Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-07 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ) про поділ спільного майна подружжя та в остаточній редакції позову просила в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділити відповідачу в особисту власність автомобіль "Сузукі Гранд Вітара", 2004 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , вартістю 164 107,74 грн. та стягнути з нього на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частки у праві власності на автомобіль в сумі 82 530,37 грн. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 07.10.2004 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Під час шлюбу сторонами було придбано вищевказаний автомобіль. Позивач вказує на те, що їх з відповідачем сімейне життя не склалось, їх стосунки через непорозуміння поступово погіршувались, а тому на даний час вони проживають окремо. Враховуючи специфіку такої неподільної речі, як автомобіль, позивач просить визнати вказаний автомобіль спільною сумісною власністю подружжя, виділивши автомобіль у власність відповідача, стягнувши з нього на її користь грошову компенсацію. Позивач зазначала, що між нею та відповідачем не досягнуто згоди щодо користування та розпорядження автомобілем, вона не має доступу до автомобіля, автомобіль перебуває у користуванні відповідача. Ухвалою суду від 16.03.2018 було відкрито провадження та постановлено вказану справу розглядати в загальному позовному провадженні в підготовчому засіданні /а.с. 34-35/. 21.09.2018 судом прийнято заяву про зменшення позовних вимог /а.с. 107-108/. Ухвалою суду від 01.11.2018 призначено по справі судову автотоварознавчу та судову автотехнічну експертизу, провадження у справі зупинено на час проведення експертизи /а.с. 126-128/. 14.02.2019 ухвалою суду відновлено провадження у справі та призначено підготовче засідання /а.с. 175/. Ухвалою суду від 05.04.2019 відмовлено у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог /а.с. 210-211/. Ухвалою суду від 05.04.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті /а.с. 212-213/. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали та просили його задовольнити, посилаючись на доводи викладені в позовній заяві, з урахуванням проведеної судової експертиз. Відповідач в судове засідання не з`явився, направив до суду свого представника, який проти позову заперечував частково. При цьому посилався на те, що відповідач визнає, що вказаний транспортний засіб є спільною власністю подружжя, однак враховуючи, що між сторонами не досягнуто згоди про компенсацію вартості Ѕ частки транспортного засобу, просив визнати право власності в рівних частках за кожною із сторін. Вважав, що відповідач жодним чином не порушує права позивача на користування автомобілем. Стягнення з відповідача компенсації за частку позивача становитиме для нього надмірний тягар, враховуючи, що в нього на утриманні знаходяться двоє неповнолітніх дітей. Суд, заслухавши виступи позивача, представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що з 07.10.2004 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами придбано автомобіль "Сузукі Гранд Вітара", 2004 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , який зареєстрований за відповідачем /а.с. 87. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка знайшла своє вираження у статті 60 Сімейного кодексу України, відповідно до положень якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності … . Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини 1 статті 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Оскільки сторони не домовилися про поділ майна за взаємною згодою, що передбачено частиною 2 цієї статті, даний спір повинен вирішуватися судом. При визначенні часток майна сторін суд виходить із загального правила, визначеного частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України, за яким частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом. Способи та порядок поділу майна подружжя визначені статтею 71 цього Кодексу, згідно приписів якої майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Автомобіль є неподільною річчю і не може бути поділений в натурі, а тому суд вважає обґрунтованими вимоги позову про виділення його відповідачу та стягнення з останнього на користь позивача за її згодою грошової компенсації половини його вартості, що не суперечить вимогам частин 2, 4 статті 71 Сімейного кодексу України. Відповідно до ч.3 ст. 370 ЦК України виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Рівність громадян у своїх правах, забезпечення усім власникам рівних умов здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності закріплено приписами ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України. Таким чином, враховуючи закріплені в п. 6 ст. 3 ЦК України засади справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін при розгляді справи, предметом якої є спір про стягнення компенсації за частку у спільному майні, суд має встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Встановлено, що сторони проживають окремо, спірний автомобіль знаходиться у користуванні відповідача, позивач особисто не користувалася та не користується транспортним засобом, оскільки він перебуває у відповідача. З урахуванням того, що позивач номінально володіючи автомобілем, який належить сторонам на праві спільної сумісної власності, позбавлена можливості його використання, оскільки транспортний засіб є річчю неподільною, перебуває у постійному користуванні відповідача, що є порушенням її майнових прав. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідачем не надано доказів неможливості сплатити позивачу компенсацію в розмірі 82 053,87 грн. та що дана грошова компенсація буде становити для нього надмірний тягар. Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи від 30.01.2019 № 19/12-1/309/13-1/70-СЕ/18, вартість вказаного автомобіля становить 164107,74 грн. Водночас половина вартості, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить суму 82 053,87 грн., а не як помилково вказано позивачем 82 530,87 грн., а тому позов підлягає частковому задоволенню. Також позивачем понесені витрати на оплату судової експертизи в розмірі 3547,80 грн. /а.с. 141/, які підлягають стягненню з відповідача. Судові витрати відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на відповідача пропорційно задоволеним вимогам. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 820,54 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial