Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-02 00:00:00

10.07.2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] та просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на його користь 2 550 дол. США та 3% річних від суми заборгованості за весь час прострочення з перерахунком суми, що підлягає сплаті у гривнях, за офіційним курсом долара США нам день платежу. Позов мотивовано тим, що 07.03.2020 року позивачем [PERSON] надано відповідачу кошти у сумі 2550 доларів США, що підтверджується розпискою від 07.03.2020 року, згідно якої зобов"язувався повернути до 01.04.2020 року. Станом на 02.04.2020 року так і на момент звернення позивача до суду, відповідачем жодних дій по розписці від 07.03.2020 року не вчинено та коштів в сумі 2 550 доларів США не повернуто. Оскільки відповідач порушив взяті на себе зобов"язання, добровільно кошти не повертає, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Шевченківського районного суду м. Львова від 10.07.2020 року - вищезазначена справа розподілена головуючому судді Донченко Ю.В. 27.07.2020 року з ВАДР ГУ ДМС України у Львівській області надійшла відповідь щодо зареєстрованого місця проживання відповідача. Ухвалою судді від 28.07.2020р. прийнято позовну до розгляду та відкрито провадження у справі, справу призначено до судового розгляду. Відповідач відзиву на позовну заяву не подав. Позивач у судовому засіданні позов підтримав із аналогічних викладеним у позовній заяві підстав. Відповідач у судове засідання не з`явився повторно, 13.08.2020 та 28.08.2020 року на адресу суду повернулась судова повістка для вручення відповідачу, причини повернення - інші причини, що не дали змоги виконати обов"язки щодо пересилання поштового відправлення ( адресат відсутній за вказаною адресою) Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що між сторонами був укладений договір позики, за умовами якого відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] грошові кошти у розмірі 2550 доларів США та зобов`язався їх повернути до 01.04.2020 року. Позивач зазначив, що розписка складена 07.03.2020 року, що відповідачем не спростовано (факт написання розписки). Усі умови договору позики були погоджені сторонами та викладені у відповідній розписці, підписаній відповідачем [PERSON] , оригінал якої був долучений позивачем до матеріалів справи ( а.с. 19). Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями Глави 71 ЦК України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Установивши, що укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, суд доходить до висновку про виникнення між сторонами боргового зобов`язання. При цьому наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. До відповідного правового висновку, зокрема, прийшов Верховний Суд у постанові від 27.06.2018 у справі № 613/919/16-ц. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Таким чином, 2 550,00 дол. США боргу за договором позики від 07.03.2020 року підлягають стягненню з відповідача в користь позивача в примусовому порядку. Згідно ч.1 ст. 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Згідно ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до висновку Верховного Суду України, що викладений в Постанові від 02 липня 2014 року у справі 6-79цс14, аналіз норм ст.99 Конституції України, ст.ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов`язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і його виконання є національна валюта України гривня. Згідно ч. 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до офіційного курсу валют НБУ на день подання позову 10.07.2020 року вартість 1 долар США складає 26,9335 грн. Загальна сума заборгованості за договором позики становить 2550,00 дол. США, що відповідно до курсу НБУ на день подання позову становить 68 680, 42 грн. Ця сума боргу 2550,00 дол. США підлягає стягненню з відповідача в користь позивача в примусовому порядку і визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог позивача. Таким чином, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити частково. У зв"язку з тим, що вимога щодо стягнення 3% річних від суми заборгованості за весь час прострочення з перерахунком суми, що підлягає сплаті у гривнях, за офіційним курсом долара США на день платежу є необґрунтованою, а саме: не зазначена сума 3% річних від суми заборгованості за весь час прострочення, що підлягає сплаті у гривнях, тому у задоволенні даної позовної вимоги - слід відмовити.

Outcome: approved