Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-17 00:00:00

[PERSON], посилаючись на ст.ст.1270, 1272 ЦК України, звернулась до суду з позовом, зазначивши, після смерті матері - [PERSON], котра настала [INFO] року, позивач, у зв'язку з проживанням в Республіці Білорусь, зайнятістю на роботі та необізнаністю про існування заповіту, складеного на її користь, своєчасно не звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Таким чином [PERSON], вважаючи причини пропуску строку звернення до нотаріальної контори поважними, просить визначити їй достатній строк для подання заяви про прийняття спадщини. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги [PERSON], посилаючись на обставини, викладені в заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнала. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. У відповідності до ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 1 ст.60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] має право на спадкування за заповітом після [PERSON], котра доводиться матір"ю позивачеві. Сторони не оспорювали той факт, що позивач, упродовж шести місяців після смерті матері, не зверталася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. В той же час, доводи про поважність причин пропуску позивачем строку для прийняття спадщини, а також ряд інших обставин, які мають істотне значення для справи, не знайшли підтвердження в судовому засіданні. Так, за змістом позовної заяви, смерть [PERSON] настала [INFO] року. Разом з цим, свідоцтвом про смерть підтверджується, що [PERSON] померла [INFO] року в м.Гомелі Республіки Білорусь. Як пояснив в судовому засіданні представник позивача, [PERSON], декілька місяців до дня смерті, проживала у власної доньки [PERSON] в м.Гомелі, однак була похована позивачем за місцем свого постійного проживання в с.Гута Ткачова Ріпкинського району Чернігівської області. Пояснення представника позивача, в цій частині, підтвердила представник територіальної громади, зазначивши, що [PERSON], котра доводиться донькою померлої, здійснила поховання [PERSON] в с.Гута Ткачова та безпосередньо після смерті матері, зверталася до сільської ради за документами для отримання допомоги на поховання. Як слідує з пояснень представника відповідача, [PERSON] не зверталася до сільської ради, котра уповноважена на вчинення певних нотаріальних дій, із заявою про прийняття спадщини. З матеріалів справи вбачається, що позивач, після відкриття спадщини, не зверталась за місцем власного проживання до органів, уповноважених вчиняти нотаріальні дії, із заявою про прийняття спадщини, з метою реалізації свого права в порядку, визначеному Мінською Конвенцією про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 року, ратифікованою Республікою Білорусь та Україною. Представник відповідача в судовому засіданні пояснила, що за життя [PERSON] складала заповіт на користь доньки, однак остання не отримувала його в сільській раді. Крім того, представник відповідача вказала, що [PERSON], після відкриття спадщини, регулярно приїздила до спадкового домоволодіння, з періодичністю близько одного разу на два місяці, а влітку використовувала житлове приміщення, як дачний будинок. Таким чином, суд вважає надуманими твердження позивача про перешкоди у зверненні до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини через зайнятість на роботі та проживання на території іншої держави. Викладене підтверджується поясненнями представника позивача про те, що [PERSON] є працездатною особою, офіційно працевлаштована, не має розладів здоров"я, які об"єктивно перешкоджали б їй звернутися до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини, а в"їзд на територію України позивачеві не заборонено. Суд також критично ставиться до тверджень представника позивача про поважність пропуску строку звернення [PERSON] до нотаріальної контори, у зв'язку з необізнаністю про існування заповіту. Сторонами в судовому засіданні підтверджено, що позивач являлася єдиною донькою померлої [PERSON], житловий будинок в с.Гута Ткачова, згідно погосподарського обліку значився за померлою, котра одноособово використовувала житлове приміщення. З урахуванням визнання сторонами того факту, що [PERSON] була єдиним власником нерухомого майна, спорів щодо володіння яким не виникало, у [PERSON] не могло бути підстав вважати, що спадщину прийняла інша особа. Позивач, незважаючи на відсутність заповіту, являлась спадкоємцем після померлої за законом і з цих підстав також могла звернутись до уповноважених на те органів, із заявою про прийняття спадщини. У відповідності до ст. 1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини. Наведені позивачем причини пропуску строку звернення до нотаріальної контори не можуть вважатися поважними. Викладене підтверджується правовою позицією висловленою у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 26.09.2012 року по справі № 6-85цс12, за наслідками неоднакового застосування судом положень ст.1272 ЦК України. У вказаній постанові зазначено, що право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття і закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Судова палата ВСУ зазначила, що правила ч.3 ст.1272 ЦК України можуть бути застосовані лише в тих випадках, коли у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви і ці обставини визнані судом поважними. В тому випадку, коли у спадкоємця перешкод не було, але він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про спадкову масу, положення ч.3 ст.1272 ЦК України, не застосовуються. У відповідності до ч.1 ст.360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх судів України. Згідно ст.88 ЦПК України, судові витрати по справі необхідно віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed