Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-16 00:00:00

23.05.2013 року позивач звернувся з позовом до суду та просив ухвалити рішення, яким встановити земельний сервітут на безкоштовне користування земельною ділянкою [PERSON]. Свої вимоги мотивував тим, що у зв'язку з його хворобою, високим порогом існуючої вхідної двері належної йому частини будівлі, наявності двері із приміщення 1-6, що виходить на земельну ділянку відповідачки, необхідно встановити земельний сервітут на безоплатне користування земельною ділянкою відповідачки, розташованим уздовж розділу домоволодіння шириною 1 метр. Позивач вказує, що не може домовитися з відповідачкою стосовно спільного обслуговування житлового будинку, утримання конструктивних елементів та фасаду будинку в належному стані. Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. Представник позивача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у задоволенні позову просила відмовити, посилаючись на його необгрунтованість. Розглянувши поданий позов, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 2-300/10 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2010 року позов [PERSON] задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на ? частину житлового будинку з надвірними спорудами по вул. Костанді, 97 у м. Одесі, що складається з приміщень у будинку під літ «А» 1-4,2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, загальною площею 70 кв.м., в тому числі житловою 47,9 кв.м., з надвірних споруд - водопровідна шахта ІІІ, ? частина огорож та мостіння. Визнано за [PERSON] право власності на ? частину земельної ділянки по вул. Костанді, 97 у м. Одесі, що складає 0, 0337 га, за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Позов [PERSON] задоволено частково. Виділено з домоволодіння №97 по вул. Костанді у м. Одесі в самостійний обєкт нерухомості ? частину, належну [PERSON], що складається з приміщень у будинку літ. «А» 1-1, 1-2, 1-5, 1-6, 1-7, 1-8, 1-9, погрібу , загальною площею 79,2 кв.м., в тому числі житловою 47,5 кв.м., з надвірних споруд гараж літ. «Д», ? частину огорож, мостіння, що розташовані на земельній ділянці площею 0,0337 га. Визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок загальною площею 79,2 кв.м., в тому числі житловою 47,5 кв.м., з надвірними спорудами у вигляді гаражу літ. «Д», огорож, мостіння, що розташовані на земельній ділянці площею, 00337 га по вул. Костанді, 97-А у м. Одесі. Припинено право спільної часткової власності [PERSON] і [PERSON] на домоволодіння № 97 по вул. Костанді у м. Одесі і на земельну ділянку площею 0,0674 га по вул. Костанді, 97 у м. Одесі. Зобовязано виконати будівельні роботи у будинку № 97 по вул. Костанді у м. Одесі після отримання відповідного дозволу від органів місцевого самоврядування: [PERSON] розібрати дверні блоки між приміщеннями 1-4,1-9,1-6, закласти пройоми в стінах та перегородках, встановити перемички, обладнати вхідні двері; [PERSON] зробити пройоми в стінах та обладнати вхідні та внутрішні двері у приміщеннях 1-2,1-9, встановити перемички, закласти пройом. У задоволенні інших вимог [PERSON] відмовлено. Таким чином відповідачці [PERSON] було виділено одне приміщення першого поверху і весь другий поверх житлового будинку, а позивачу [PERSON] - приміщення першого поверху, тобто кожна із сторін отримала у власність по частині домоволодіння, крім того кожний отримав земельні ділянки площею по 0,0337 га, та був зобов'язаний провести відповідні будівельні роботи. Згідно зі ст. 100 ЗК України власник або землекористувач земельної ділянки має право вимагати встановлення земельного сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки. Відповідно до ч.1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. З аналізу вищезазначеної норми вбачається, що сервітутом є обмежені речові права, які уповноважують конкретну особу на безпосереднє користування чужим майном і в такий спосіб задовольнити певні її потреби. Сервітут встановлюється в тому разі, коли потреби цієї особи не можуть бути задоволені іншим способом, і це є головною умовою його встановлення. Встановлення сервітуту не може ґрунтуватися на побажаннях окремих осіб, які нічим не обґрунтовані. Отож сервітут - це речове право, яке надає уповноваженій особі право наріч не у всіх відношеннях, а лише у певному обсязі правомочності щодо користування нею (право проходу, право проїзду тощо), що дає змогу задовольнити певні конкретні потреби управленому. Сервітут - це право обмеженого користування чужим майном певною мірою, тобто такого користування, яке передбачає право користування цим майном і самого власника майна. Сервітути бувають наступних видів: за суб'єктом встановлення: земельний та особистий; за платністю: відплатний, безвідплатний; за строком встановлення: на певний строк, без відповідного строку. Проте позивач не зазначає обставин та не підтверджує їх доказами, які б свідчили про те, що його потреба у користуванні вхідними дверима та земельною ділянкою, що належать відповідачці не може бути задоволена іншим способом, ніж встановлення сервітуту щодо користування земельною ділянкою. Твердження позивача про те, що існуючі вхідні двері з приміщення 1-1 мають дуже високий поріг з приміщення та сходи в подвіря будинку, що ускладнюють йому користування власністю, не можуть бути підставою для встановлення земельного сервітуту та обмеження іншого власника в її праві власності. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що обладнанням зазначених сходів займався саме позивач, який і облаштував їх на власний розсуд. Також як вбачається із фотографій, наявних в матеріалах справи, вхідні двері до належної позивачу частини будівлі не мають великих ступенів, про які він вказує в позові, і при необхідності позивач має можливість здійснити необхідні переобладнання таким чином, щоб йому було зручно користуватися його майном через власну земельну ділянку. Як вбачається із фотографій від 10 і 11 вересня 2014 року, зроблених і наданих відповідачкою, на яких відображений позивач на своєму подвірні біля вхідної калитки, біля вхідної двері до свого будинку, останній безперешкодно і без сторонньої допомоги користується своїм майном через належну йому земельну ділянку і існуючий вхід в будинок. Крім того у висновку № 7567/7568 судової будівельно технічної експертизи від 18.12.2008 року, який був покладений в основу рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2010, експерт зазначив, що ділянка уздовж зовнішньої стіни гаража літ. "Д", частини житловий прибудови літ. "А 2 -ж" виділяється в особисте користування 2 співвласнику з правом безперешкодного доступу 1 співвласника при виконанні робіт, при цьому суд бере до уваги, що рішення від 06.10.2010 року сторонами не оскаржувалось, що свідчить про їх погодження х вказаним рішенням. При вирішенні справи по суті суд враховує розяснення, надані Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.5 Листа N 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 р., де вказано, що при вирішенні спорів щодо встановлення сервітуту судам слід з'ясовувати, чи звертався позивач з такою вимогою безпосередньо до власників майна і чи вирішувалося це питання між сторонами в добровільному порядку, чи не будуть внаслідок установлення сервітуту порушуватись права власників майна або інших його користувачів, чи може позивач задовольнити свою потребу у користуванні своїм майном інакше як установленням такого сервітуту. У судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач [PERSON] до відповідачки [PERSON] з вимогою стосовно встановлення сервітуту або обслуговування спільного житлового будинку не звертався, так як доказів такого звернення суду надано не було. За вимогами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.57, 58, 59 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Також у судовому засіданні встановлено та не заперечувалось представником позивача, що позивач [PERSON] не проживає в належній йому частині будинку за адресою: м.Одеса, вул. Костанді 97-А, мешкає у дружини за адресою [ADDRESS], а твердження представника позивача, про те, що її довіритель має намір проживати за вказаною адресою, де його права можуть порушуватись, є голослівними та недоведеними. До того ж слід зауважити, що позивач [PERSON] постійно подає до правоохоронних та інших органів різноманітні скарги, заяви на якісь нібито протиправні дії відповідачки, своїх дітей, але як вбачається із відповідей правоохоронних та інших органів, викладені факти не підтверджуються. Таким чином, можливо зробити висновок, що між сторонами склались досить напружені стосунки, а від так суд вважає, що спільне використання земельної ділянки фактично неможливе. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ в п.5 Листа N 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 р. зазначив, що при розгляді спорів щодо встановлення земельного сервітуту суд має встановити, чи можливе нормальне господарське використання земельної ділянки, яка належить позивачеві, без обтяження сервітутом. Це має істотне значення, оскільки за наявності альтернативних варіантів використання землі без встановлення сервітуту суд повинен відмовити в задоволенні позову. При поданні позовної заяви і в процесі розгляду спору істотне значення має доведеність обставин необхідності встановлення сервітуту, а також того, що єдино можливим способом задоволення потреб позивача на використання власної земельної ділянки є саме встановлення сервітуту. Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне господарське використання своєї земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, яким необхідно користуватися позивачу, неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб сервітуарія неможливо здійснити яким-небудь іншим способом. Зазначених обставин позивач не довів, чим не виконав вимоги ст. 10 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Позивачем не доведено, що його потреба у потрапляння в належне йому домоволодіння не може бути задоволена іншим способом, окрім як через земельну ділянку відповідача, а докази, на які позивач посилається, не можуть бути підставою для встановлення сервітуту. Крім того, представник позивача повідомила суд про те, що двері з приміщення 1-6 заварена та закладена вагонкою, що також на думку суду, свідчить про необхідність відмови у задоволенні позову. Таким чином, розглянувши позовні вимоги ретельно та неупереджено, суд доходить до висновку про те, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у повному обсязі, так як позивачем не було доведено порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed