові витрати просять залишити по фактично понесеним. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю. Свідки [PERSON] та [PERSON], кожний окремо суду пояснили, що їм достовірно відомо, про те, що позивач вже більше 5 років відкрито та безперервно користується автомобілем ВАЗ, як власниця. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, матеріали спадкової справи № 276/2011 до майна померлого [INFO] року [PERSON], суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. 29 травня 2008 року, [PERSON] передав свій автомобіль ВАЗ-2101, 1974 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] [PERSON], що підтверджується власноручно написаною [PERSON] розпискою від 29.05.2008 року (а.с. 7), а також [PERSON] видав генеральну довіреність від 29.05.2008 року на ім'я позивача та її чоловіка [PERSON] строком на 10 років, посвідчену приватним нотаріусом Гайворонського районного нотаріального округу [PERSON] (а.с. 6). [INFO] року, чоловік позивача, [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть виданого від 10.01.2012 року (а.с. 10). [INFO] року, помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 06.03.2011 року (а.с. 11), а відтак доручення від 29.05.2008 року припинило свою дію на підставі ч. 1 ст.1008 ЦК України. Згідно заповіту, посвідченого Соломіївською сільською радою від 19.11.2009 року, все своє майно [PERSON] заповів жителю с. Соломія [PERSON], що підтверджується копією заповіту, посвідченого секретарем Соломіївської сільської ради [PERSON] (а.с. 9). Спадкоємцем майна [PERSON] є [PERSON], який спадщину прийняв, шляхом подання заяви 08.07.2011 року до нотаріальної контори про прийняття спадщини, що вбачається з оглянутої в судовому засіданні спадкової справи № 276/2011 до майна померлого [INFO] року [PERSON]. Починаючи з 2011 року з моменту смерті власника майна та припинення дії доручення, по теперішній час, позивач відкрито, безперервно володіє та користується автомобілем ВАЗ-2101, 1974 року випуску, що підтверджується наявністю у позивача тимчасового реєстраційного талона [NUMBER] на вказаний автомобіль, полісів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності за останні п'ять років, виписані на ім'я позивача (а.с. 12-15) та поясненнями свідків. Середня ринкова вартість автомобіля ВАЗ-2101, 1974 року випуску, в аналогічному стані та комплектації складає 25 000,00 грн., що підтверджується інформацією з Інтернет ресурсу https://auto.ria.com. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру МВС України автомобіль ВАЗ-2101, 1974 року випуску зареєстровано 22.06.1974 року за фізичною особою з ІПН [NUMBER], який відповідає ІПН [PERSON], що вбачається з довіреності, виданої останнім (а.с. 6). Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. Основоположні принципи здійснення правомочності власника сформульовані в ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятої в м. Рим 04 листопада 1950 року, що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України. Ця норма міжнародної конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускає позбавлення тією чи іншою особою свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. У Конституції України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головним з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності. Зокрема, ч. 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Так, згідно ст. 344 ч.1 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Набувальна давність поширюється на всі випадки фактичного, незаконного володіння чужим майном. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга ст. 344 ЦК). (п. 9 Постанови). Враховуючи положення ст.ст.335, 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Згідно п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 р. N3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Ст.1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». У рішенні від 30 листопада 2004 року (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Згідно з частиною другою статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Рішення повинно відповідати вимогам статей 263, 265 Цивільно-процесуального кодексу України, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Аналізуючи вимоги законодавства суд зазначає, що, чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Оскільки позивач добросовісно, з 2011 року заволоділа чужим майном - автомобілем ВАЗ-2101, 1974 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], понад п'ять років відкрито, безперервно ним володіє, осіб, які б заявили свої права на це майно не встановлено, за нею може бути визнано право власності на це рухоме майно за набувальною давністю згідно ч.1ст. 344 ЦК України. На підставі викладеного, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з даним позовом позивачем було сплачено судовий збір. Оскільки позивач не наполягає на стягненні з відповідача понесених нею судових витрат при зверненні з позовом до суду, суд не вбачає підстав для його стягнення з відповідача.

Outcome: approved