Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: ТОВ НВП «Укроснова», в якому просить визнати недійсним нікчемний договір №256/11/10 купівлі-продажу частки у статутному фонді Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробничого підприємства «Укроснова» від 18.11.2010 року, укладений між [PERSON] та [PERSON]; та визнати недійсною нікчемну додаткову угоду від 04.03.2011 року про розірвання договору №256/11/10 купівлі-продажу частки у статутному фонді Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробничого підприємства «Укроснова» від 18.11.2010, укладену між [PERSON] Володимирович та [PERSON]. В обґрунтування свого позову позивач вказав, що 18.11.2010 року [PERSON] (продавець) уклав з [PERSON] (покупець) у простій письмовій формі договір №256/11/10 купівлі-продажу частки у статутному фонді Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробничого підприємства «Укроснова». Згідно п.1.1. даного договору позивач зобов'язався на умовах та в порядку, визначених у цьому договорі, передати у власність відповідача частку у статутному фонді ТОВ НВП «Укроснова», а відповідач зобов'язався прийняти та оплатити названу частку. 04.03.2011 року позивач та відповідач підписали додаткову угоду до вказаного договору про його розірвання. Згідно даної додаткової угоди підставами для розірвання договору стало наступне: - недійсність договору (недотримання нотаріальної форми договору); - відмовою відповідача оплатити частку корпоративних прав, що - відмовою позивача передавати частку корпоративних прав, що продається. На підставі ст..ст. 203, 205, 206, 208, 209, 215, 220 657 ЦК України та ч.3 ст. 29 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" вважає, що вказаний договір та додаткова угода про його розірвання є нікчемними, оскільки недотримана обов'язкова нотаріальна форма даних договорів, у зв'язку з чим вони підлягають визнанню недійсними. В судовому засіданні позивач повністю підтримав позов, а відповідач його визнав. Третя особа в судове засідання не з'явилась, хоча була належним чином повідомлена про час та місце судового засідання. Вивчивши позовну заяву, вислухавши сторони та дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає за наступних підстав. Так, судом встановлено, що 18.11.2010 року [PERSON] (продавець) уклав з [PERSON] (покупець) у простій письмовій формі договір №256/11/10 купівлі-продажу частки у статутному фонді Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробничого підприємства «Укроснова». Згідно п.1.1. даного договору позивач зобов'язався на умовах та в порядку, визначених у цьому договорі, передати у власність відповідача частку у статутному фонді ТОВ НВП «Укроснова», а відповідач зобов'язався прийняти та оплатити названу частку. 04.03.2011 року позивач та відповідач підписали додаткову угоду до вказаного договору про його розірвання. Згідно даної додаткової угоди підставами для розірвання договору стало наступне: - недійсність договору (недотримання нотаріальної форми договору); - відмовою відповідача оплатити частку корпоративних прав, що - відмовою позивача передавати частку корпоративних прав, що продається. Відповідно до статті 205 Цивільного кодексу України (далі - ЦКУ) правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Статтею 208 ЦКУ визначено випадки, у яких правочин належить вчиняти у письмовій формі. Так, у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною особою та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до частини першої статті 209 ЦКУ правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Главою 54 розділу III ЦКУ визначаються загальні положення про купівлю-продаж. Статтею 657 Кодексу встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Отже, ЦКУ не передбачено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу частки учасника в статутному капіталі товариства. Проте необхідність його нотаріального посвідчення може бути встановлена іншими законами або домовленістю сторін. Відповідно до частини третьої статті 29 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" (далі - Закон про реєстрацію) у разі внесення змін до установчих документів, які пов'язані із зміною складу засновників (учасників) юридичної особи, крім документів, які передбачені частиною першою цієї статті, додатково подається або копія рішення про вихід юридичної особи із складу засновників (учасників), завірена в установленому порядку, або нотаріально засвідчена копія заяви фізичної особи про вихід зі складу засновників (учасників), або нотаріально засвідчена копія документа про перехід чи передання частки учасника у статутному капіталі товариства, або нотаріально посвідчений договір про такий перехід чи передання, або рішення уповноваженого органу юридичної особи про примусове виключення засновника (учасника) зі складу засновників (учасників) юридичної особи, якщо це передбачено законом або установчими документами юридичної особи. Відповідно до ч.1 ст. 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Отже, вказані правочини, у зв'язку з недодержанням сторонами вимог закону про їх обов'язкове нотаріальне посвідчення (їх недійсність прямо встановлена законом), є нікчемними. Згідно п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - Судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed