Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-28 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] , в якому просили визнати за ними право власності по Ѕ частині земельної ділянки площею 2,0000 га, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 7424456000:03:001:0017, що розташована за адресою: [ADDRESS] , за кожною, а також [PERSON] просила скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності [PERSON] на вищезазначену ділянку, а саме запис №17432427, який внесено за рішенням про державну реєстрацію прав та її обтяжень, індексний номер 32363565 від 15.11.2016. Також позивачка [PERSON] просила стягнути з відповідача сплачений нею судовий збір та понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 06.10.2009 позивачки придбали за плату у розмірі 43200 грн. у відповідача вищезазначену земельну ділянку, уклавши договір купівлі-продажу, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сурган Я.О. за реєстровим №514. Дана земельна ділянка належала відповідачу на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №207575, виданого відділом Держкомзему у Ріпкинському районі Чернігівської області 17.07.2009 на підставі рішення 24 сесії 5 скликання Любецької селищної ради, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договір оренди землі за №010983600086. Після укладення договору купівлі-продажу, відповідно до чинного на той час законодавства, приватним нотаріусом на зворотній стороні зазначеного державного акту було зроблено відмітку про перехід права власності на земельну ділянку до позивачок, та їм відповідно було передано оригінал цього державного акту та два примірники договору. В подальшому позивачки зареєстрували право власності на придбану земельну ділянку в Держкомземі у Ріпкинському районні Чернігівської області, про що були внесені відповідні відомості до Поземельної книги та зроблена відповідна відмітка на вищезазначеному державному акті. Однак, станом на день звернення з даним позовом, позивачки не зареєстрували своє право власності на зазначену земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та в листопаді 2019 року дізналися, що в цьому реєстрі право власності на земельну ділянку зареєстрував 09.11.2016 відповідач, надавши державному реєстратору Ріпкинської РДА Чернігівської області копію державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №207575, копію газети «Життя полісся» №43 від 15.10.2016, витяг із Державного земельного кадастру №НВ-743330192016 від 25.08.2016. Таким чином, відповідач шляхом обману зареєстрував за собою право власності на вищезазначену земельну ділянку, вже не будучи її власником, надавши державному реєстратору неправдиву інформацію про її власника. Зазначені обставини, на думку позивачок, обмежують їх право власності на цю земельну ділянку, яка була ними придбана у встановленому на той час законодавством порядку, тому вони змушені звернутися до суду захистом своїх порушених прав у судовому порядку. У судове засідання позивачки не з`явилися, надіславши клопотання, в яких просили розглядати справу у їх відсутність, позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомив. Представники третіх осіб у судове засідання не з`явилися, надавши до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, у прийнятті рішення покладаються на розсуд суду. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Ухвалою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 28.12.2019 було забезпечено позов та забороно [PERSON] (місце проживання: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) відчужувати або в інший спосіб розпоряджатися земельною ділянкою площею 2,0000 га, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 7424456000:03:001:0017, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Частинами 1, 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Копією проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, надісланого до суду представником ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області, підтверджується факт передання Любецькою селищною радою Ріпкинського району Чернігівської області у власність [PERSON] земельної ділянки площею 2,0000 га, надану для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 7424456000:03:001:0017, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06.10.2009, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сурган Я.О. за реєстрованого за №514, вбачається, що [PERSON] продав, а [PERSON] з [PERSON] в рівних частинах купили земельну ділянку площею 2,0000 га, надану для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 7424456000:03:001:0017, що розташована за адресою: [ADDRESS] , за 43200 грн. Відповідно до п. 14, 16 зазначеного договору, право власності на земельну ділянку, що набувається за цим Договором, виникає з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 ЗК України). Право власності на земельну ділянку підлягає державній реєстрації (ст. 182 ЦК України). Факт укладення зазначеного договору купівлі-продажу земельної ділянки також підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів №7799076 від 06.10.2009. Відомості про визнання недійсним або нікчемним даного договору купівлі-продажу земельної ділянки судом не встановлено. Відповідно до п. а) ч.1 ст. 81 ЗК України (в редакції, що діяла на час укладення вищезазначеного договору купівлі-продажу від 06.10.2009), громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами. Згідно з приписами ч.1 ст. 655 Цивільного кодексу України (в редакції, що діяла на час укладення вищезазначеного договору купівлі-продажу від 06.10.2009), за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельних ділянок, житлового будинку (квартири) та іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації (ч. 1 ст. 657 ЦК України в редакції, що діяла на час укладення вищезазначеного договору купівлі-продажу від 06.10.2009). Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України (в редакції, що діяла на час укладення вищезазначеного договору купівлі-продажу від 06.10.2009), якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до ст. 125 ЗК України (в редакції, що діяла на час укладення вищезазначеного договору купівлі-продажу від 06.10.2009), право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно п. а) ч. 2 ст.126 ЗК України (в редакції, що діяла на час укладення вищезазначеного договору купівлі-продажу від 06.10.2009), право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою. Відповідно до ч. 6 ст. 126 ЗК України (в редакції, що діяла на час укладення вищезазначеного договору купівлі-продажу від 06.10.2009), при набутті права власності на земельну ділянку на підставі документів, визначених частиною другою цієї статті, державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку, в кожному такому випадку відчуження земельної ділянки. На державному акті про право власності на земельну ділянку нотаріус, який посвідчує (видає) документ, та орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, роблять відмітку про відчуження земельної ділянки із зазначенням документа, на підставі якого відбулося відчуження. Орган, який здійснює реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, робить відмітку про реєстрацію прав на земельну ділянку на підставі документа про її відчуження, складеного та посвідченого в порядку, встановленому законом, протягом 14 календарних днів з дня подання до цього органу зазначеного документа. Забороняється вимагати для здійснення відмітки та державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обмежень документи, не передбачені цією статтею. Частинами 1, 2 статті 202 ЗК України (в редакції, що діяла на час укладення вищезазначеного договору купівлі-продажу від 06.10.2009) передбачено, що державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у складі державного реєстру земель. Державний реєстр земель складається з двох частин: а) книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок; б) Поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку. З державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №207575 (копія якого була долучена до позовної заяви позивачами), вбачається, що він виданий 17.07.2009 відділом Держкомзему у Ріпкинському районі на підставі рішення 24 сесії 5 скликання Любецької селищної ради, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010983600086, а також посвідчує, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 2,0000 га, наданої для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 7424456000:03:001:0017, що розташована за адресою: [ADDRESS] . На зворотній стороні цього Державного акту міститься запис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сурган Я.О. про те, що ним 06.10.2009 за реєстровим №514 посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки, на підставі якого право власності на цю земельну ділянку перейшло до [PERSON] та [PERSON] . Також на зворотній стороні цього Державного акту міститься запис начальника відділу Держкомзему у Ріпкинському районі Чернігівської області Тарасенко О.В - «зареєстровано в поземельній книзі 20.05.2010 за реєстровим №836030010017070». Згідно відомостей про перехід права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 7424456000:03:001:0017, надісланих до суду представником ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області, вбачається, що 20.05.2010 [PERSON] було внесено запис №836030010017070 у Поземельну книгу про те, що власниками зазначеної земельної ділянки у рівних частках є [PERSON] та [PERSON] . Пунктом 14 Порядку ведення Поземельної книги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 9 вересня 2009 р. N 1021 (в редакції, що діяла на час укладення вищезазначеного договору купівлі-продажу від 06.10.2009), передбачалося, що у разі здійснення нотаріусом у встановленому законом порядку відмітки про перехід права власності на земельну ділянку на підставі цивільно-правового договору або свідоцтва про право на спадщину вносяться відомості до розділу 3 Поземельної книги "Земельна ділянка. Права власності, постійного користування". Дата внесення відомостей є датою державної реєстрації переходу права власності на земельну ділянку. Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Таким чином, матеріалами справами підтверджується, що, відповідно до чинного на той час законодавства, 20.05.2010 була здійснена державна реєстрація переходу права власності на земельну ділянку площею 2,0000 га, наданої для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 7424456000:03:001:0017, що розташована за адресою: [ADDRESS] , від [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] . Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №192299076 від 10.12.2019, у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься інформація про реєстрацію 09.11.2016 права власності на вищезазначену земельну ділянку за [PERSON] . Підстава виникнення права власності: копія державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №207575 від 17.07.2009, копія газети «Життя полісся» №43 від 15.10.2016, витяг із Державного земельного кадастру №НВ-743330192016 від 25.08.2016. Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32363565 від 15.11.2016, державного реєстратора Ріпкинської РДА Чернігівської області Кривенкової З.В. Відповідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про Державний земельний кадастр», у разі якщо земельні ділянки, обмеження (обтяження) у їх використанні зареєстровані до набрання чинності цим Законом у Державному реєстрі земель, відомості про такі земельні ділянки, обмеження (обтяження) підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, без подання заяв про це їх власниками, користувачами та без стягнення плати за таке перенесення. У свою чергу, відомості з Державного земельного кадастру відображаються у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Таким чином, відомості про реєстрацію 20.05.2010 переходу права власності на вищезазначену земельну ділянку від [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] повинні були в автоматизованому порядку перенесені з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру. Однак зазначені відомості не були перенесені в автоматизованому порядку і були відсутні також у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що дало змогу внести хибні відомості про реєстрацію 09.11.2016 права власності на вищезазначену земельну ділянку за [PERSON] до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, чим порушити права позивачок як законних власниць земельної ділянки. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно положень ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі якщо помилка в реєстрі впливає на права третіх осіб, зміни до Державного реєстру прав вносяться на підставі відповідного рішення суду. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Частиною 3. ст. 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом застосування інших, передбачених законом, способів. З врахуванням викладено, суд дійшов висновку, що належним способом захисту позивачів буде скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 2,0000 га, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 7424456000:03:001:0017, що розташована за адресою: [ADDRESS] , а саме запис №17432427, який внесено за рішенням про державну реєстрацію прав та її обтяжень, індексний номер 32363565 від 15.11.2016, задовольнивши позовні вимоги в цій частини. У відповідності до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У Постанові ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (п. 37) вказано, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України, власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу. Дії відповідача [PERSON] щодо реєстрації 09.11.2016 права власності на земельну ділянку, яке перейшло від нього у власність до [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06.10.2009, свідчить про невизнання ним цього права за останніми. Судом не встановлено обставин, які б свідчили, що вищезазначений договір визнаний недійсним або нікчемним, що свідчить про те, що право власності у позивачів на зазначену земельну ділянку виникло на законних підставах. З врахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що належним способом захисту прав позивачок буде визнання за ними права власності на вищезазначену земельну ділянку у рівних частинах, тому позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно положень ст. 133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу віднесені до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Договором про надання правової допомоги від 11.12.2019 та додатковою угодою до нього від 11.12.2019 підтверджено факт надання адвокатом Єрашовим Романом Вікторовичем правової допомоги [PERSON] . Згідно розрахунку оплати роботи (послуг) адвоката за надання правової допомоги від 30.12.2019 та квитанцією №17 від 30.12.2019, вбачається, що [PERSON] сплатила адвокату Єршову Р.М., згідно договору про надання правової допомоги від 11.12.2019, 5000 грн. Таким чином, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки [PERSON] , понесені останньою витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн. З матеріалів справи вбачається, що через веб-банкінг Ф-ї Головного управління по м. Києву та Київській обл. АТ "Ощадбанк" 27.12.2019 позивачкою [PERSON] було сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 384 грн 20 коп., а позивачкою [PERSON] було сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1152 грн. 60 коп., а також за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 384 грн 20 коп., а всього 1536 грн 80 коп. Таким чином, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 384 грн 20 коп., а на користь [PERSON] - у розмірі 1536 грн 80 коп.

Outcome: approved