Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

23.07.2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову Служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, в якій просила визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю - [PERSON] , за адресою [ADDRESS] ; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 10000 гривень на місяць; провести розподіл судових витрат. Ухвалою суду від 06.08.2020 року у справі відкрито провадження та призначено по справі підготовче судове засідання. 21.08.2020 року [PERSON] звернувся з позовною заявою до [PERSON] , третя особа служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради про встановлення часу та місяця побачення з дитиною. Ухвалою суду від 26.08.2020 року позови об`єднанні в одне провадження та присвоєно цивільній справі єдиний номер №487/4247/20 (провадження №2/487/1913/20) та призначено по справі підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 15.01.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 15.09.2020 року від відповідача [PERSON] за первісним позовом надійшов відзив на позовну заяву, в якому позов визнає частково, посилаючись на те, що він має на утриманні (сплачує аліменти) у твердій грошовій сумі на неповнолітніх дітей, в розмірі 4000,00 гривень, щомісячно, що підтверджується договором про сплату аліментів на дітей. У разі встановлення судом сплату аліментів в розмірі 10000 гривень щомісяця, то загальна сума аліментів на трьох дітей, що буде сплачуватись, буде перевищувати 50% від всіх його доходів і буде неправомірним, також вважає, що вимоги позивачки про визначення місця проживання дитини не обгрунтованими, оскільки відсутній предмет спору. 17.09.2020 року до суду надійшла відповідь позивача за первісним позовом на відзив на позовну заяву, в якій позивач стверджує, що відповідачем не надано жодних обгрунтованих доказів спростування вимог позивача, щодо сплати аліментів, а також вважає, що якщо відсутній спір про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, то вважає, що відповідач може визнати вимоги позовної заяви. 30.09.2020 року від відповідача [PERSON] за зустрічним позовом наданий відзив на позовну заяву, в якому з вимогами позивача згодна частково, оскільки вважає, що вимоги безпідставні і не підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки відповідач не чинить перешкод у спілкуванні батька з дитиною. Стверджує, що дитина ходить до дитячого садку, має свій режим, та певні забов`язання, які ніхто не повинен порушувати. В судовому засіданні представник позивача підтримали позовні вимоги за первісним позовом з підстав, зазначених в позовній заяві, зустрічний позов визнали частково, посилаючись на відзив на позовну заяву. Не заперечували проти визначеного органом опіки і піклування порядку спілкування батька з дитиною. Представник відповідача в судовому засіданні вимоги первісного позову визнали частково, в частині суми аліментів в розмірі 2000 гривень, підтримали всі обставини викладені у відзові на позов, зустрічний позов підтримали у повному обсязі. Представник третьої особи - Служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради Довгань І.В. в судове засіданні підтримала висновок органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради про визначення місця проживання дитини, усунення перешкод у спілкуванні з дитиною. Заслухавши сторони, дослідивши надані докази, суд приходить до наступного. Як вбачається з первісного позову сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 01 лютого 2014 р. [INFO] від даного шлюбу народився син, [PERSON] . 29 квітня 2020 року [PERSON] подано позовну заяву про розірвання шлюбу. Відкрито провадження по справі. З травня 2020 року син - [PERSON] став мешкати разом із [PERSON] , що підтверджується актом про проживання від 22.06.2020 року, за адресою [ADDRESS] . Статтею 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України - якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Із копії свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , встановлено, що сторони дійсно мають неповнолітню дитину, яка на момент звернення позивача по первісному позові є малолітньою. Судом в ході судового провадження встановлено, що сторони у справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 01.02.2014 року. Сторони не заперечують, що на момент припинення шлюбних відносин, син [PERSON] залишився проживати із матір`ю. Відповідач [PERSON] в своєму відзиві не заперечує проти визнання місця проживання дитини з матір`ю. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідач в своєму відзиві на позовну заяву зазначив, що не заперечує, проти проживання дитини разом з матір`ю. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч.4). Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. З матеріалів справи убачається про існування між колишнім подружжям стійкого особистого конфлікту, проте не вбачається конфлікту щодо існуючих прав та обов`язків обох батьків по відношенню до дитини та їх реалізації. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Також частиною другою статті 51 Конституції України визначено обов`язок батьків утримувати своїх дітей до їх повноліття. Згідно з вимогами ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 11 ЗУ "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Відповідно ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу або у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів, відповідно до ст.182 СК України, суд враховує - стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст.184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Необхідність встановлення розміру аліментів у твердій грошовій сумі може виникнути за наявності у платника аліментів нерегулярного або мінливого доходу, або отримання частини доходу в натурі. Стягнення аліментів у твердій грошовій сумі є можливим і в інших випадках, якщо суд прийде до висновку, що визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) платника є неможливим, ускладненим або суттєво порушує інтереси однієї із сторін. При встановленні розміру аліментів у твердій грошовій сумі виплата аліментів на дитину проводиться щомісячно, що встановлено у постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" (п. 17). Відповідно до ч.1ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дитини та враховуючи, що відповідач має працездатний вік, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, пенсіонер, а тому виходячи з принципу справедливості та розумності, вважає що первісний позов підлягає частковому задоволенню в частині стягнення аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 2500 гривень. Крім цього, [PERSON] заявлено зустрічний позов з вимогою про встановлення часу та місця побачення з дитиною. Після того, як сторони розійшлись, [PERSON] став проживати разом із [PERSON] . Відповідач перешкоджає [PERSON] , не бажає його присутності та штучно створює такі обставини через які він не може нормально зустрічатися з сином. Позивач [PERSON] приймає участь у вихованні сина, в його утриманні, розвитку її здібностей та забезпечує його всім необхідним для нормального розвитку та становлення. Батько проживає по [ADDRESS] , де створені усі необхідні умови для проживання дитини. Відповідно до рішення від 24 червня 2020 року за № 506 Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради було визначено порядок прийняття участі у спілкуванні з сином [PERSON] та у його вихованні. Але фактично, з моменту прийняття даного рішення, відповідач [PERSON] його ігнорувала і продовжувала чинити перешкоди [PERSON] спілкуванню з сином та взяття участі у його вихованні. В силу ч. ч.1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. На підставі ч. ч. 2, 3 ст. 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Таким чином, оскільки позивач та відповідачка мають рівні права щодо виховання та розвитку свого сина, позивач має бажання приймати участь у вихованні дитини, а спілкування між позивачем та його сином не перешкоджають нормальному розвитку дитини, прийнявши до уваги, що позивачу чиняться перешкоди у спілкуванні та побаченні з дитиною, з урахуванням поведінки позивача та відповідачки, між якими немає порозуміння, позиції відповідача, рішення виконкому Миколаївської міської ради від 24.06.20р. №506, позовну заяву про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною батьком, який проживає окремо від них слід задовольнити частково. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial