Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк», третя особа: Державне підприємство Інформаційний центр «Міністерства юстиції України» - про визнання договору поруки припиненим та зобовязання вчинити дії щодо припинення обтяження майнових прав. Позивач при зверненні до суду мотивує свої вимоги тим, що між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ТОВ ВТП «Будкомплект» був укладений кредитний договір № 01/2011Ю від 10.01.2011 року. 10 січня 2013 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ТОВ ВТП «Будкомплект» було укладено додатковий договір до кредитного договору № 01/2011Ю від 10.01.2011 року, згідно якого залишок заборгованості у розмірі 1\~716\~176,50 грн., повинно бути погашено до 27 грудня 2013 року, по графіку який викладений у Додатку № 4 до кредитного договору від 10.01.2013 року. З метою забезпечення виконання зобов'язання 10.01.2011 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та [PERSON] був укладений договір поруки № 01/2011Ю/П-2, відповідно до умов якого позивач зобовязувався солідарно і в повному обсязі відповідати перед відповідачем за виконання зобовязань ТОВ ВТП «Будкомплект» на умовах укладеного ними кредитного договору № 01/2011Ю від 10.01.2011 року. Позивач вважає, що банком був пропущений строк позовної давності щодо стягнення грошових коштів по кредитному договору № 01/2011Ю від 10.01.2011 року., а отже, договір поруки № 01/2011Ю/П-2 від 10.01.2011 року має бути визнаний припиненим, зі всіма правовими наслідками. В своїх доводах позивач зазначив, що в 2014 році ПАТ «Брокбізнесбанк» звертався до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою про стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором у розмірі 837\~715,94 грн. Рішенням Жовтневого районного суду позовні вимоги ПАТ «Брокбізнесбанк» були задоволені в повному обсязі. В січні 2015 році [PERSON] не погодившись з рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, подав до Апеляційного суду Дніпропетровської області апеляційну скаргу. Апеляційний суд Дніпропетровської області своїм рішення від 23 лютого 2015 року по справі № 201/8563/14 скасував рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, та прийняв нове рішення, згідно з яким в задоволенні позовних вимог ПАТ «Брокбізнесбанк» було відмовлено. В своєму рішенні Апеляційний суд Дніпропетровської області зазначив, що ПАТ «Брокбізнесбанк» пропустив строк позовної давності щодо стягнення з поручителя грошових коштів по кредитному договору. Рішення апеляційного суду набрало законної сили з моменту проголошення. В звязку із зазначеним позивач просив суд визнати договір поруки №01/2011Ю/П-2 від 10. 01. 2011 року, укладений між [PERSON] та ПАТ «Брокбізнесбанк» припиненим; зобовязати ПАТ «Брокбізнесбанк» подати до Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України заяви відповідного, відповідно до затвердженою законодавством форми, про припинення обтяження і подальше вилучення з Державного реєстру обтяжень рухомого майна відповідного запису за реєстраційним №11106939 від 22. 04. 2011 року (зі змінами від 30. 01. 2012 року), внесених на підставі договору поруки № 01/2011Ю/П-2 від 10. 01. 2011 року, обтяжував ПАТ «Брокбізнесбанк». Позивач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, в якій також зазначено, що представник позивача позов підтримує в повному обсязі та не заперечує проти ухвалення по справі заочного рішення. Відповідач ПАТ «Брокбізнесбанк» в судове засідання свого представника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суду не повідомили, жодних заяв чи клопотань до суду не подавали. Третя особа: Державне підприємство Інформаційний центр «Міністерства юстиції України» в судове засідання свого представника не направили, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суду не повідомили, жодних заяв чи клопотань до суду не подавали. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі у зв'язку з наступним. Зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). Припинення поруки повязане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом частини 4 статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобовязань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Разом з тим, відповідно до правового висновку Верховного Суду України (постанова від 19 березня 2014 р. у справі N 6-20цс14) якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобовязання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обовязку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобовязань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя. Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Разом з тим, відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст.ст.57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд дослідив рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2015 року по справі № 201/8563/14, в якому було встановлено, що ПАТ «Брокбізнесбанк» пропустив строк позовної давності щодо стягнення з [PERSON] грошових коштів по кредитному договору № 01/2011Ю від 10.01.2011 року. Рішення апеляційного суду набрало законної сили з моменту проголошення. Частина 3 ст. 61 ЦПК України передбачає, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно до п.24 Постанови №5 від 30.03.2012 року Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Таким чином, суд з врахуванням всіх обставин справи приходить до висновку, що у відповідності до статті 559 ЦК України, є підстави для визнання договору поруки припиненим. Порядок реєстрації обтяжень рухомого майна регламентується Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18.11.2003, Порядком ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого постановою Кабміну від 05. 07. 2004 року №83 та Інструкцією про порядок ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна та заповнення заяв, затвердженою Наказом Мінюста від 29. 07. 2004 року № 73/5. Державний реєстр обтяжень рухомого майна (далі - Реєстр) - єдина комп'ютерна база даних про виникнення, зміну, припинення обтяжень, а також про звернення стягнення на предмет обтяження. Згідно ст. 43 ЗУ "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" держателем Реєстру є уповноважений центральний орган виконавчої влади. Порядок ведення Реєстру визначає Кабінет Міністрів України. До Реєстру вносяться відомості про виникнення, зміну, припинення обтяжень, а також про звернення стягнення на предмет обтяження. Відомості, внесені до Реєстру, є відкритими для всіх юридичних та фізичних осіб. Держатель Реєстру виконує такі функції: 1) організує ведення Реєстру; 2) приймає заяви і вносить записи до Реєстру про виникнення, зміну, припинення обтяжень рухомого майна, а також про звернення стягнення на предмет обтяження, тощо. Відповідно до п. 2 Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, держатель Реєстру - Мін'юст, що забезпечує ведення Реєстру; адміністратор Реєстру - державне підприємство "Інформаційний центр" Мін'юсту, що відповідає за технічне, технологічне та програмне забезпечення Реєстру, збереження та захист даних, що містяться у Реєстрі; реєстратори - суб'єкти, уповноважені держателем Реєстру надавати послуги з державної реєстрації відомостей про виникнення, зміну, припинення обтяжень, а також звернення стягнення на предмет обтяження, приймати заяви, видавати завірені витяги з Реєстру та виконувати інші функції, передбачені цим Порядком. Відповідно до ч. 3 ст. 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п'яти днів зобов'язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов'язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків. Підстави для внесення відомостей про припинення обтяження до Реєстру визначені у ст. 43 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», та відповідно такими є рішення суду або заява обтяжувача, в якій зазначаються реєстраційний номер запису, найменування боржника, ідентифікаційний код боржника в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України чи індивідуальний ідентифікаційний номер боржника в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів та інформація про припинення обтяження. Записи щодо обтяжень, які втратили свою чинність, підлягають вилученню з Реєстру через шість місяців після реєстрації відомостей про припинення обтяження. З аяви про виникнення, зміну, припинення обтяжень та про звернення стягнення на предмет обтяження підписуються обтяжувачем. Якщо обтяжувачем є юридична особа, підпис її уповноваженої особи скріплюється печаткою. Якщо заява подається в електронній формі, вона повинна містити електронний підпис обтяжувача. З гідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання належним їм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. В силу ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів зокрема можуть бути: припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Таким чином, наявність запису про обтяження в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, суперечить принципам непорушності права приватної власності, та свідчить про обґрунтованість позиції позивача щодо припинення обтяження майнових прав, а саме: зобов'язати відповідача подати відповідну заяву про припинення приватного обтяження майнових прав та вилучення запису з Державного реєстру обтяжень рухомого майна. На підставі викладеного,

Outcome: approved