Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення боргу з [PERSON] та згідно уточнених позовних вимог просив суд стягнути з останнього 4632,13 грн. боргу, 1635,14 грн. інфляційних, 1284,05 грн. пені, 4900,00 грн. процентів та 2000,00 грн. моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що 24.12.2013р. позивач передав відповідачу 200 дол. США позики на строк до 31.01.2014р., що підтверджується розпискою. Однак, відповідач суму позики не повернув та передбачені розпискою відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 350 грн. в місяць не сплатив. Позивач в засіданні суду уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з"явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим поштовим повідомленням. Враховуючи вищевикладене, у відповідності до ч. 4 ст.169, ст.224 ЦПК України, беручи до уваги наявні у справі дані про права та взаємовідносини сторін, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає до часткового задоволення. Як вбачається з матеріалів справи, 24.12.2013р. [PERSON] надав [PERSON] грошову позику в сумі 200 дол.США під сплату відсотків за користування коштами в розмірі 350 грн. на строк до 31.01.2014р., що підтверджується розпискою (а.с.3, 8). Доказів того, що [PERSON] повернув позику в сумі 200 дол.США, суду не надано. Згідно ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.2 ст.530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Матеріалами справи стверджується, що відповідач отримав у позивача грошові кошти в сумі 200 дол.США та борг не повернув. Як роз'яснив Пленум Верховного суду України у п.14 постанови №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня (ч.1 ст.192 ЦК України). У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 200 дол.США (що станом на 20.03.2015р. за офіційним курсом НБУ складає 4632,13 грн.) основного боргу підлягають задоволенню, оскільки вони є обґрунтованими та підтверджені належними доказами. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір встановлюється на рівні облікової ставки Національного банку України. В розписці від 24.12.2013р. вказано, що [PERSON] сплачує за користування грошовими коштами відсотки в розмірі 350 грн. Тобто, сторонами погоджена одноразова сплата відсотків за користування коштами, тому позивачем безпідставно здійснено нарахування відсотків в розмірі 350 грн. за кожен місяць прострочення. З огляду на викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 350 грн. відсотків за користування грошовими коштами. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 524 ЦК зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Разом з тим, як передбачено нормами Закону від 3 липня 1991 р. N 1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення", індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Тому, норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні. З огляду на викладене у стягненні з відповідача 1635,14 грн. інфляційних втрат слід відмовити. Відповідно до ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Як встановлено ст.547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. За правилами ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з ч.2 ст.551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Оскільки сторонами в розписці не був встановлений спосіб забезпечення виконання зобов'язання за прострочення позики, то позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 1284,05 грн. пені є безпідставними і вони в цій частині не підлягають задоволенню. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Пунктом 4 цієї статті передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. В абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" зазначено, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. З урахуванням характеру, обсягу та тривалості заподіяних позивачу моральних страждань, їх негативних наслідків, враховуючи вимоги розумності, виваженості та справедливості, суд вважає за можливе задовольнити позов у частині стягнення моральної шкоди у розмірі 2000 грн., які підлягають стягненню з відповідача згідно зі ст. 1167 ЦК України.

Outcome: partial