Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-14 00:00:00

21 серпня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про виключення відомостей про батька дитини [PERSON] з актового запису № 2562 від 21 червня 2019 року про народження [PERSON] , [INFO] . В позовній заяві позивачка посилалася на те, що 11 жовтня 2018 року Приморським районним у місті Одесі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області був зареєстрований шлюб між нею [PERSON] та громадянином Ісламської Республіки Афганістан [PERSON] . На момент реєстрації шлюбу вона, [PERSON] була вагітна від іншого чоловіка [PERSON] . [INFO] 2018 року вона - [PERSON] народила [PERSON] , про що 21 червня 2019 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Одеській області виконаний актовий запис № 2562. У зв`язку з тим, що на момент народження сина вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з громадянином Ісламської Республіки Афганістан [PERSON] , то у відповідності до ст. 133 СК України в актовий запис про народження в графу відомості про батька, народженого нею сина, були внесені відомості про [PERSON] . Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 3 вересня 2019 року на підставі вищевказаної позовної заяви відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. Позивачка [PERSON] у підготовчому судовому засіданні позов підтримала, та просила його задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у підготовчому судовому засідання позов визнав, підтвердив, що з [PERSON] познайомився у липні 2018 року, яка на той час вже була вагітна, та у жовтні 2018 року між ними був зареєстрований шлюб. Третя особа [PERSON] у підготовчому судовому засіданні пояснив, що дійсно деякий час перебував у стосунках з [PERSON] , та був обізнаний про її вагітність, однак у зв`язку зі сваркою деякий час стосунки між ними не підтримувалися, та він перебував за межами території Одеси. Після його повернення він дізнався, що в актовий запис про народження [PERSON] , [INFO] , були внесені не його відомості, як батька дитини, а відомості [PERSON] Він визнає себе батьком [PERSON] , народженого [INFO] громадянкою [PERSON] , про що подав відповідну заяву. Представник третьої особи Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Одеській області у судове засідання не з`явився, направив лист, в якому підтвердив факт реєстрації народження [PERSON] , народженого [INFO] на підставі ст. 133 СК України, та просив проводити розгляд справи у його відсутності. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У зв`язку з визнанням відповідачем позову, судом було ухвалено провести розгляд справи у підготовчому судовому засіданні. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши та вивчивши документи наявні в матеріалах справи, суд вважає позов підлягаючим задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 11 жовтня 2018 року Приморським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області був зареєстрований шлюб між [PERSON] та громадянином Ісламської Республіки Афганістан [PERSON] . [INFO] народила сина [PERSON] , про що 21 червня 2019 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Одеській області виконаний актовий запис № 2562. При реєстрації народження [PERSON] , [INFO] , відомості про батька внесені відповідно до ст. 133 СК України, а саме якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік батьком дитини. Відповідно до ч.1 ст. 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від чоловіка та жінки. Згідно ст.133 СК України, якщо дитина народилась у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини. Згідно ч.ч.1, 2ст.138 СК України жінка, яка народила дитину у шлюбі, має право оспорити батьківство свого чоловіка, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька дитини з актового запису про народження дитини. Вимога матері про виключення запису про її чоловіка як батька дитини з актового запису про народження дитини може бути задоволена лише у разі подання іншою особою заяви про своє батьківство. Відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року, судам слід ураховувати, що відповідно до ст. 136 СК оспорювання батьківства можливе тільки після реєстрації народження дитини і до досягнення нею повноліття, а в разі її смерті не допускається. Оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (ст. 136 СК), - шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини, а також жінка, котра народила дитину в шлюбі (ст. 138 СК), - звернувшись із позовом про виключення із цього запису відомостей про її чоловіка як батька дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорюваних відомостей з актового запису про народження дитини. При цьому відповідні вимоги жінки суд може задовольнити лише за умови подання іншою особою заяви про своє батьківство. Особа, яка в момент реєстрації її батьком дитини знала, що не є таким, а також особа, котра дала згоду на штучне запліднення своєї дружини, не мають права оспорювати батьківство. Для вимог чоловіка про виключення відомостей про нього як батька з актового запису про народження дитини позовної давності не встановлено, а для вимог жінки про виключення з цього запису відомостей про її чоловіка як батька позовна давність становить один рік і її перебіг починається з дня реєстрації дитини. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] подану заяву про визнання свого батьківства стосовно [PERSON] , народженого [PERSON] [INFO]. Відповідно до ст.. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст.. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, враховуючи пояснення сторін, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання батьківства є обґрунтованою, доведеною належними доказами, а тому такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до ст.. 134 СК України, на підставі рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. За таких обставин до актового запису про народження дитини [PERSON] , [INFO] , мають бути внесені зміни, а саме відомості про батька - [PERSON] , з виключенням попередніх відомостей. Відповідно до ч.1 ст.147 СК України, по батькові дитини визначається за іменем батька. Враховуючи те, що судом встановлено факт батьківства, то такі обставини дають право на визначення по батькові дитини з врахуванням цього. Ст. 1 Закону України "Про органи реєстрації актів громадянського стану" визначає, що акти громадянського стану - це засвідчені державою факти народження, смерті, одруження, розірвання шлюбу, встановлення батьківства, переміни прізвища, імені, по батькові. Вони є юридичними фактами, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення відповідних прав та обов`язків. Акти громадянського стану підлягають обов`язковій реєстрації в органах реєстрації актів громадянського стану. Відповідно до статті 21 Закону України "Про органи реєстрації актів громадянського стану" про кожний факт реєстрації акта громадянського стану органами реєстрації актів громадянського стану видаються відповідні свідоцтва про народження, смерть, одруження, розірвання шлюбу, встановлення батьківства, переміну прізвища, імені та по батькові на бланках суворої звітності, виготовлених за єдиними зразками. Відповідно до п.п.2.13.1 п.2.13 Правила внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 № 96/5, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є, зокрема, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Відповідно до п.2.16.4 Правила внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 № 96/5, на підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду. Таким чином, підставою для внесення змін до актових записів є рішення суду, а заявлені вимоги про встановлення факту батьківства не зачіпають права та обов`язки органу реєстрації актів громадянського стану. Із врахуванням вищевикладеного суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню як законний та обґрунтований, у зв`язку з чим суд постановляє рішення щодо його задоволення у повному обсязі. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» (заява № 16437/04, п.43, 14 лютого 2008 року) суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), п.282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 03.07.2014 року у справі «Мала проти України» (Заява № 4436/07) у п.47-49 наголосив, що ст. 6 Конвенції гарантується право на справедливий розгляд справи, нею не встановлюється жодних правил щодо прийнятності доказів або способу, у який вони повинні бути оцінені, що, таким чином, є у першу чергу предметом регулювання національного законодавства та національних судів (див. рішення у справі «ГарсіяРуїс проти Іспанії» (GarsiaRuiz v. Spain) [ВП], заява № 30544/96, п. 28, ECHR 1999-I). Аналогічним чином, у першу чергу саме національні органи влади, зокрема суди, мають тлумачити національне право, а Суд не замінить своє тлумачення їхнім за відсутності свавільності. З урахуванням вищезазначеного Суд все одно має переконатися у тому, чи були справедливими процедури у їхній сукупності, включаючи спосіб, у який приймалися докази та процесуальні рішення (див. рішення від 15 червня 2004 року у справі «Таммінен проти Фінляндії» (Tamminen v. Finland), заява № 40847/98, п. 38). Ключовим для концепції справедливого розгляду справи як у цивільному, так і кримінальному провадженні є те, щоб скаржник не був позбавлений можливості ефективно представляти свою справу в суді та мав змогу нарівні із протилежною стороною користуватися правами, передбаченими принципом рівності сторін (див. рішення у справі «Стіл та Морріс проти Сполученого Королівства» (SteelandMorris v. TheUnitedKingdom), заява № 68416/01, п. 59, ECHR 2005-ІІ). Принцип рівності сторін вимагає «справедливого балансу між сторонами», і кожній стороні має бути надано відповідну можливість для представлення своєї справи в умовах, що не ставлять її у суттєво невигідне становище порівняно з її опонентом (див. рішення від 26 травня 2009 року у справі «Бацаніна проти Росії» (Batsanina v. Russia), заява № 3932/02, п. 22). Більше того, принцип справедливості, закріплений у ст. 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та «Нечипорук і Йонкало» (NechiporukandYonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280, від 21 квітня 2011 року). Насамкінець, згідно з практикою Суду, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (див. вищенаведене рішення у справі «ГарсіяРуїс проти Іспанії» (GarsiaRuiz v. Spain), п. 26 із подальшими посиланнями). При викладених обставинах та

Outcome: approved