Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-18 00:00:00

14 серпня 2017 року позивачі звернулися до суду з зазначеним вище позовом. В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що згідно листа відділу державної виконавчої служби Житомирського районного управління юстиції № № 8-3.3/2.1-37; №8-3.3/2.1-37/1 від 28 січня 2014 року у зведеному виконавчому провадженні перебуває чотири виконавчих документи, а саме: виконавчий лист №2/2119 від 23 січня 2013 року, виданий Голосіївським районним судом м.Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу в розмірі 15 000 грн.; виконавчі листи №2/2601 від 08 лютого 2013 року, №2/2601 від 15 лютого 2013 року виданих Голосіївським районним судом м.Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості в розмірі 15 000 грн. та 4 582 грн. 90 коп.; виконавчий лист №2/2601 від 08 лютого 2013 року виданий Голосїівським районним судом м.Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в розмірі 15 000 грн. 00 коп. 19 червня 2013 року у звязку з перебуванням у відділі двох та більше виконавчих проваджень стосовно боржника, державним виконавцем було винесено постанову про приєднання вищевказаних виконавчих проваджень до зведеного та присвоєно ЄДРВП №399515663. На даний час рішення суду не виконано, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. \~\~\~\~ Позивачі у судове засідання не зявилися, через канцелярію суду подали спільну заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та не заперечували проти заочного розгляду справи (а.с.68). Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився. У відповідності до ч.6\~ст.128 ЦПК України\~належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи за адресою проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку (а.с. 32, 49-50, 61-62, 53-54, 63-64, 73-76). Відповідно до ч.4\~ст.223 ЦПК України\~у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності відповідача та представника позивача, що відповідає вимогам ст. 280\~та ч. 2 ст. 247 ЦПК України. З огляду на зазначене суд не вбачає перешкод у судовому розгляді справи. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі\~ст.264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року\~передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України\~прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). За змістом частини 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням апеляційного суду м.Кєва від 27 грудня 2012 року рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 06 листопада 2012 року в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON], [PERSON], [PERSON] моральну шкоду в розмірі 15000 грн. 00 коп. Кожному та в частині стягнення судового збору скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення: стягнуто з фізичної особи підприємця [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 15000 грн. 00 коп.; стягнуто з фізичної особи підприємця [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 15000 грн. 00 коп.; стягнуто з фізичної особи підприємця [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 15000 грн. 00 коп. Вирішено питання розподілу судового збору. В задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки відмовлено. В решті рішення залишено без змін (а.с.6-16). Рішення набрало законної сили 27 грудня 2012 року, однак дана заборгованість станом на час звернення до суду з позовом що розглядається не погашена. Відповідно до ч.ч. 4, 5, 6 \~ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. На підставі вищевказаного рішення суду Голосіївським районним судом м.Києва видано виконавчі листи про стягнення грошових коштів (а.с.17-20). 26 лютого 2013 року старшим державним виконавцем Хомяком І.В. органу державної виконавчої служби Житомирського районного управління юстиції було відкрито виконавче провадження згідно виконавчого листа № 2/2119 від 23.01.2013 року, 26 лютого 2013 року державним виконавцем було відкрито виконавчі провадження стосовно виконавчих листів №2/2601 від 08.02.2013 року; №2/2601 від 15.02.2013 року, а 11 червня 2013 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження згідно виконавчого листа №2/2601 від 08.02.2013 року. 19 червня 2013 року у звязку з перебуванням у відділі двох і більше виконавчих проваджень стосовно боржника, державним виконавцем було винесено постанову приєднання вище вказаних виконавчих проваджень до зведеного, та присвоєний ЄДРВП №399515663 (а.с.21-27). Згідно довідок Житомирського районного відділу державної виконавчої служби №45124/2, №45124/1 та №45124/3 від 23 листопада 2017 року вбачається, що заборгованість по моральній шкоді з боржника [PERSON] становить: [PERSON] 15000,00 гривень, [PERSON] 19582,00 гривень, [PERSON] 15000 гривень (а.с.69-71). Відповідно до ч. 1\~ст. 509 ЦК\~зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених\~статтею 11 цього Кодексу. Так, у частині пятій\~статті 11 ЦК України\~визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникнути з рішення суду. За змістом положень\~ст. 526 ЦК\~України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього \~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог\~відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 625 ЦК України\~встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, ч. 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У ч. 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Приписи\~ст. 625 ЦК\~ України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов'язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили іншого розміру процентів річних. За змістом ч. 2\~ст. 625 ЦК\~ України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені\~ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11). Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналіз положень ст.ст.\~526,\~599,\~611,\~625 ЦК\~України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за Договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього Договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених\~ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення. Внаслідок невиконання боржником грошового зобовязання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених\~ст.625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобовязання до моменту його усунення. Отже, враховуючи, що між сторонами існує грошове зобовязання, прострочення у його виконанні, нарахування вказаних витрат є грошовим зобовязанням і вважається особливим засобом відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання та способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) за користування грошовими коштами. Отже, суд вважає, що строк розрахунку індексу інфляції та 3% річних слід рахувати з 19 червня 2013 року по 30 липня 2017 року. Відповідні індекси інфляції розраховуються Державним комітетом статистики України (раніше - Міністерство статистики України), починаючи з серпня 1991 року щомісячно і публікуються, зокрема, у газеті "Урядовий кур'єр". Повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на Державний комітет статистики України ці показники згідно зі статтями\~19,\~21\~і\~22 Закону України "Про інформацію"\~є офіційними і можуть використовуватись для визначення розміру завданих збитків. З наданих позивачами розрахунку інфляційних та 3 % річних (а.с.4-5) вбачається, що розрахунок проведено згідно офіційних даних. Суд погоджується з розрахунком позивачів щодо визначення розміру 3% річних та інфляційних втрат за період з 19 червня 2013 року по 30 липня 2017 року. Відсотки інфляційних до суми боргу для позивачки, [PERSON] становлять 18 499 грн. 04 коп., а 3% річних - 1 853 грн. 01 коп., що загалом становить 20 352 грн. 05 коп., для позивача, [PERSON] становлять 18 499 грн. 04 коп., а 3% річних - 1 853 грн. 01 коп., що загалом становить 20 352 грн. 05 коп., для позивача, [PERSON] становлять 24 152 грн. 22 коп., а 3% річних - 2 419 грн. 28 коп., що загалом становить 26 571 грн. 50 коп. \~З огляду на наведене, зважаючи на те, що відповідач своїм правом зявитися в суд і спростувати доводи позивачів не скористався, доказів повернення позивачам грошових коштів не надав, тобто не довів суду, що виконав свої зобовязання належним чином, розрахунки не спростував, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачів мають бути задоволені. Позивачами понесені судові витрати по оплаті судового збору в сумі 640 грн. кожним, які відповідно до\~ст.141 ЦПК України\~підлягають стягненню з відповідача на користь позивачів.

Outcome: approved