Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-19 00:00:00

29 січня 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Миколаївської міської ради про визнання права власності на 1/2 частину квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], обґрунтувавши свої вимоги тим, що [INFO] року за місцем свого постійного мешкання в [ADDRESS] помер її чоловік [PERSON]. Після його смерті залишилося спадкове майно, що складається з 1/2 частки квартири [ADDRESS] Вказувала, що є разом з сином та донькою спадкоємцями першої черги за законом на дане спадкове майно, що залишилося після смерті спадкодавця. Діти відмовились від прийняття спадщини. Для оформлення своїх спадкових прав на вищезгадане спадкове майно та отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, у встановлений законом строк шестимісячний строк, позивач звернулася в Миколаївської державної нотаріальної контори. Проте, нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на об'єкт нерухомого майна, реєстрація права власності на який не проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення. В позовній заяві позивач просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частку квартири [ADDRESS] В судове засідання позивач [PERSON] та не з'явилася, однак до суду надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Представник відповідача, Миколаївська міська рада, в судове засідання не з'явився, однак суду надано заяву голови Миколаївської міської ради з проханням розглянути справу без його участі, рішення по справі прийняти у відповідності до чинного законодавства. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, до суду надала заяву з проханням слухати справу у її відсутності, проти задоволення вимог позивача не заперечує. Дослідивши надані позивачем документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що [INFO] року помер [PERSON], актовий запис №178, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER](а.с.6). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина - 1/2 частина квартири [ADDRESS] З заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] до нотаріальної контори звернулась його дружина - [PERSON], син померлого, [PERSON], відмовився від прийняття спадщини на користь [PERSON], донька - [PERSON], яку нотаріус повідомив про відкриття спадщини після смерті батька - [PERSON], заяву про прийняття спадщини в установлений ст. 1270 ЦК України строк не подала, не проживала постійно разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, тому вважається такою, що не прийняла спадщину (а.с.14 ). Як вбачається з матеріалів справи у Миколаївській державній нотаріальній конторі було заведено спадкову справу за заявою [PERSON], заповіт померлого відсутній. Встановлено, що нотаріусом було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на 1/2 частку квартири [ADDRESS] у зв'язку з тим, що не проведена реєстрація права власності на зазначений об'єкт нерухомого майна відповідно до законодавства, про що свідчить довідка №3030-2/0.45/01, видана КП «Бюро технічної інвентаризації». Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. Відповідно до ст.ст. 1216,1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.4 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство,що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 16.11.1999 року квартира [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] в рівних долях (а.с.7). Як вбачається з довідки КП «Бюро технічної інвентаризації» №1364-2./0.45/01 від 03.07.2013 року - квартира [ADDRESS] є приватизованою [PERSON] та [PERSON] в рівних частках згідно свідоцтва про право власності, виданого ВЕП «Слов'янськкомуненерго» структурна одиниця ВАТ «Донбасенерго» 16.11.1999 року (а.с.9). Право власності за даним документом в КП «БТІ» не зареєстроване (а.с.9). Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» одним із документів, на підставі якого проводиться державна реєстрація прав, є свідоцтво про право власності, видане органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді. Суд вважає, що вище вказана частка квартири є приватизованою згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Враховуючи наведене, у разі приватизації об'єктів державного та комунального житлового фонду документом, що підтверджує виникнення прав на такі об'єкти, є свідоцтво про право власності, видане відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», яке і є підставою для проведення державної реєстрації права власності на приватизований об'єкт нерухомого майна в органах державної реєстрації прав за заявою власника чи уповноваженої особи. Відповідно до ч. 7 ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви власника, іншого право набувача, сторони правочину, за яким виникло право, уповноваженої ними особи або державного кадастрового реєстратора у випадках, передбачених цим Законом. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №13983797 вбачається, що 03.12.2013 року державний реєстратор Реєстраційної служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції Донецької області Ром В.І. на підставі свідоцтва про право власності, виданого ВЕП «Слов'янськкомуненерго» структурна одиниця ВАТ «Донбасенерго» 16.11.1999 року зареєстрував за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.11). Судом встановлено, що на даний час провести державну реєстрацію права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та належить [PERSON] не має можливості, оскільки [PERSON], який був власником цього майна, помер, про що свідчить отримане позивачем Рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №9920786 від 15.01.2014 року, яким [PERSON] було відмовлено у державній реєстрації права власності на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], оскільки вона є неналежною особою (а.с.13). Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Частина 1 ст. 55 Конституції України, яка передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені чи порушуються, створені чи створюються перешкоди для їх реалізації чи мають місце інші обмеження прав і свобод. Згідно ч. 1 ст. 64 Основного Закону, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. У відповідності до положень ст.ст.316, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Ст. 319 ЦК України визначає, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно із вимогами ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Стаття 392 ЦК України визначає, що: власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно із п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судовий захист права приватної власності громадян може, зокрема, здійснюватися шляхом розгляду справ за позовами про визнання права власності на майно. Згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 4 ст. 25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті, в зв'язку з чим в даний час неможливо належним чином оформити право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] належної померлому, що дало б можливість позивачу отримати свідоцтво про право на спадщину після смерті чоловіка в нотаріальній конторі. Враховуючи викладене і відсутність іншого способу відновлення порушеного права, позивач обґрунтовано звернулася з позовом до суду за захистом порушеного права шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частку вищевказаної квартири в порядку спадкування в судовому порядку. Таким чином, оскільки судом встановлено, що позивач [PERSON] своєчасно звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті свого чоловіка [PERSON] на 1/2 частку квартири [ADDRESS] належної померлому на праві спільної часткової власності, але яке не було належним чином зареєстроване відповідно до законодавства, інших спадкоємців не має, та іншого шляху, ніж в судовому порядку, поновити та реалізувати свої спадкові права позивач не має можливості, тому суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved