Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсними договір фінансового лізингу № 004171 від 16 березня 2016 року, укладений між позивачем та товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»», стягнути з відповідача на користь позивача 29 990 грн., сплачених при укладенні вказаного договору. В судове засідання позивач подав письмову заяву, відповідно до якої заявлені вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, був повідомлений про час слухання справи відповідно до закону, а тому суд на підставі ст.224 ЦПК України ухвалює заочне рішення. Дослідивши надані докази, суд дійшов, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Відповідно до позовної заяви - позивач просить визнати укладений між сторонами по справі 16 березня 2016 року договір фінансового лізингу недійсним, так як вважає умови укладеного сторонами договору несправедливими, крім цього, позивач зазначає, що при укладенні договору не дотримано вимоги щодо нотаріального посвідчення такого договору, що свідчить про нікчемність такого договору, а також вказує на відсутність ліцензії у ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон»» на надання фінансових послуг. Із наданої позивачем копії договору № 004171, укладеного 16 березня 2016 року між [PERSON] та ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон»» встановлено, що сторони уклали договір предметом якого є прийняття на себе лізингодавцем (яким є ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон»») зобов'язань по придбанню та передачі на умовах фінансового лізингу у користування лізингоодержувача ([PERSON].) предмету лізингу - мінітрактору «Dongfeng 354 cab». Договір підписаний сторонами по справі, що свідчить, відповідно до ст.638 ЦК України, про те, що вони досягли домовленості щодо всіх істотних умов договору і погодились на ці умови. Крім цього, умовами вказаного договору (п.1.3.) передбачено оплату лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісії за організацію та авансового платежу. Відповідно до п.п. а, в п.8.2.1. та п.2.1 вказаного вище договору - комісійною винагородою лізингодавця є винагорода, пов'язана із підготовкою та укладенням цього договору (в тому числі за перевірку, розгляд та підготовку документів для оформлення договору, моніторинг, систематизацію та аналіз даних), яка розраховується у Додатку №1 до даного Договору. Також, комісійною винагородою лізингодавця є платіж, що покриває витрати останнього, пов'язані із організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоодержувача. Сума комісії за організацію укладення договору між сторонами по справі, визначена у додатку № 1 до договору фінансового лізингу № 004171, і становить 30 000 грн. Стаття 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачає, що до лізингових платежів може бути включено : суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Позивач зазначав, що жодних дій по підготовці та організації укладення договору відповідачем здійснено не було, а тому нарахування вказаної вище суми є безпідставною та такою, що свідчить про несправедливість умов вказаного вище договору. Частиною 1 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що - нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману. Відповідно до п.3 ч.2 ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів" - якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, в тому числі, ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг. Таким чином, на думку суду, включення відповідачем до умов договору обов'язку сплати позивачем додаткових витрат, які не були понесені ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон»» відноситься до нечесної підприємницької практики, як такої, що вводить в оману споживача. Згідно із ст.60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У порушення вказаної вище норми відповідачем не надано суду жодних заперечень стосовно викладених позивачем обставин та не надано доказів на їх доведення, а тому суд вважає вимоги [PERSON] стосовно визнання укладеного ним договору фінансового лізингу недійсним - обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення. Враховуючи наведене, договір фінансового лізингу № 004171 від 16 березня 2016 року, укладений між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»» є, відповідно до ст.230 ЦК України та ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", недійсним. При вирішенні питання визнання укладеного між сторонами по справі договору недійсним, суд враховує, також, ті обставини, що відповідачем не надано доказів наявності у ТзОВ відповідної ліцензії для надання фінансових послуг, як це передбачено Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», що є самостійною підставою для визнання укладеного сторонами договору недійсним у відповідності до ч.1 ст.227 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України - у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Із копій квитанцій про здійснення операцій через відділення «ПриватБанку» від 16 березня 2016 року, долучених позивачем до позовної заяви, вбачається, що [PERSON] проведено оплату на рахунок ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон»» 29 990 грн., які мають бути стягнуті з відповідача на користь позивача. Враховуючи наведене, з відповідача, відповідно до ст.88 ЦПК України слід стягнути судові витрати за подану позивачем вимогу майнового та вимогу немайнового характеру, які мають бути оплачені за ставками по 551 грн. 20 коп. На підставі наведеного, ст.ст. 22, 216, 230, 628, 651 ЦК України,

Outcome: approved