Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Суворовської РА ОМР про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди матері. В обґрунтування позову зазначив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.12.2008 року по 03.06.2020 рік та від даного шлюбу мають дітей: [PERSON] та [PERSON] , які проживають разом з батьком. Позивач має намір відправити дітей вчиться за кордон, проте відповідач ухиляється від надання дозволу на виїзд дітей за кордон, що і стало підставою для звернення до суду. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву. На адресу суду 24.02.2021 року надійшло електронне звернення [PERSON] , про приєднання до матеріалів справи довідок про реєстрацію особи громадянином України (а.с.60,61). Також, 19.04.2021 року (вх. № 11385) надійшла письмова заява відповідача, в якій [PERSON] , зазначила, що позовні вимоги не визнає та просить відмовити у задоволенні позову, та в цій же заяві надала суду копію постанови Одеського апеляційного суду від 01.04.2021 року, яку просила приєднати до матеріалів справи (а.с.76-80). Крім іншого, 19.07.2021 року (вх. 21295) на адресу суду надійшло клопотання за підписом відповідача про приєднання заяви до матеріалів справи. Згідно даної заяви, відповідач фактично висловила заперечення з приводу позовних вимог, та зазначила, що у позові відсутні конкретні дані щодо дати та місця перебування дітей, відсутні відомості на підтвердження їх повернення до України, а також квитки та мета перебування. На адресу суду 09.09.2021 року (вх. 26104) надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів, яке подано та підписано адвокатом позивача Довженко О.Ю., згідно даного клопотання адвокатом позивачі подані копії документів щодо освіти позивача, відомості щодо права власності та висновки спеціаліста-психолога (а.с.99-120). В останнє судове засідання позивач [PERSON] та адвокат Довженко Олексій Юрійович не з`явились, про час та місце розгляду справи адвокат позивача був повідомлений належним чином та своєчасно (а.с.97), при цьому 19.07.2021 року (вх. № 5490) на адресу суду надійшла заява адвоката позивача в якій адвокат зазначив, що просить розгляд справи провести за відсутність позивача та його представника, про прийняте рішення просить повідомити на електронну адресу (а.с.88). Відповідач [PERSON] в останнє судове засідання також не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином та своєчасно (а.с.97), про причини не явки суд не повідомила, заяв про відкладення слухання справи або розгляду справи за її відсутності на адресу суду не надходило. Представник третьої особи Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради в судове засідання також не з`явився, про слухання справи третя особа повідомлена належним чином (а.с.98), причини не явки суду повідомлені не були. Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані письмові докази в їх сукупності на підтвердження обставин викладених у позові, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03.06.2020 року (справа № 523/17890/19) було розірвано. Рішення суду набрало законної сили 07.08.2020 року (а.с.15). Також, матеріалами справи встановлено, що сторони у справі є батьками [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження видане 22.11.2011 року, серія [NUMBER] , та [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження видане 22.11.2011 року, серія [NUMBER] (а.с.13,14). У позові про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди матері, позивач зазначає, що діти проживають разом з ним, мати дітей не надає в добровільному порядку згоди на виїзд дітей за кордон, а він має можливість вивезти дітей за кордон, зокрема до Арабської Республіки Єгипет де проживає мати позивача, а відтак змушений звернутись до суду з зазначеним позовом, оскільки відмова відповідача у наданні такого дозволу, не відповідає інтересам дітей та створює позивачу перешкоди. Судом досліджено довідку ОСББ «Асташкіна» від 15.05.2020 року вх. № 14/05 відповідно до якої [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , де проживає разом з дітьми: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та дружиною : [PERSON] (а.с.21). Позивач також зазначає, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.10.2020 року видано заборонний припис, оскільки відповідач чинить фізичне, психологічне та економічне насильство проти своїх малолітніх дітей. Судом на підтвердження даних обставин досліджується копія рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19.10.2020 року (справа № 522/17258/20) згідно якого, судом видано обмежувальний припис стосовно [PERSON] на 6 місяців та встановлено наступні заборони: заборонити [PERSON] , наближатись до місця проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; заборонити [PERSON] вести листування, телефонні переговори з [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (а.с.17-20). Судом також досліджується копія постанови Одеського апеляційного суду від 01.04.2021 року (справа № 522/17258/20, провадження № 22-ц/813/2494/21), згідно якої рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19.10.2020 року - скасовано, у задоволенні позовних вимог про видачу обмежувального припису - відмовлено (а.с.76-80). Таким чином, судом встановлено, що обставина, на яку у позові посилається позивач щодо наявності заборонного припису стосовно матері, спростована матеріалами справи, та відповідно, посилання на рішення суду, яке скасовано постановою Одеського апеляційного суду, судом до уваги не приймається. Щодо доказів на підтвердження фахового рівня освіти, наявності права власності та висновку спеціаліста-психолога, суд зазначає наступне. Предметом розгляду справи є: надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди матері. Тобто, доказами, які суд має досліджувати у дані справі мають бути: свідчення щодо необхідності та відповідності інтересам дітей поїздки за кордон, мета та період поїзди, зазначення конкретної країни перебування дітей та докази повернення дітей на території України. У урахуванням зазначеного, суд не досліджує докази надані представником позивача щодо підтвердження диплому, додатку до диплому, висновку психолога, оскільки, дані докази не мають відношення до предмету розгляду справи, з підстав відсутності в даних доказах посилання щодо часу перебування дітей за кордоном, конкретної країни перебування та мети, як такої. Зазначені документи лише підтверджують, що позивач у справі має диплом спеціаліста за спеціальністю «Експлуатація суднових енергетичних установок», тобто документи передбачають можливість позивача перебувати у закордонних рейсах, однак, жодним чином не підтверджуються позовних вимог щодо потреби та мети виїзду малолітніх дітей за кордон без згоди матері. У позовній заяві позивачем, зокрема зазначено, що він має намір вивезти дітей за кордон в межах здійснення батьківських прав та обов`язків, та метою виїзду зазначено: навчання, також у позові міститься посилання щодо проживання матері позивача, тобто бабусі дітей, в Арабській Республіці Єгипет. В позові також, зазначено, що докази щодо цього будуть надані в судовому засіданні, що пов`язано з додатковим часом для перекладу документів. Разом з цим, суд зазначає, що позивачем та представником позивача доказів на підтвердження проживання бабусі дітей в Арабській Республіці Єгипет надано не було, а також, не було надано документів на підтвердження домовленостей щодо навчання дітей в зарубіжних країнах. При цьому, позивач просив суд надати дозвіл на виїзд дітей до наступних країн: Арабська Республіка Єгипет, Об`єднані Арабські Емірати, Республіка Молдова, Республіка Болгарія, Польща, Італія, Об`єднане Королівство Великобританії та Північної Ірландії строком до 31.12.2021 року. Стаття 81 ЦПК України передбачено обов`язок доказування і подання доказів , зокрема, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України, передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Щодо висновку спеціаліста психолога по результатам психологічного обстеження від 12.09.2020 року складеного відносно: [PERSON] , [INFO] , , та [PERSON] , [INFO] , суд зазначає наступне. Так, відповідно до даного висновку, судом встановлено, що останній є відображенням внутрішнього негативного ставлення дітей до біологічної матері, їх ставлення до батька та його дружини, а також їх не бажання спілкуватись з матір`ю. Однак, предметом розгляду справи, є виїзд дітей за кордон без згоди матері, а відтак даний висновок не впливає на результати розгляду справи, та не має для суду заздалегідь встановленої сили. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям - громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред`явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Враховуючи наведене, законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері -у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Зокрема, стаття 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Згідно зі статтями 141 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. Судом, під час розгляду даної справи, враховується думка Верховного Суду (справа № 643/1090/17) викладена у постанові від 03.07.2019 року, щодо того, що у такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. Під час розгляду справи судом встановлено, що між сторонами існує спір з приводу виховання дітей, встановлення зустрічі з дітьми, що також зазначено у постанові Одеського апеляційного суду від 01.04.2021 року. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі N 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18). Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки, істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", § § 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії"). Таким чином, з урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивачем та представником позивача не надано суду допустимих та безперечних доказів того, що виїзд малолітніх дітей за кордон (відповідно до перерахованих вище країн) відповідає інтересам дітей. Стороною позивача не надано жодного доказу на підтвердження повернення дітей до України, суд, критично оцінює мету поїздки, оскільки у позові позивач посилається на те, що має намір навчати дітей за кордоном при цьому не надає доказів щодо такого, (договір зі школою або іншим навчальним закладом), не надано та не зазначено терміну перебування дітей за кордоном посилання у позові на дату, а саме: 31.12.2021 року створює ситуацію невизначеності та не прогнозованості, що в цілому свідчить про те, що позивач не довів суду обставини на які посилався у позові. Відповідно до положення п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у позові, судовий збір покладається - на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed