Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з вищевказаним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» (далі - відповідач), з вимогами: - визнати незаконним та скасувати наказ № 235 від 10.12.2020 генерального директора ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» «Про скасування наказу про поновлення на роботі [PERSON] » та поновити його, [PERSON] , на посаді головного інженера ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» з 11.12.2020 на умовах безстрокового трудового договору; - стягнути одноразово на його, [PERSON] , користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 11.12.2020 по день його фактичного поновлення на роботі. Просив у позові рішення суду допустити до негайного виконання в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця. Підставність вимог позивач обґрунтовує наступними обставинами. У період з 09.10.2012 по 20.08.2019 він, [PERSON] , перебував у трудових відносинах з відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Концерн «Сімекс - Агро» (після перейменування ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД») та займав посаду головного інженера на умовах безстрокового трудового договору. 20.08.2019 відповідачем було видано наказ №117 «Про припинення трудового договору та звільнення його, [PERSON] , з роботи» за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України. Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 28.09.2020 було визнано незаконним та скасовано наказ № 117 від 20.08.2019 виконуючого обов`язки генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» «Про припинення трудового договору» щодо звільнення [PERSON] [INFO] за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) та поновлено [PERSON] па посаді головного інженера Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД». Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 173 371 (сто сімдесят три тисячі триста сімдесят одна) грн. 46 коп. та моральну шкоду в сумі 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн., а всього 223 371 (двісті двадцять три тисячі триста сімдесят одна) грн. 46 коп. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця допущено до негайного виконання. Постановою Вінницького апеляційного суду від 09.12.2020 рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 28.09.2020, в частині задоволення позову про поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, було скасовано, у задоволенні позову відмовлено. Позивач вказує у позові, що суд апеляційної інстанції не вирішував питання повороту виконання рішення суду першої інстанції, однак відповідач в односторонньому порядку видав наказ №235 від 10.12.2020 «Про скасування наказу про поновлення на роботі [PERSON] », яким було скасовано попередній наказ №195 від 29.09.2020 про поновлення його, [PERSON] , та як наслідок припинив з ним трудові відносини, про що було внесено відповідний запис до його трудової книжки і проведено розрахунок при звільненні. Позивач вважає вказаний наказ незаконним, оскільки зміст спірного наказу не містить жодних правових норм КЗпП України, які є підставою для припинення трудового договору роботодавця з працівником. Крім цього, відповідачем допущено виконання судового рішення самоправно, без видачі судом, що ухвалив судове рішення виконавчого документа, тобто відповідачем перебрано на себе функції суду та виконано постанову суду апеляційної інстанції самотужки, без застосування повороту виконання судового рішення, чим грубо порушено його законні права на працю, що послугувало підставою для звернення до суду з даним позовом. У визначений судом строк відповідачем було надано до суду відзив, у якому останній просив суд в задоволенні позову відмовити у повному обсязі, аргументуючи свою позицію тим, що зміст спірного наказу №235 від 10.12.2020 «Про скасування наказу про поновлення на роботі [PERSON] », яким відповідач, шляхом скасування попереднього наказу №195 від 29.09.2020, припинив з позивачем трудові відносини, є законним, оскільки відповідач діяв з підстав обов`язковості виконання постанови Вінницького апеляційного суду від 09.12.2020, яка набрала законної сили та якою рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 28.09.2020, в частині задоволення позову про поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, було скасовано та відмовлено у задоволенні позову [PERSON] . Що стосується доводів позивача про самовільне, без відповідної ухвали суду першої інстанції щодо повороту виконання рішення суду, винесення відповідачем оспорюваного наказу, останній вважає їх необґрунтованими, з огляду на те, що поворот виконання рішення є способом захисту майнових прав, який не може бути застосований у спорах немайнового характеру, зокрема про поновлення працівника на роботі. При цьому, стягнення виплачених позивачеві грошових коштів в рахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу випливає із трудових правовідносин, тобто є трудовим спором, отож в цій частині також відсутні правові підстави для повернення виплачених грошових коштів відповідачеві, оскільки у справах, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання не допускається незалежно від того, у якому порядку ухвалено рішення, за винятком випадків, коли рішення було обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача, чи недобросовісності (ст.1215 ЦК України), що у даному випадку не доведено. Відповідач вважає спірний наказ, яким було звільнено [PERSON] законним, обґрунтованим та прийнятим в межах чинного законодавства, та відповідно в день звільнення останнього ознайомлено з наказом, здійснено відповідний запис у трудовій книжці та проведено із позивачем усі необхідні розрахунки при звільненні. У відзиві відповідач також зазначив, що наведена позивачем сума судових витрат у даній справі не відповідає складності справи та виконаній адвокатом позивача роботі, у договорі відсутній розмір гонорару адвоката, при цьому, позов подано самим позивачем. Ухвалою суду від 11.01.2021 призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У визначений судом строк відповідач заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін не надав, також не надав зустрічного позову в межах визначеного судом строку, тому суд здійснює розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. У судовому засіданні представником позивача було заявлено клопотання про долучення до справи письмових доказів, яке за наслідками обговорення, протокольною ухвалою від 11.02.2021 було задоволено. Крім цього, представником позивача було подано заяву в судовому засіданні про ухвалення додаткового рішення у даній справі з метою розподілу понесених позивачем витрат на правничу правову допомогу, у якій він також просив суд надати строк для подачі доказів на підтвердження понесених позивачем витрат. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали просили суд позов задовольнити у повному обсязі з підстав, що наведені у позові. Представник позивача в судовому засіданні додатково пояснив, що звільнення позивача є очевидно незаконним, так як має бути обов`язково поворот виконання судового рішення суду, з урахуванням рішення апеляційної інстанції ініційоване саме відповідачем шляхом звернення до відповідного суду із заявою і лише за наслідками розгляду такої заяви має бути проведено звільнення позивача із посиланням на норми КЗпП України, які регулюють розірвання трудового договору з працівником з ініціативи роботодавця на підставі ст.40, 41 КЗпП України. У судовому засіданні представники відповідача позовні вимоги не визнали з підстав наведених у позовній заяві, просили суд в задоволенні позову відмовити у повному обсязі, свою позицію мотивували запереченнями викладеними у відзиві. Суд, вислухавши пояснення позивача та представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно і безпосередньо оцінивши зібрані у справі докази, встановив із записів у трудовій книжці виданій на ім`я [PERSON] , [INFO], що з 09.10.2012 останній був прийнятий на посаду головного інженера ТОВ «Концерн «Сімекс - Агро» згідно із наказом №132 від 09.10.2012, про що було вчинено запис за №16. 20.08.2019 згідно із наказом №117 [PERSON] було звільнено із займаної посади головного інженера ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» за власним бажанням (ст..38 КЗпП України), про що вчинено запис за №19 у трудовій книжці, що підтверджується записами у трудовій книжці позивача (а.с. 8 з обох сторін). 22.07.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю «Концерн «Сімекс - Агро» перейменовано на Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД», останнє є правонаступником всіх прав та обов`язків ТОВ «Концерн «Сімекс - Агро», на що вказує Витяг з Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців (а.с.95), Статут ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД». Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 28.09.2020 (справа 136/2125/19) позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАС АГРО ЗАХІД" про поновлення на роботі, стягнення премії, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ № 117 від 20.08.2019 виконуючого обов`язки генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» «Про припинення трудового договору» щодо звільнення [PERSON] [INFO] за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) та поновлено [PERSON] па посаді головного інженера Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД»; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 173 371 (сто сімдесят три тисячі триста сімдесят одна) грн. 46 коп. та моральну шкоду в сумі 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн., а всього 223 371 (двісті двадцять три тисячі триста сімдесят одна) грн. 46 коп. Рішення суду в частині поновлення на робот та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця допущено до негайного виконання. Як убачається із записів у трудовій книжці [PERSON] (а.с.9 на звороті), було вчинено запис за №20 від 29.09.2020, відповідно до якого зазначено, що запис за №19 (про звільнення за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України) вважати недійсним поновити на попередній роботі, відповідно до наказу по товариству від 29.09.2020. Не погоджуючись із рішення суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою до Вінницького апеляційного суду. За наслідками перегляду рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 28.09.2020 Вінницьким апеляційним судом було винесено постанову 09.12.2020, відповідно до якої апеляційну скаргу ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» задоволено частково, рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 28.09.2020, в частині задоволення позову про поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди, судових витрат та додаткове рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 20.10.2020 скасовано. Відмовлено у задоволенні позову про визнання незаконним та скасування наказу відповідача №117 від 20.08.2019 «Про припинення трудового договору» щодо його звільнення з 20.08.2019 за власним бажанням (ст.38 КЗпП України) та поновлення на роботі в частині виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. 10.12.2021 ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» було видано наказ №235 «Про скасування наказу про поновлення на роботі [PERSON] » (а.с.9), відповідно до якого було скасовано наказ «Про поновлення на роботі [PERSON] » від 29.09.2020 за №195. Згідно записів у трудовій книжці на підставі вищевказаного наказу було внесено відповідні відомості за №21 про те, що запис за №20 вважати недійсним згідно наказу від 10.12.2020 за №235. Позивач вважає незаконним вищевказаний наказ №235 від 10.12.2020 та таким, що виданий з порушенням діючого законодавства щодо звільнення працівника, яким порушено його право на працю, оскільки його було звільнено без законних підстав для припинення/розірвання договору, при цьому, відповідач не наділений повноваженнями перебирати на себе функції суду та одноосібно (самоправно) здійснювати виконання постанови апеляційного суду, без ініціювання повороту виконання судового рішення. Як визначено в ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно зі ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України та є обов`язковими до виконання на всій території України. Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду. Відповідно до ст. 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено ст.ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З огляду на п. 40 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» (Ноrnsbу V. Gгеесе) від 19.03.1997, зазначено, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Судом було встановлено із наказу № 235 від 10.12.2020 генерального директора ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» «Про скасування наказу про поновлення на роботі [PERSON] », що підставою для скасування наказу №195 від 29.09.2020 «Про поновлення на роботі [PERSON] » була постанова Вінницького апеляційного суду від 09.12.2020 у справі 136/2125/19, якою рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 28.09.2020, в частині поновлення позивача на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди було скасовано та відмовлено у задоволенні позову про визнання незаконним та скасування наказу відповідача №117 від 20.08.2019. Вказане судове рішення набрало законної сили з дня прийняття судом апеляційної інстанції, тобто 09.12.2020, отож воно є обов`язковим до виконання для посадових осіб підприємств від яких залежить реалізація прав особи підтверджених судовим рішенням. При цьому, суд враховує, що апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції і визнав звільнення працівника правомірним; рішення про поновлення на роботі втратило свою силу; працівник вважається звільненим з дати, зазначеної в наказі про звільнення; при цьому, роботодавець може зарахувати період роботи працівника після поновлення до набрання законної сили рішенням апеляційного суду та вважати фактичною датою звільнення працівника день ухвалення судового рішення судом апеляційної інстанції - 09.12.2020. З огляду на встановлені судом обставин, суд дійшов висновку, що наказ №235 від 10.12.2020 генерального директора ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» «Про скасування наказу про поновлення на роботі [PERSON] », видано на законній підставі. За таких обставин, суд вважає доводи позивача та його представника в частині незаконності наказу, так як він не містить формулювання звільнення [PERSON] за наявності судового рішення, яке набрало законної сили із посиланням на норми КЗпП України щодо розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, такими, що не ґрунтуються на нормах діючого законодавства. Що стосується доводів позивача та його представника в частині самовільного, без відповідної ухвали суду першої інстанції повороту виконання рішення суд відповідачем шляхом винесення оспорюваного наказу, то суд приходить до наступних висновків. Відповідно до п.3 ч.1 ст.444 ЦПК України, суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він відмовляє в позові повністю. Згідно з ч.9 ст.444 ЦПК України, якщо питання про поворот виконання рішення не було вирішено судом відповідно до частин першої - третьої цієї статті, заява відповідача про поворот виконання рішення розглядається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. З аналізу вказаної норми слідує, що поворот виконання рішення - це процесуальна форма захисту прав боржника. Воно можливе лише після набрання судовим рішенням законної сили. Його суть - у поверненні стягувачем боржнику всього одержаного за скасованим рішенням. Поворот виконання рішення представляє собою повернення стягувачем боржнику всього, що ним було отримано за скасованим згодом рішенням з метою відшкодування боржнику збитків, завданих виконанням рішення. Отже, поворот виконання є процесуальною формою поновлення судом порушених прав боржника, що забезпечує можливість зворотного стягнення зі стягувача всього безпідставно отриманого ним за скасованим рішенням. З іншого боку, поворот виконання рішення є самостійним засобом захисту прав сторін, який повинен здійснюватися шляхом подання заяви про поворот виконання. Необхідність у повороті виконання судового рішення і поверненні сторін у первісне становище виникає тоді, коли рішення виконане, але згодом скасоване судом апеляційної чи касаційної інстанції, якщо цей суд закриває провадження у справі, залишає позов без розгляду, відмовляє в позові повністю або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2011 № 13-рп/2011поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Згідно зі ст. 239 КЗпП України у разі скасування виконаних судових рішень про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання допускається лише тоді, коли скасоване рішення ґрунтувалося на повідомлених позивачем неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах. Аналогічні норми закріплені в ч.2 ст. 445 ЦПК України, де зазначено, що у справах про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання не допускається незалежно від того, у якому порядку ухвалено рішення, за винятком випадків, коли рішення було обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача. Відповідно до приписів ст.1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Отже, чинне законодавство не допускає повороту виконання рішення суду у разі скасування виконаних судових рішень про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин. Для цієї категорії справ не має значення, в якому порядку ухвалено те рішення, яким було скасовано інше виконане рішення. Трудові правовідносини - це врегульовані нормами трудового права суспільні відносини, що виникають у результаті укладення трудового договору (власне трудові), а також відносини з приводу встановлення умов праці на підприємствах, навчання й перекваліфікації за місцем праці та відносини, пов`язані з наглядом і контролем за додержанням трудового законодавства, вирішенням трудових спорів та працевлаштуванням громадян. Трудові правовідносини це правовідносини, що виникають на підставі укладення трудового договору між працівником і роботодавцем, за яким працівник зобов`язаний виконувати роботу, визначену договором, дотримуватись правил внутрішнього трудового розпорядку, а роботодавець у свою чергу зобов`язаний виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи й передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. З аналізу наведених правових норм вбачається, що поворот виконання має певні обмеження, зокрема що випливають із трудових відносин. Оскільки правовідносини, що склались між сторонами випливають саме з трудового законодавства, а постановою Вінницького апеляційного суду від 09.12.2020 не встановлено повідомлених позивачем неправдивих відомостей або поданих нею підроблених документів, недобросовісності набувача, то суд дійшов висновку про відсутність підстав для повороту його виконання такого рішення суду. За встановлених обставин та перевірених зібраних у справі доказів суд не вбачає правових підстав для задоволення позову в частині визнання незаконним та скасування наказу № 235 від 10.12.2020 генерального директора ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» «Про скасування наказу про поновлення на роботі [PERSON] » та поновлення [PERSON] на посаді головного інженера ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» з 11.12.2020 на умовах безстрокового трудового договору. Вирішуючи вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд враховує, що звільнення [PERSON] відбулось на законних підставах, отож відсутні правові підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з відповідача, оскільки така вимога є похідною від незаконного звільнення, в силу приписів КЗпП України, а відтак в задоволенні таких вимог суд відмовляє. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, отож в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Відповідно до Глави 8 ЦПК України, суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Згідно з положенням пункту 1 частини першої та частини сьомої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у позові - на позивача. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є інвалідом ІІ групи, яка встановлена йому безтерміново, на що вказує довідка до акту огляду медико - соціальною експертною комісією, яка додана до матеріалів справи (а.с.6). Відповідно до приписів ст.. п.9 ч.1 ст.5 Закону України, від 08.07.2011, № 3674-VI "Про судовий збір", від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп. Зважаючи на викладене, позивач при зверненні до суду із даним позовом був звільнений від сплати судового збору. На вирішення суду позивач ставив вимоги як майнові так і немайнові, відтак розмір судового збору судом визначається відповідно до Закону України «Про судовий збір», а саме : - 908, 00 грн. - за вимогами про визнання незаконним і скасування наказу щодо звільнення [PERSON] ; - 908, 00 грн. за вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки така сума судового збору є мінімальною для вимог немайнового характеру, що подається фізичною особою у 2021 році. Ураховуючи те, що в задоволенні позову судом відмовлено у повному обсязі, а позивача звільненого від сплати судового збору, відтак такі судові витрати слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У решті витрат пов`язаних із розглядом справи, зокрема понесених позивачем на професійну правничу допомогу, яка надавалась останньому представником позивача у справі №136/11/21 адвокатом Лісунь М.В., (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №429 (а.с.21), який діяв на підставі ордера серія ВН №036735 від 06.01.2021 (а.с.13), та Договору №01/09Б-2021 про представництво інтересів клієнта в суді від 04.01.2021 (а.с.20), суд відмовляє, оскільки як зазначено вище в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, отож такі витрати слід віднести на рахунок позивач. При цьому, суд не вбачає необхідності визначення строку для подання доказів на підтвердження розміру витрат, про які клопотав представник позивача шляхом ухвалення додаткового рішення у даній справі (ст.246 ЦПК України), оскільки відповідно до приписів ст.141 ЦПК України, при ухваленні рішення судом вирішується питання про розподіл судових витрат між сторонами пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а в даному випадку достатньо доказів для вирішення питання про судові витрати, оскільки такі витрати відносяться на рахунок позивача. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed