Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-19 00:00:00

[PERSON] 13 лютого 2018 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійсним договору дарування частини квартири, позовні вимоги не змінювалися, не уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником в засіданні посилаються на те, що 15 травня 2017 року між [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено договір дарування 2/3 часток квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; договір було посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Солошенко Ю.В. та зареєстровано в Державному реєстрі нерухомого майна. Частка квартири належала позивачці на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом міськради м. Дніпропетровська та свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 18 жовтня 2016 року про право власності № 17032200, яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав 18 жовтня 2016 року державним реєстратором Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Водолазською Н.В. Обставини, які передували укладанню договору були такі: з 29 травня 1976 року по 14 березня 1999 року позивач перебувала у шлюбі з [PERSON] , від шлюбу у них народилось двоє спільних дітей, синів - [PERSON] , 1977 року народження та [PERSON] , 1980 року народження. В 1981 році вказана їх сім`я отримала вищезазначену трикімнатну квартиру і вони вселились в це житло, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . [INFO] помер чоловік позивача - [PERSON] .. Позивач залишилася мешкати разом з синами за адресою спірної квартири. 04 липня 2001 року спірна квартира була приватизована, співвласниками квартири стали: [PERSON] та двоє її синів - [PERSON] та [PERSON] [INFO] помер її старший син - [PERSON] , в віці 32 роки, про що відділом реєстрації смерті ДМУЮ 10 лютого 2009 року було зроблено відповідний актовий запис № 1208. Для позивача це була страшна трагедія, тривалий час вона перебувала у депресії: в віці 62 року поховати сина - це дуже великий стрес та втрата; вона залишилась проживати в спірній квартирі лише з молодшим сином [PERSON] [INFO] помер другий та останній син позивача - [PERSON] , про що Жовтневим відділом ДРАЦСу Дніпропетровського МУЮ 24 березня 2016 року було зроблено відповідний актовий запис № 371. Смерть двох синів - це дуже велика втрата, від якої позивач досі не оговталась, перебуваючи в психологічно подавленому стані вона впала в тривалу депресію. В жовтні 2016 року, коли вона отримувала в Першій ДДНК спадщину після смерті сина [PERSON] , то була дуже здивована, коли їй повідомив нотаріус про те, що ще в 2009 році, на усе спадкове майно, яке залишилось після смерті першого сина [PERSON] , видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] , її онуки, доньки [PERSON] Це сталось тому, що позивач перебувала у важкому психологічному стані після смерті першого сина на прохання колишньої дружини сина [PERSON] приїздила до Першої ДДНК та підписала заяву, якою, як вважала позивач, відмовилась від належної їй частки в автомобілі "Опель", який за життя належав [PERSON] , на користь своєї онуки [PERSON] , а в дійсності, як виявилося, вона відмовилась від свого права на успадкування всього майна, яке належало за момент смерті [PERSON] , в тому числі і на частку в спірній квартирі. Практично довірившись невістці, позивач підписала, не читаючи, заяву, не розуміючи усіх наслідків цієї заяви, і як наслідок не отримала своєї частики в спадковому майні в спірній квартирі. Ця новина приголомшила її, вона зрозуміла, що її використали, а це, в свою чергу, стало додатковим психологічним тягарем для неї. І саме в цей час вона познайомилась з жінкою на ім`я [PERSON] . Для власного вживання вона купувала у неї спирт. Скориставшись тим, що позивач перебуває в важкому психологічному стані, шо її матеріальні статки незначні, що пенсії, яку вона отримує, недостатньо для життя, що вона фактично голодує, вона запропонувала позивачці постійний догляд та матеріальну підтримку до кінця її життя в обмін на квартиру, в якій та мешкає, тобто фактично - договір довічного утримання. [PERSON] розповіла позивачці про свою доньку, [PERSON] - відповідачку по справі, яка, зі слів [PERSON] , потребувала покращення умов життя: їй потрібна була окрема квартира для сім`ї. В свою чергу, як позивачці обіцяла [PERSON] , вона отримає регулярну матеріальну допомогу: фінансову підтримку, допомогу в оплаті комунальних послуг за квартиру, кошти на лікування, кошти на встановлення пам`ятника на могилі сина і т.і. Саме на таких умовах позивач і погодилась укласти договір. Ці обставини підтверджують свідки: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та інш. 15 травня 2017 року позивачку на таксі відвезли до нотаріуса Солошенко Ю.В. , приватного нотаріуса ДМНО, де було підписано договір. Коли позивач читала вказаний договір, то погано розуміла, що це за договір, але була впевнена, що підписує саме договір довічного утримання, оскільки вони мали намір підписати саме такий договір. Відповідачка її запевнила, що вона буде виконувати свої обов`язки по її утриманню, що позивачка буде отримувати гроші на сплату комунальних послуг та кошти на ліки. З травня 2017 року позивачка перебувала у свого племінника за адресою [ADDRESS] , де прожила до осені. Коли в жовтні 2017 року вона повернулась до місця свого мешкання - в спірну квартиру та намагалась зв`язалась за телефоном з відповідачкою, з метою отримання обіцяної матеріальної допомоги, то отримала відповідь про те, що допомагати їй вона не повинна і не буде. Позивачці навіть було заборонено що небудь продавати із майна, яке знаходиться в квартирі. Звернувшись до фахівця-юриста, позивач зрозуміла яку допустила помилку, а тому вважає, що договір дарування 2/3 часток вказаної квартири від 15 травня 2017 року був укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений Солошенко Ю.В., приватним нотаріусом ДМНО та зареєстрований в Держреєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно слід визнати недійсним, з огляду на наступне: їй 71 рік, вона вважається особою похилого віку, пенсіонеркою, отримує пенсію в розмірі 1700 грн.(станом на січень 2017 року ), спірна квартира її єдине житло, в якому вона мешкає з 1981 року. Наразі вона залишилась одна - її чоловік та діти: двоє синів померли; її матеріальне становище дуже складне, кошів не вистачає ні нащо; за таких підстав вочевидь, що укладання безоплатного договору по відчудженню єдиного житла сторонній людині - не може відповідати її бажанням та волевиявленню. При укладанні договору дарування частки квартири, позивач не мала наміру безоплатно передавати у власність, належне їй нерухоме майно, фактично сторонній для неї особі. Більш того вона мала намір укласти угоду, яка б надавала їй можливість покращити її життя: регулярно купувати собі необхідні якісні продукти харчування, мати можливість купувати необхідні ліки, збільшити витрати власні потреби, поставити пам`ятник сину і т.і. Відповідачка брала на себе обов`язок - надавати позивачу регулярну матеріальну допомогу, який не виконувала. Станом на теперішній час позивачка залишаюсь єдиною зареєстрованною в спірній квартирі людиною, регулярно сплачує за власні кошти вартість комунальних послуг; вона залишається членом ОСББ «Сокіл 1-3», як власник квартири, жодних заяв про зняття з реєстрації чи виключення її з членів ОСББ до правління вона не подавала. Таким чином, єдиним вирішенням спірного питання є захист у судовому порядку, шляхом визнання договору дарування недійсним. Вважає вказаний договір протиправним, нікчемним. Позивач вважає вказаний договір недійсним, обставини укладання вказаного договору є сумнівними. Отже відповідач при укладанні вказаного договору дарування діяв не добросовісно, не виказавши своїх дійсних намірів, не вказавши правильно повністю всі дані договору. На її звернення до відповідача про з`ясування обставин вказаного та укладання договору, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Позивача вважає дії відповідача по укладанню спірного договору неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. Просили суд визнати недійсним та скасувати договір дарування 2/3 частки квартири, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] , який було укладено 15 травня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. та зареєстровано в Державному реєстрі нерухомого майна, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та/або її представник в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили; вказаним і матеріалами справи, на думку суду, проти задоволення позову заперечували і вважали за можливе слухати справу за наявними матеріалами справи без їх участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України. Третя особа приватний нотаріус ДМНО Дніпропетровської області Солошенко Ю.В. та/або її представник в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили; вказаним і матеріалами справи, на думку суду, та в письмовому зверненні до суду проти задоволення позову заперечували і вважали за можливе слухати справу за наявними матеріалами справи без їх участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаної третьої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України. З`ясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню в повному обсязі. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що 15 травня 2017 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено договір дарування 2/3 часток квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; договір було посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Солошенко Ю.В. та зареєстровано в Державному реєстрі нерухомого майна. Частка квартири належала позивачці на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом міськради м. Дніпропетровська та свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 18 жовтня 2016 року про право власності № 17032200, яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав 18 жовтня 2016 року державним реєстратором Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Водолазською Н.В. Квартира розташована на 4-му поверсі 9-ти поверхового будинку, загальною площею 65.3 кв. м., житловою площею 38.8 кв. м., та складається з 3-х житлових кімнат, площею - 11.1 кв. м., 10.3 кв. м., 17.4 кв. м.; кухні, площею 8.7 кв. м.; ванної кімнати площею 2.7 кв. м.; вбиральні площею 1.0 кв. м.; коридора площею 10.3 кв. м.; вбудованої шафи -1.4 кв. м.; лоджії - 2.4. кв. м. З 29 травня 1976 року по 14 березня 1999 року позивач перебувала у шлюбі з [PERSON] , від шлюбу у них народилось двоє спільних дітей, синів - [PERSON] , 1977 року народження та [PERSON] , 1980 року народження. В 1981 році вказана їх сім`я отримала вищезазначену трикімнатну квартиру і вони вселились в це житло, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . [INFO] помер чоловік позивача - [PERSON] .. Позивач залишилася мешкати разом з синами за адресою спірної квартири. 04 липня 2001 року спірна квартира була приватизована, співвласниками квартири стали: [PERSON] та двоє її синів - [PERSON] та [PERSON] [INFO] помер її старший син - [PERSON] , в віці 32 роки, про що відділом реєстрації смерті ДМУЮ 10 лютого 2009 року було зроблено відповідний актовий запис № 1208. [INFO] помер другий та останній син позивача - [PERSON] , про що Жовтневим відділом ДРАЦСу Дніпропетровського МУЮ 24 березня 2016 року було зроблено відповідний актовий запис № 371. Смерть двох синів - це дуже велика втрата, від якої позивач досі не оговталась, перебуваючи в психологічно подавленому стані вона впала в тривалу депресію. В жовтні 2016 року, коли вона отримувала в Першій ДДНК спадщину після смерті сина [PERSON] , то була дуже здивована, коли їй повідомив нотаріус про те, що ще в 2009 році на усе спадкове майно, яке залишилось після смерті першого сина [PERSON] , видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] , онуки позивачки, доньки [PERSON] Це сталось тому, що позивач перебувала у важкому психологічному стані після смерті першого сина на прохання колишньої дружини сина [PERSON] приїздила до Першої ДДНК та підписала заяву, якою, як вважала позивач, відмовилась від належної їй частки в автомобілі "Опель", який за життя належав [PERSON] , на користь своєї онуки [PERSON] , а в дійсності, як виявилося, вона відмовилась від свого права на успадкування всього майна, яке належало за момент смерті [PERSON] , в тому числі і на частку в спірній квартирі. Практично довірившись невістці, позивач підписала, не читаючи, заяву, не розуміючи усіх наслідків цієї заяви, і як наслідок не отримала своєї частики в спадковому майні в спірній квартирі. Ця новина приголомшила її, вона зрозуміла, що її використали, а це, в свою чергу, стало додатковим психологічним тягарем для неї. Вона зрозуміла, що залишилась одна: що нікого, хто б міг піклуватись про неї, поруч немає. Знаходячись в такому важкому психологічному стані позивач почала вживати алкоголь. Дійшла до хибного висновку про те, що життя фактично закінчено, що нікому не потрібна і т. і. І саме в цей час вона познайомилась з жінкою на ім`я [PERSON] . Для власного вживання вона купувала у неї спирт. Скориставшись тим, що позивач перебуває в важкому психологічному стані, шо її матеріальні статки незначні, що пенсії, яку вона отримує, недостатньо для життя, що вона фактично голодує, вона запропонувала позивачці постійний догляд та матеріальну підтримку до кінця її життя в обмін на квартиру, в якій та мешкає, тобто фактично - договір довічного утримання. [PERSON] розповіла позивачці про свою доньку, [PERSON] - відповідачку по справі, яка, зі слів [PERSON] , потребувала покращення умов життя: їй потрібна була окрема квартира для сім`ї. В свою чергу, як позивачці обіцяла [PERSON] , вона отримає регулярну матеріальну допомогу: фінансову підтримку, допомогу в оплаті комунальних послуг за квартиру, кошти на лікування, кошти на встановлення пам`ятника на могилі сина і т.і. Саме на таких умовах позивач і погодилась укласти договір. Ці обставини підтверджують свідки: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та інш. 15 травня 2017 року позивачку на таксі відвезли до нотаріуса Солошенко Ю.В. , приватного нотаріуса ДМНО, де було підписано договір. Коли позивач читала вказаний договір, то погано розуміла, що це за договір, але була впевнена, що підписує саме договір довічного утримання, оскільки вони мали намір підписати саме такий договір. Відповідачка її запевнила, що вона буде виконувати свої обов`язки по її утриманню, що позивачка буде отримувати гроші на сплату комунальних послуг та кошти на ліки. З травня 2017 року позивачка перебувала у свого племінника за адресою [ADDRESS] , де прожила до осені. Коли в жовтні 2017 року вона повернулась до місця свого мешкання - в спірну квартиру та намагалась зв`язалась за телефоном з відповідачкою, з метою отримання обіцяної матеріальної допомоги, то отримала відповідь про те, що допомагати їй вона не повинна і не буде. Позивачці навіть було заборонено що небудь продавати із майна, яке знаходиться в квартирі. Звернувшись до фахівця-юриста, позивач зрозуміла яку допустила помилку, а тому вважає, що договір дарування 2/3 часток вказаної квартири від 15 травня 2017 року був укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений Солошенко Ю.В., приватним нотаріусом ДМНО та зареєстрований в Держреєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно слід визнати недійсним, з огляду на наступне: їй 71 рік, вона вважається особою похилого віку, пенсіонеркою, отримує пенсію в розмірі 1700 грн.(станом на січень 2017 року ), спірна квартира її єдине житло, в якому вона мешкає з 1981 року. Наразі вона залишилась одна - її чоловік та діти: двоє синів померли; її матеріальне становище дуже складне, кошів не вистачає ні нащо; за таких підстав вочевидь, що укладання безоплатного договору по відчудженню єдиного житла сторонній людині - не може відповідати її бажанням та волевиявленню. Слід зважити і на стан її здоров`я, оскільки смерть синів дуже вплинула на емоційно-психічний стан та на можливість усвідомлювати нею на час укладання спірного угоди здатність вірно розуміти складні тексти, які вона читає. Текст договору, який позивачка підписала 15 травня 2017 року вона читала неуважно, повністю довірившись відповідачці, з якою у неї була домовленість про укладання договору довічного утримання. У відповідності до ч. 1 ст. 229 ЦК України правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. При укладанні договору дарування частки квартири, позивач не мала наміру безоплатно передавати у власність, належне їй нерухоме майно, фактично сторонній для неї особі. Більш того вона мала намір укласти угоду, яка б надавала їй можливість покращити її життя: регулярно купувати собі необхідні якісні продукти харчування, мати можливість купувати необхідні ліки, збільшити витрати власні потреби, поставити пам`ятник сину і т.і. Відповідачка брала на себе обов`язок - надавати позивачу регулярну матеріальну допомогу, який не виконувала. У відповідності до п. 2 ст. 717 ЦК України договір дарування. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Станом на теперішній час позивачка залишаюсь єдиною зареєстрованною в спірній квартирі людиною, регулярно сплачує за власні кошти вартість комунальних послуг; вона залишається членом ОСББ «Сокіл 1-3», як власник квартири, жодних заяв про зняття з реєстрації чи виключення її з членів ОСББ до правління вона не подавала. Так, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо ~ свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з п. З ч. 2 ст. 16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Приписами ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до п. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав. Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», підставою для реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є, зокрема, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно і обмежень цих прав, що набрали законної сили. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 Листопада 2009 року № 9 судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Статтею 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. Таким чином, єдиним вирішенням спірного питання є захист у судовому порядку, шляхом визнання договору дарування недійсним. Вважає вказаний договір протиправним, нікчемним. Позивач вважає вказаний договір недійсним, обставини укладання вказаного договору є сумнівними. Отже відповідач при укладанні вказаного договору дарування діяв не добросовісно, не виказавши своїх дійсних намірів, не вказавши правильно повністю всі дані договору. На її звернення до відповідача про з`ясування обставин вказаного та укладання договору, спірне питання вирішене не було, була відмова, звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. (...) Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають від\-мовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК (435-15)(набуття, збереження майна без достатньої правої підстави). Відповідно до ч. 3 ст. 203 «Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину» ЦК України: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 «Недійсність правочину» ЦК України: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 82 ЦПК України - 1. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 2. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. 3. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до. ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Відповідно до ст. 215 ЦК України, договір можливо визнати недійсним, якщо в момент його укладення не було дотримано вимог ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України. Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності вказаного кредитного договору є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України, а саме: 1. зміст правочину не може суперечити вказаному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При вчиненні правочину сторонами було дотримано усіх передбачених ст. 203 ЦК України вимог. Посилання позивача на порушення його прав відповідачем при укладенні договору є безпідставними. Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi (крім передбачених законом і договірних) домовленості i зобов`язання стосовно відповідачів відносно договору, предмета спору, а відповідачі не довели незаконність дій позивача. Твердження відповідачів про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача стосовно не визнання позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим визнати недійсним та скасувати договір дарування 2/3 частки квартири, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] , який було укладено 15 травня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. та зареєстровано в Державному реєстрі нерухомого майна. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування і скасування реєстрації в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved