Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-01 00:00:00

24 грудня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить: розірвати зареєстрований між ними шлюб, стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 6675 грн. з подальшою індексацією з моменту пред`явлення позову щомісячно до досягнення дитиною повноліття, допустивши негайне виконання рішення суду в частині стягнення місячного платежу. Як на підставу своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 26 вересня 2014 року між сторонами зареєстровано шлюб. Від шлюбу народився син [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачем і перебуває на її утриманні. Сімейне життя з відповідачем не склалося, з березня 2017 року вони припинили шлюбні відносини і позивач повернулась в Україну. Оскільки сім`я перестала існувати, вважає, що шлюб необхідно розірвати. Крім того, відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, у зв`язку з чим з відповідача необхідно стягнути відповідні кошти. Враховуючи матеріальний і сімейний стан відповідача і позивача, розмір середньої заробітної плати по м. Москва, вважає що необхідно стягнути з відповідача 25% від середньої заробітної плати за місцем його мешкання, що складає 6675 грн. 02.01.2020 суддею прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Також враховуючи те, що відповідач по справі мешкає на території Російської Федерації, вирішено направити до компетентного суду Російської Федерації судове доручення про вручення документів та вчинення окремих процесуальних дій. Провадження по справі зупинено до надходження відповіді від іноземного суду. 01 грудня 2020 року до суду надійшли документи. складені в ході виконання доручення. 02.12.2020 поновлено провадження у справі. Позивач до підготовчого засідання подала заяву про розгляд справи без її участі, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, судове доручення про вручення документів не виконано. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справи за відсутності сторін, на підставі наявних в справі доказів. У відповідності до положень ст. 280-281 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення по справі. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. 26 вересня 2014 року [PERSON] та [PERSON] у Міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції зареєстрували шлюб. Актовий запис №996. У період шлюбу у сторін народилася дитина: [PERSON] , [INFO] . Шлюбні стосунки сторони припинили, сумісне господарство не ведуть, проживають окремо, дитина проживає з матір`ю. Згідно ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, приймаючи до уваги, що сторони припинили шлюбні відносини, спільного господарства не ведуть, позивач наполягає на розірванні шлюбу, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, суд дійшов висновку, що позов в цій частині підлягає задоволенню. За змістом ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст.115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Розглядаючи позовні вимоги щодо стягнення аліментів, суд виходить з наступного: Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частинами 1, 2 статті 15 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У статті 141 Сімейного кодексу України (СК України) визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов`язків і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За такого, суд вважає, що позивач правомірно вимагає стягнення аліментів на дитину до її повноліття. Визначаючи розмір аліментів, що належить стягнути на утримання дитини, суд виходить з такого. Згідно ч. 3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина. Згідно із ст.184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Статтею 182 СК України, передбачено обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно положень ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Положеннями ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік», встановлено те, що в 2021 році прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень Разом з тим, суд враховує, що встановлений прожитковий мінімум для дитини відповідного віку не є достатнім для належного забезпечення дитини всім необхідним, відповідач заперечень щодо розміру аліментів не надав, те що відповідач є працездатним та має забезпечити дитині не тільки мінімальний рівень життя дитини, а достойний рівень. Таким чином, враховуючи вищевикладене та виходячи з принципу добросовісності та розумності (ч. 9 ст. 7 СК України), рівності прав та обов`язків батьків, суд приходить до висновку про необхідність присудження аліментів з відповідача в користь позивачки на утримання дитини у твердій грошовій сумі, в розмірі 6675 грн. Враховуючи викладене, позов належить задовольнити. Такий розмір аліментів на думку суду не поставить відповідача в скрутне становище та відповідатиме вимогам закону і не порушуватиме прав як позивача так і відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до п. 1 ч. 1\~ст. 430 ЦПК України\~суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача за вимогу про стягнення аліментів на користь держави належить стягнути судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved