Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-09 00:00:00

18 грудня 2013 року позивач [PERSON] звернулася до Брусилівського районного суду Житомирської області з позовом до [PERSON] про стягнення з [PERSON] на її користь заборгованості по виплаті заробітної плати в сумі 13751 гривень, компенсації за невикористані відпустки в розмірі 3331,64 гривень, моральної шкоди в сумі 5000 гривень, вихідної допомоги при звільненні в сумі 1147 гривень, зобов'язання вчинити дії - внести до трудової книжки відомості про роботу, видати довідку про роботу та заробітну плату. Після проведення в справі попереднього судового засідання позивачка [PERSON] подала до Брусилівського районного суду Житомирської області позовну заяву з вимогами до фізичної особи - підприємця [PERSON] про визнання незаконним та скасування наказу фізичної особи - підприємця [PERSON] №0611/13 від 06 листопада 2013 року про її звільнення з 06 листопада 2013 року згідно п.3 ст.40 КЗпП України, поновлення її на роботі продавця продовольчих товарів до фізичної особи - підприємця [PERSON], стягнення з фізичної особи - підприємця [PERSON] на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 06 листопада 2013 року до дня поновлення на роботі, стягнення на її користь моральної шкоди в сумі 5000 гривень. Одночасно позивачка подала заяву про об'єднання в одне провадження вказаних позовів. 31 січня 2014 року до суду надійшла заява представника позивачки про залишення без розгляду позовних вимог про стягнення вихідної допомоги при звільненні та про видачу довідки про роботу та заробітну плату. Ухвалою суду від 10 лютого 2014 року об'єднані в одне провадження позовні вимоги [PERSON] до фізичної особи - підприємця [PERSON] за обома позовними заявами і залишено без розгляду позов [PERSON] в частині позовних вимог про стягнення вихідної допомоги при звільненні та про видачу довідки про роботу і заробітну плату. В обгрунтування позовних вимог в позовних заявах зазначено, що відповідач, який є фізичною особою - підриємцем, прийняв позивачку на роботу на посаду продавця продовольчих товарів в магазин, що роташований по [ADDRESS]. Трудові відносини були закріплені трудовим договором між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, який був зареєстрований 01 серпня 2011 року за №06171100192 у Попільнянському районному центрі зайнятості. У відповідності до умов трудового договору відповідач зобов'язувався виплачувати заробітну плату в розмірі встановленої державою мінімальної заробітної плати. 08 листопада 2013 року відповідач повідомив її про звільнення з роботи в зв'язку з ліквідацією магазина, тобто на підставі ст.40 ч.1 п.1 КЗпП України. В порушення вимог ст.ст.48, 49 КЗпП України позивач відмовився внести до трудової книжки відомості про роботу та не видав довідки про роботу та заробітну плату. Внаслідок цього не мала змоги зареєструватися як безробітна в Державній службі зайнятості та отримувати виплати по безробіттю. На протязі терміну роботи відповідач постійно затримував виплату заробітної плати і на момент звільнення виплатив заробітну плату лише по грудень 2012 року включно. Також їй не було надано жодної чергової та додаткової відпустки. Порушення трудових прав послужили причиною звернення до Брусилівського районного суду Житомирської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати, компенсації за невикористані відпустки, стягнення моральної шкоди, вихідної допомоги при звільненні, зобов'язання вчинити дії. В ході попереднього судового засідання по вказаній цивільній справі було вияснено, що позивачку звільнили з посади продавця продовольчих товарів на підставі п.3 ст.40 КЗпП України за систематичне невиконання обов'язків. Позивачка вважає наказ про її звільнення протиправним, оскільки відповідач не виконав жодної вимоги, передбаченої ст.29 КЗпП України, з обов'язками продавця продовольчих товарів її ніхто не ознайомив, зі сторони відповідача на протязі дії трудового договору не було жодного зауваження. Посилаючись на ст.235 КЗпП України, позивачка вважала, що у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі і при поновленні на роботі відповідач зобов'язаний виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу. Позивачка також зазначила, що такі дії відповідача є порушенням її законних прав на працю, які завдали їй моральних страждань. Відповідач позбавив її гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі та неповнолітній дитині на життя. Вказані дії відповідача призвели до її моральних переживань, втратила душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, оскільки її фактично звільнено через її вимоги щодо налагодження систематичної оплати праці. Саме звільнення відбулося з обманом з боку відповідача, звільнено за вигадані систематичні невиконання обов'язків. Посилаючись на ст.237-1 КЗпП України, позивачка вважала, що відповідач повинен відшкодувати їй моральну шкоду, яку вона оцінює в 5000 гривень. Позивачка також зазначила, що відповідач в день звільнення не провів з нею повний розрахунок, створив штучні перешкоди для подання документів в центр зайнятості, що заподіяло їй моральні страждання, призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків, вимагає додаткових зусиль для організації свого життя. Позивачка вважала, що відповідач зобов'язаний їй відшкодувати моральний збиток в розмірі 5000 гривень. Ухвалою суду від 10 квітня 2014 року за поданою представником позивача заявою, підтриманою позивачем, залишено без розгляду позов [PERSON] в частині позовної вимоги про зобов'язання відповідача внести до трудової книжки відомості про роботу. Відповідачем [PERSON] були подані до суду письмові заперечення, в яких зазначено, що прийняті за трудовим договором зобов'язання по виплаті заробітної плати [PERSON] ним виконувалися у повному обсязі і позивачкою було отримано заробітної плати за період з січня по вересень 2013 року у розмірі 9851,00 гривень. Заробітну плату позивачка отримувала щомісячно з виручених від продажу продовольчих товарів коштів, про що зазначала у поданих йому звітах. З суми мінімального розміру заробітної плати, який мав виплачуватися позивачці, щомісячно проводилося утримання податку з доходу фізичних осіб у розмірі 80 гривень та єдиний соціальний внесок до пенсійного фонду України в розмірі 41,32 гривень. З урахуванням таких утримань за наведеним відповідачем розрахунком розмір належної позивачеві заробітної плати становить 614,51 гривень. Позивачкою не надано доказів, які підтверджують наявність моральної шкоди, вини відповідача, причинного зв'язку, розрахунку моральної шкоди, а тому така вимога не може бути задоволена. Позивачку було звільнено з роботи за систематичне невиконання трудових обов'язків, так як позивачка недобросовісно виконувала покладені на неї договірні зобов'язання, зловживала ними, привласнила належні йому грошові кошти, не повернувши їх до каси, про що неодноразово попереджалася, в тому числі і про звільнення. Коли позивачка не вийшла на роботу, то вимушений був прийняти на роботу іншого працівника, який працює до даного часу в магазині. В зв'язку з тим, що позивачка в день звільнення не працювала, а тому не мав можливості виплатити їй належні в зв'язку із звільненням суми, а будь-яких вимог про розрахунок вона не пред'являла. Відповідач просив позов задовольнити частково лише щодо стягнення заробітної плати в сумі 614,51 гривень та компенсації основної та додаткової відпустки в сумі 3327,34 гривень, а в решті позову відмовити. Під час розгляду справи у суді сторонами були визнані обставини щодо зобов'язання відповідача виплатити позивачці компенсацію основної та додаткової відпустки в сумі 3327,34 гривень. Сторони та представники сторін погодилися, що такі обставини не підлягають доказуванню, розмір вказаної компенсації за їх погодженням становить 3327,34 гривень. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по виплаті заробітної плати в сумі 13751 гривень, компенсації за невикористані відпустки в розмірі 3327,34 гривень, моральної шкоди в сумі 10000 гривень, визнання незаконним та скасування наказу відповідача від 06 листопада 2013 року про звільнення позивачки згідно п.3 ст.40 КЗпП України, поновлення її на роботі продавця продовольчих товарів до фізичної особи - підприємця [PERSON], стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 06 листопада 2013 року до дня поновлення на роботі. Допитана за її згодою як свідок відповідно до ст.62 ЦПК України позивачка [PERSON] надала свідчення про те, що відповідач не виплачував їй заробітну плату в повному розмірі з січня 2012 року. За показаннями позивачки їй взагалі не було виплачено заробітної плати за січень, березень, вересень 2012 року, за травень, липень, вересень, жовтень, листопад 2013 року. В неповному розмірі була виплачена заробітна плата в лютому, травні, червні, липні, серпні, жовтні, листопаді, грудні 2012 року - по 800 гривень за кожний місяць, в квітні 2012 року - 900 гривень, в січні, лютому березні, квітні, червні 2013 року - по 800 гривень за кожний місяць, в серпні 2013 року - 600 гривень. Підраховувала належну їй заробітну плату в процентах від виторгу і надавала такі записи відповідачу, але записаних нею сум не отримувала. Відповідач видавав сам заробітну плату готівкою, за отримання якої вона ніде не розписувалася. За час роботи віповідач не мав до її роботи претензій, не вимагав від неї пояснень за невиконання трудових обов'язків. У судовому засіданні відповідач та його представник позовні вимоги визнали частково в частині виплати компенсації за невикористані відпустки в сумі 3327,34 гривень та заборгованості по заробітній платі за жовтень, листопад 2013 року в сумі 1394,63 гривень. Поновлення позивачки на роботі вважали неможливим, оскільки місце зайняте іншою особою. Позивачка погоджувалася на звільнення, а тому може бути за згодою сторін зміна запису про звільнення до трудової книжки позивачки. Моральна шкода не обгрунтована і поглинається вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Допитаний за його згодою як свідок відповідно до ст.62 ЦПК України відповідач [PERSON] надав свідчення про те, що договір про повну матеріальну відповідальність з позивачкою не укладався, усно їй розповів про обов'язки продавця. За невиконання трудових обов'язків позивачка до дисциплінарної відповідальності не притягувалася, пояснення від неї не відбиралися. Позивачка отримувала зарплату регулярно, сама брала з виручки. Про виплату заробітної плати позивачка ніде не розписувалася, довідок про заробітну плату не надавав. Позивачка звільнена з причини виявленої нестачі. Про звільнення повідомив 6 листопада 2013 року, з наказом про звільнення не знайомив, при звільненні не повідомляв позивачку про належні їй до виплати кошти. Позивачці невиплачена заробітна плата за жовтень та чотири дні листопада 2013 року. Також невиплачена компенсація за невикористані відпустки в сумі 3327,34 гривень. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] була прийнята на роботу відповідачем фізичною особою - підприємцем [PERSON] продавцем продовольчих товарів з 01 серпня 2011 року з умовами оплати праці в розмірі мінімальної заробітної плати на місяць, що підтверджується копією наказу №0108/11 від 01 серпня 2011 року та укладеним між сторонами письмовим трудовим договором між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, який був зареєстрований 01 серпня 2011 року за №06171100192 у Попільнянському районному центрі зайнятості. ( а.с.19, 76) Згідно з наказом відповідача за №0611/13 від 06 листопада 2013 року позивачка [PERSON] була звільнена з роботи з 06 листопада 2013 року згідно пункту ст.40 КЗпП України (систематичне невиконання обов'язків) (а.с.20), про що відповідач вніс запис до письмового трудового договору і за таким записом було знято з реєестрації трудовий договір від 01 серпня 2011 року за №06171100192 у Попільнянському районному центрі зайнятості. З наказом про звільнення, внесеними записами підстав звільнення до трудового договору відповідач позивачку не ознайомлював. Запис про звільнення позивачки з підстав, передбачених п.3 ч.1 ст.40 КЗпП, було зроблено відповідачем в трудовій книжці позивачки вже після звернення позивачки з даним позовом до суду. Відповідно до п.3 ч.1 ст.40 КЗпП трудовий договір може бути розірвано в разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо раніше до нього застосовувались заходи дисциплінарного стягнення. Тому при звільненні працівника з підстав, передбачених цією нормою закону, повинні бути наведені конкретні факти допущеного ним невиконання обов'язків, зазначено, коли саме вони мали місце, які проступки вчинив працівник після застосування до нього стягнення та коли. Як убачається з копії наказу від 06 листопада 2013 року, позивачку звільнено з роботи за систематичне невиконання обов'язків. У цьому випадку відповідач при застосуванні такого крайнього заходу, як звільнення, обмежився лише загальним посиланням на систематичне невиконання обов'язків та не врахував положення ч.3 ст.149 КЗпП, згідно з яким при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Частиною 2 ст.147 КЗпП України встановлено, що за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Заходами стягнення є догана і звільнення (ч.1 ст.147 КЗпП України). Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п.22 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясовувати, у чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. п. 3, 4, 7, 8 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 зазначеної постанови, за передбаченими п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок, вчинений після застосування до нього дисциплінарного чи громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках ураховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (ст.151 КЗпП України), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни відповідно до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення не минуло більше одного року. Отже, законодавством передбачено, що підставою звільнення може бути лише безпосереднє порушення трудової дисципліни чи невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, за наявності застосованого й не втратившого юридичної сили за давністю або не знятого заходу дисциплінарного чи громадського стягнення. З досліджених судом доказів та показань сторін як свідків убачається, що до видання наказу про звільнення позивачки з роботи за п.3 ч.1 ст.40 КЗпП до неї заходи дисциплінарного чи громадського стягнення не застосовувались, що є достатньою підставою для визнання незаконним наказу №0611/13 від 06 листопада 2013 року фізичної особи - підприємця [PERSON] про звільнення з роботи [PERSON] за п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України та скасування вказаного наказу. Оскільки суд приходить до висновку, що наказ №0611/13 від 06 листопада 2013 року про звільнення позивачки за п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України було видано відповідачем без законних підстав, а відтак [PERSON] підлягає поновленню на попередній роботі (ч.1 ст.235 КЗпП України). Відповідно до змісту ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. З урахуванням цих норм і зокрема абз.3 п.2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п.5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 Порядку). Сторонами не були надані достовірні та належні докази на підтвердження розміру нарахованої та фактично виплаченої позивачці заробітної плати за останні два календарні місяці роботи, що передували дню звільнення [PERSON] з роботи. За таких обставин суд приймає до розрахунку визначений законом мінімальний розмір заробітної плати, оскільки оскільки такий розмір оплати праці визначений укладеним між сторонами письмовим договором. Статтею Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» установлено у 2013 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 1147 гривень, з 1 грудня - 1218 гривень; у погодинному розмірі: з 1 січня - 6,88 гривні, з 1 грудня - 7,3 гривні. Середньоденна заробітна плата позивачки, яка розраховується з мінімального розміру місячної заробітної плати та кількості робочих днів в вересні, жовтні 2013 року, становить 52,14 гривень ( 1147 х 2 : 44дн. = 52,14грн.). Відповідно до Листа Міністерства соціальної політики України від 04.09.2013 р. № 9884/0/14-13/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік» кількість робочих днів у січні 2014 року становить 21дн., у лютому 2014 р. - 20дн., у березні 2014 р.- 20 дн., у квітні 2014 р. - 21дн. Відповідно до Листа Міністерства соціальної політики України від 21.08.2012р. №9050/0/14-12/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2013 рік» кількість робочих днів у вересні 2013 року становить 21дн., у жовтні 2013 р. - 23дн., у листопаді 2013 р. - 21дн., у грудні 2013р. - 22дн. Таким чином, кількість робочих днів в період вимушеного прогулу з 07.11.2013 року по 10.04.2014 року на дату ухвалення рішення суду про поновлення позивачки на роботі становить 109 робочих днів. Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 5683грн. 26коп. (52,14грн. (середньоденна заробітна плата) х 109 дн. ( число робочих днів у розрахунковому періоді) = 5683,26грн.). Вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки на підставі ч.2 ст.235 КЗпП України. У відповідності до вимог ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належали йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Згідно зі ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справи і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки позивачкою оспорюється отримання нею в повному розмірі заробітної плати в розмірі встановленої законом мінімальної заробітної плати щомісячно відповідно до умов укладеного трудового договору, починаючи з січня 2012 року по день звільнення, тому саме на відповідача покладається обов'язок довести виплату працівникові та отримання позивачкою заробітної плати належними та допустимими доказами. Відповідачем не були надані суду відомості про виплату заробітної плати, які б містили підпис позивачки про отримання нею заробітної плати, її суми, дати отримання, або інші письмові платіжні документи, які б містили достатні дані про проведену виплату заробітної плати. Надані відповідачем платіжні відомості на видачу зарплати ( а.с.33-37) не містять підписів позивачки про отримання зазначеної у відомостях заробітної плати, а тому вказані відомості суд не сприймає допустимим та належними доказами. Також за переконанням суду надані відповідачем клаптики паперу з записами на них дат та чисел з приміткою «зарплата» ( а.с.22-32) не відповідають за формою та змістом платіжним та виплатним документам, а тому є недопустимими як докази на підтвердження виплати заробітної плати. Окрім того, дані, які містять вказані клаптики паперу, не співпадають з даними, зазначеними у платіжних відомостях на видачу зарплати, та показаннями відповідача як свідка. Тому суд встановлює розмір заборгованості по невиплаченій позивачці заробітній платі на день звільнення, виходячи з показань позивачки як свідка, на підставі яких відповідно до ч.2 ст.57 ЦПК України суд може встановлювати обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно показань позивачки як свідка нею було отримано всього заробітної плати в 2012 році 7300 гривень, за 2013 рік по день звільнення - 4600 гривень. Позивачці мало б бути виплачено відповідачем всього заробітної плати , виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на відповідний період, в 2012 році - 13257,00 гривень ( 1073 х 3 + 1094 х 3 + 1118 х 3 + 1134 х 3 = 13257,00), за період з 01.01.2013 року по 06.11.2013 року - 11688,48 гривень ( 1147 х 10міс. + 1147 : 21дн. х 4дн.). Загальна сума заборгованості по невиплаченій позивачці заробітній платі на день звільнення становила 12445,48 гривень ( 13257грн. + 11688,48грн. = 24345,48грн., 7300грн. + 4600грн. = 11900грн., 24345,48грн. - 11900,00грн. = 12445,48грн.) Зважаючи на викладене, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню в частині стягнення з відповідача заборгованості по виплаті позивачці заробітної плати, яка належала їй до виплати на день звільнення, в сумі 12445,48 гривень. В іншій частині позовна вимога про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволенню не підлягає як необгрунтована. Окрім того, позивачці належала до виплати на день звільнення компенсація за невикористані відпустки в сумі 3327,24 гривень, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки вказана сума заборгованості відповідачем не оспорюється, визнана сторонами і відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Оскільки сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначив зазначені суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та заборгованості по заробітній платі без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів. Суд відмовляє у стягненні решти заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку із необґрунтованістю вимог з цій частині позову. Крім того, враховуючи суть неправомірних дій відповідача та характер і тривалість моральних страждань позивачки, які вона зазнала у зв'язку із невиплатою заробітної плати, належних при звільненні коштів, незаконним звільненням з роботи та порушенням звичайного способу життя, суд вважає за необхідне на підставі ст.237-1 КЗпП України стягнути на користь [PERSON] із фізичної особи - підприємця [PERSON] 2000 гривень в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, відмовивши в задоволенні в іншій частині позову про стягнення моральної шкоди за необгрутованістю. У відповідності до вимог ст.ст.81, 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір пропорційно задоволених вимог майнового та немайнового характеру в сумі 487,20 гривень, від сплати якого позивача було звільнено відповідно до закону при подачі позову. . На підставі викладеного,

Outcome: partial