Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-04 00:00:00

13 вересня 2017 року представник позивача звернувся до суду з позовною заявою до Сеньківської сільської ради Куп'янського району Харківської області, 3-я особа: Міськрайонне управління у Куп'янському районі та м. Куп'янську Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, про визнання державного акту на землю недійсним, вказавши наступне. Позивачу [PERSON] на праві особистої приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS], розташований на земельній ділянці площею, 0, 25 га, з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 21 грудня 2015 року державним нотаріусом Куп'янської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 2-3153. Земельна ділянка, на якій розташований вказаний житловий будинок належала спадкодавцю [PERSON], який помер [INFO] року, на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER] виданого на його ім'я Сеньківською сільською радою Куп'янського району Харківської області 01 червня 1997 року, в якому не було вказано кадастрового номеру, не ідентифіковано земельну ділянку за адресою. Крім того, цільове призначення земельної ділянки, зазначене в державного акті, суперечить вимогам ст. 121 Земельного кодексу України, оскільки вказана земельна ділянка повинна бути передана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Рішенням Сеньківської сільської ради від 30 березня 1994 року, на підставі якого видано вказаний державний акт передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,26 га для обслуговування житлових будівель і ведення особистого підсобного господарства. Ці помилки в рішенні сільської ради та в державному акті були допущені не з вини власника, але перешкоджають в реалізації права власності позивача, у зв'язку з чим він звернувся до суду з даним позовом. Позивач в судове засіданні не з'явився, його інтереси в суді представляє адвокат Маслій Т.В. Представник позивача - в судове засідання не з'явилась, надавши заяву про розгляд справи у її відсутність, вимоги позову підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Просить не фіксувати судовий процес технічними засобами. Представник відповідача - Сеньківської сільської ради Куп'янського району Харківської області в судове засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність, заперечень проти позову не мають. Представник 3-ї особи - Міськрайонного управління у Куп'янському районі та м. Куп'янську Головного управління Держгеокадастру у Харківській області в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин. Про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Суд, дослідивши надані докази і матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 21 грудня 2015 року державним нотаріусом Куп'янської державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-3153, [PERSON] являється власником житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] що розташований на земельній ділянці пл. 0,25 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства, належній спадкодавцю [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого на його ім'я Сеньківською сільською радою Куп'янського району Харківської області 01 червня 1997 року (а.с. 8). Рішенням Сеньківської сільської Ради народних депутатів від 30 березня 1994 року про безкоштовну передачу земель у приватну власність громадянам вирішено передати у приватну власність жителям с. Сенькове земельні ділянки для обслуговування житлових будинків і ведення особистого підсобного господарства,згідно поданих заяв, а саме: [PERSON] - 0.26 га (а.с. 9). Згідно державного акту серії [NUMBER], виданого 01 червня 1997 року на ім'я [PERSON] на підставі рішення Сеньківської сільської Ради народних депутатів від 30 березня 1994 року № 133, йому передавалась у приватну власність земельна ділянка площею 0, 25 га, яка розташована на території Сеньківської сільської ради. Землю передано для ведення особистого підсобного господарства. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1997 р. № 518 (а.с. 10). Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких припинення правовідношення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження його майна. В силу ст. 21 Земельного Кодексу України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, визнання недійсними угод, щодо земельної ділянки. Чинним земельним законодавством України передачі землі громадянам для ведення особистого підсобного господарства не передбачено. Ст. 121 ЗК України передбачені норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Згідно вимог ст. 152 Земельного кодексу України землекористувач може вимагати усунення будь яких порушень його права на землю, а тому у зв'язку з порушеннями вимог Земельного кодексу позивач, як власник житлового будинку має можливість вирішити питання відносно земельної ділянки, на якій знаходиться забудова, цільове призначення якої згідно ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). В силу ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Частиною першою статті 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ст.158 Земельного Кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Отже, державний акт на право власності на земельну ділянку є документом, що посвідчує право власності й видається на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Згідно з нормами чинного законодавства, зокрема положеннями статей 182, 331, 334 ЦК України, основною умовою для визначення статусу нерухомого майна будь-якого об'єкта нерухомості (у тому числі й тих об'єктів, правовий статус яких законодавчими актами не визначений: асфальтовані чи бетонні площадки, під'їзні колії, автомобільна дорога, автомобільні платформи, спортивні споруди тощо) є державна реєстрація прав на нього. Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ст. 2). Ч. 1 ст. 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до роз'яснень, наданих Верховним Судом України в постанові Пленуму від 6 листопада 2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. № 9), вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін (п. 13). Виходячи з цього, державна реєстрація є необхідною умовою чинності тих правочинів, обов'язковість державної реєстрації яких встановлена законом. Вказівка закону на обов'язковість державної реєстрації правочину має на увазі презумпцію: немає державної реєстрації немає і правочину. Так, виходячи з комплексного аналізу норм Цивільного кодексу України, державній реєстрації підлягають правочини предметом яких є нерухоме майно (земельні ділянки, а також об'єкт розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення). З наданих до суду документів, вбачається, що спірна земельна ділянка на підставі рішення Сеньківської сільської ради від 30 березня 1994 року була передана у власність із невірно вказаним цільовим призначенням. Крім того, ділянці не було присвоєно відповідний кадастровий номер та не вказано точна адреса розташування. У такому випадку, позивач не може скористатися у повній мірі своїми правами на земельну ділянку, так як Державний акт на право власності на землю фактично не відповідає діючому законодавству. На підставі викладеного враховуючи, що право власності на земельну ділянку не було зареєстровано, оскільки потрібна держреєстрація договору, саме з моменту її вчинення виникає право власності, а держреєстрацію не можливо зробити, оскільки Державний акт на право власності на землю фактично не відповідає діючому законодавству, тому суд вважає, що права позивача на вільне розпорядження земельною ділянкою були порушенні, у зв'язку з чим визнає вищевказаний державний акт не дійсним, та скасовує його реєстрацію. Цивільним кодексом України встановлюються, зокрема, такі способи захисту права власності: визнання права; поновлення порушеного права та присікання діянь, що порушують дане право; визнання угоди недійсною; визнання недійсним акта державного органу чи органу місцевого самоврядування; відшкодування збитків; відшкодування моральної шкоди тощо. Так встановлено, що позивач позбавлений можливості скористатися своїми майновими правами та на власний розсуд розпорядитися нерухомим майном, так як Земельним Кодексом України не передбачено внесення будь-яких змін або уточнень до Державного акту. Тому враховуючи той факт, що позивач не може внести виправлення у Державний акт про право власності на земельну ділянку, у звязку з невірно вказаним цільовим призначенням земельної ділянки в державному акті та рішенні Сеньківської сільської ради від 30 березня 1994 року, суд приходить до висновку, що права позивача порушені та потребують захисту. У зв'язку з викладеним, суд вважає, що позов є обґрунтованим та таким, що знайшов своє підтвердження у судовому засіданні та підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved