Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, у якому просить визнати протиправними дії АТ «Сумигаз», що полягають у відмові встановити у його квартирі індивідуальний лічильник газу за рахунок коштів, передбачених ч.1 ст.3 ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу, а з 01.01.2021 року і до встановлення лічильника газу облік спожитого ним газу здійснювати за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України, а також здійснити відповідний перерахунок призначених з цієї дати платежів та зобов`язати АТ «Сумигаз» вчинити вказані дії. На обґрунтування вимог у позові вказано, що [PERSON] проживає та є власником квартири [ADDRESS] . Відповідно до Договору про надання послуг з газопостачання від 26.08.2014 року № 213786 з ПАТ по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» отримує послуги з постачання газу для приготування їжі. Індивідуальним лічильником газу квартира не обладнана, а тому згідно Договору до квітня 2017 року за газ сплачував за нормами споживання, встановленими КМУ. У 2017 році будинок, у якому мешкає позивач без згоди власників квартир обладнано загальнобудинковим лічильником газу. З квітня 2017 року частині мешканців будинку, квартири яких обладнані індивідуальними лічильниками, об`єм спожитого газу нараховується за показами лічильників. Розподіл решти спожитого газу здійснюється тільки пропорційно кількості зареєстрованих осіб, без урахування дійсного обсягу спожитого газу, а тому позивач вважає, що загальнобудинковий лічильник не відображає реального (дійсного) обсягу спожитого його сім`єю природного газу. Отже, такі умови одержання послуги ставлять споживачів у нерівне становище, призводять до порушення ЗУ «Про захист прав споживачів». Крім цього, згідно вимог Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (далі Закон 3533-VІ), в редакції чинній на час звернення позивача до АТ «СУМИГАЗ», суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, оснащують споживачів природного газу - фізичних осіб (населення) індивідуальними лічильниками газу. Загальнобудинковий лічильник газу може бути встановлений лише за згодою співвласників багатоквартирного будинку. Лічильники встановлюються за рахунок коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету, крім коштів місцевих бюджетів; інших джерел, не заборонених законодавством. Встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі передбачається у строк до 1 січня 2021 року. У разі не встановлення населенню лічильників газу у зазначені строки з вини суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється, а його облік до моменту встановлення лічильників газу здійснюється за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України. До цього часу індивідуального лічильника газу в квартирі позивача не встановлено. Тому вважає, що починаючи з 1 січня 2021 року і до встановлення лічильника, об`єм спожитого мешканцями його квартири газу повинен здійснюватися за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України. 28.01.2021 року [PERSON] звернувся з відповідною заявою до Акціонерного товариства «СУМИГАЗ» для вирішення питань щодо встановлення індивідуального лічильника газу за рахунок коштів, передбачених ч.1 ст.3 Закону 3533-VI, та оплати спожитого газу з 01.01.2021 року за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України. Листом від 02.02.2021 року №400-Л6-764-0221 АТ «СУМИГАЗ» в задоволенні прохання [PERSON] відмовило, обґрунтовуючи своє рішення тим, що на час встановлення загальнобудинкового лічильника не діяло положення Закону 3533-VІ про те, що загальнобудинковий лічильник газу може бути встановлений лише за згодою співвласників багатоквартирного будинку в порядку, визначеному статтею 10 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку". В листі також зазначено, що заходи зі встановлення будинкових лічильників передбачено у відповідних Планах розвитку газорозподільної системи ліцензіатів на 2016-2025 роки, затверджених Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) від 31.03.2016 року №549. Інвестиційною програмою газорозподільного підприємства ПАТ «Сумигаз» на 2016 рік , яка є розділом І Плану, затверджено пооб`єктний перелік багатоквартирних будинків, які необхідно обладнати будинковими лічильниками газу, зокрема, і будинок [ADDRESS] . При цьому було закладено витрати на виготовлення проектно-технічної документації, придбання та встановлення загальнобудинкового лічильника газу за рахунок коштів газорозподільного підприємства. Відповідно до Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2002 року №620, обсяги спожитого мешканцями будинку природного газу, обладнаного будинковим вузлом обліку, визначаються за показаннями будинкового вузла обліку з подальшим розподілом обсягів спожитого газу між споживачами пропорційно кількості осіб, зареєстрованих у квартирі. Якщо у будинку є споживачі з індивідуальними лічильниками, то їх показання віднімають від показань будинкового лічильника, а споживачі з індивідуальними приладами обліку сплачуватимуть за газ лише за своїми показниками. Також у відповіді було зазначено, що позивач має право на встановлення індивідуального приладу обліку за власні кошти та з подальшою компенсацією витрат за рахунок коштів, які сплачуються за тарифом на розподіл природного газу. Хоча порядок і розміри такої компенсації на сьогодні не встановлені. Вважає, що при визначенні об`єму спожитого газу за показами загальнобудинкового лічильника порушуються його права як споживача, адже право споживача на встановлення індивідуального лічильника газу закріплено в Законі України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», а встановлення загальнобудинкового лічильника не звільняє оператора ГРМ від обов`язку за свій рахунок встановити такий лічильник. Ухвалою суду від 26.04.2021 року по справі відкрито провадження та, враховуючи норми ст.ст. 274, 279 ЦПК України, постановлено розгляд справи провести у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. [PERSON] просить розгляд справи провести без його участі, про що указав у прохальній частині позову. Голова правління АТ «Сумигаз» Тацький К.В. подав відзив на позов, у якому заперечує задоволенню позовних вимог зазначивши, що особливості встановлення лічильників газу споживачам визначаються Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» зі змінами та доповненнями (далі - Закон). Цей Закон визначає правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу та здійснення контролю за використанням ресурсів імпортованого природного газу і природного газу власного видобутку. Відповідно до ч.1 ст. 6 Закону суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується, зокрема, тільки для приготування їжі - до 1 січня 2023 року. Враховуючи вищезазначене, суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані в термін до 01.01.2023 року для зазначеної групи населення забезпечити встановлення лічильників газу, що забезпечить 100% облік спожитого природного газу населенням. При цьому у разі не встановлення населенню у строки, зазначені у цьому підпункті, лічильників газу з вини суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється, а його облік до моменту встановлення лічильників газу здійснюється за нормами споживання встановленими Кабінетом Міністрів України (положення частини першої статті 6 Закону). Наголошує, що відповідно до ч.1 ст. 3 Закону фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету, крім коштів місцевих бюджетів; інших джерел, не заборонених законодавством. Забезпечення 100% обліку природного газу у населення є пріоритетним заходом галузі, і також чітко регламентовано положеннями Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Заходи зі встановлення будинкових лічильників (із зазначенням адрес будинків), передбачено у відповідному Плані розвитку газорозподільної системи ПАТ «Сумигаз» на 2016-2025 роки, зокрема, у І розділі «Інвестиційна програма на 2016 рік». Зазначає, що Відповідно до вимог глави 5 розділу IX Кодексу ГРМ «За ініціативи балагоутримувача (управителя) або Оператора ГРМ та за їх рахунок в багатоквартирному будинку (гуртожитку) або на групу будинків (гуртожитків), мешканці яких в повному обсязі чи частково розраховуються за нормами споживання, або для цілей складання загального балансу споживання природного газу може бути організований та встановлений загальнобудинковий вузол обліку природного газу. Балансоутримувач (управитель) не може відмовити Оператору ГРМ в організації та встановленні загальнобудинкового вузла обліку природного газу, якщо ці заходи здійснюються за рахунок Оператора ГРМ.» Згідно з положеннями глави 1 розділу X Кодексу газорозподільних систем приладовий облік природного газу в ГРМ організовується та здійснюється з метою отримання та реєстрації за допомогою комерційного вузла обліку газу (далі ВОГ) інформації про об`єми передачі (розподілу, споживання) природного газу в точках вимірювання та подальшого її використання при забезпеченні комерційного обліку природного газу між суб`єктами ринку природного газу. Передача (розподіл, споживання) природного газу до/з газорозподільної системи здійснюється за умови наявності комерційного вузла обліку природного газу. Для визначення об`єму спожитого (розподіленого) природного газу по об`єкту споживача використовуються дані комерційного вузла обліку Оператора ГРМ. У разі відсутності комерційного ВОГ у Оператора ГРМ використовуються дані комерційного ВОГ споживача. Споживач не може відмовитись від встановлення комерційного ВОГ з ініціативи та за кошти Оператора ГРМ. В іншому випадку розподіл природного газу такому споживачу припиняється в порядку, визначеному розділом VI Кодексу ГРМ. При цьому, відповідно до положень глави 4 розділу IX Кодексу ГРМ визначення фактичного об`єму споживання (розподілу/постачання) природного газу (алокація) по об`єкту побутового споживача здійснюється на межі балансової належності між Оператором ГРМ і побутовим споживачем на підставі даних лічильника газу з урахуванням вимог цього Кодексу та договору. Для визначення фактичного об`єму споживання (розподілу/постачання) природного газу (алокація) приймаються дані лічильника газу Оператора ГРМ. У разі відсутності лічильника газу Оператора ГРМ приймаються дані лічильника газу побутового споживача. При цьому Оператор ГРМ має право протягом експлуатації лічильника газу та відповідно до вимог Кодексу ГРМ здійснювати контрольне зняття показань засобу вимірювальної техніки (далі ЗВТ) (лічильника газу) для контролю та перевірки його показань. Якщо побутовий споживач за договором розподілу природного газу (індивідуальним або загальнобудинковим) не забезпечений лічильником газу, фактичний об`єм спожитого (розподіленого/поставленого) природного газу по об`єкту побутового споживача за відповідний календарний місяць визначається за нормами споживання. На твердження позивача на тому, що він сплачував за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу АТ «Сумигаз» зауважує, що складова тарифу на розподіл природного газу єдина для всіх споживачів газу і витрати на встановлення лічильників сплачували всі споживачі, і ті хто придбав та встановив лічильник газу за власні кошти до 2012 року і юридичні особи, які забезпечували себе комерційним обліком за власний рахунок. Кошти, отримані Товариством в тарифі з розподілу природного газу у 2015-2016 роках та витрачені для придбання загальнобудинкових лічильників газу забезпечуються комерційним обліком природного газу на умовах загальнобудинкового обліку природного газу. Так, відповідно до частини першої статті 6 Закону № 3533-VІ АТ «Сумигаз» зобов`язане забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, у яких газ використовується тільки для приготування їжі (передбачено до 01 січня 2023 року), а отже кінцевий термін встановлення лічильників для даної категорії, яка не забезпечена комерційним обліком природного газу - не настав. Тому, АТ «Сумигаз» продовжує здійснювати заходи щодо забезпечення індивідуальними лічильниками газу населення за рахунок різних джерел фінансування до 01.01.2023 року (в строки визначені Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу). На спростування доводів позивача про зобов`язання АТ «Сумигаз» встановити індивідуальний лічильник та здійснювати облік газу за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України, АТ «Сумигаз» зазначає наступне. Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Сумигаз» є суб`єктом господарювання, що здійснює розподіл природного газу на території Сумської області та села Мойка Краснокутського району Харківської області та був зобов`язаний в термін до 01.01.2023 року для зазначеної групи населення забезпечити встановлення лічильників газу, як індивідуальних так і загальнобудинкових, що забезпечило б 100 % облік спожитого природного газу населенню. Вважає, що зміни в законодавстві, на які посилається у позові [PERSON] , щодо встановлення будинкових лічильників газу, які набрали чинності після встановлення будинкового лічильника газу на будинку споживача, мають бути застосовані до правовідносин, які формувались в 2016-2017 роках. Частиною 3 ст.18 Закону України «Про ринок природного газу» визначено, що постачання природного газу споживачам здійснюється за умови наявності вузла обліку природного газу, а у разі відсутності приладів обліку природного газу споживають природний газ за нормами, встановленими законодавством, до термінів, передбачених у частині першій статті 2 Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу". Таким чином позивач вважає, що постачання природного газу йому здійснюється за відсутності вузла обліку природного газу, а відтак для визначення обсягів природного газу у його помешканні, необхідно застосовувати норми, встановлені законодавством. АТ «Сумигаз» вважає вказані вимоги необґрунтованими з огляду на наступне. [PERSON] , ознайомившись з умовами Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2498 (далі - Договір), приєднався до умов зазначеного Договору з такими персональними даними: ЕІС-код, 56ХМ30В069871922, адреса об`єкта: [ADDRESS] , параметри лічильника G 40 №5855985, група споживання 1, перелік газових приладів плита газова, кількість зареєстрованих осіб 3. Постановою від 15.12.2016 року № 2247 НКРЕКП «Про внесення зміни до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 31 березня 2016 № 549», Додаток до постанови НКРЕКП від 31 березня 2016 № 549 «Про затвердження Плану розвитку газорозподільної системи ПАТ «Сумигаз» на 2016-2025 року» викладено в новій редакції. Так, згідно І розділ Плану розвитку газорозподільної системи на 2016-2025 роки Інвестиційна програма газорозподільного підприємства ПАТ «Сумигаз» на 2016 рік передбачала проектування, придбання та встановлення будинкових лічильників газу населення, зокрема за адресою: [ADDRESS] . Тобто, на виконання вимог Кодексу ГРМ Планом розвитку газорозподільної системи АТ «Сумигаз» на період з 2016 року по 2025 рік передбачалося встановлення за вищевказаною адресою саме загальнобудинкового лічильника. 28.01.2021 року [PERSON] звернувся до АТ «Сумигаз» із заявою про необхідність забезчення його квратири індивідуальним лічильником газу та здійснення розрахунків за нормами споживання. Листом від 02.02.2021 року АТ «Сумигаз» повідомило [PERSON] про те, що взаємовідносини між газопостачальними підприємствами, газорозподільними підприємствами та фізичними особами (населенням) - споживачами природного газу регулюються Кодексом газорозподільних систем, затвердженим постановою НКРЕКП України від 30.09.2015 року №2494, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 року за №1379/27824, відповідно до п. 3 глави 4 розділу IX якого, визначення фактичного об`єму спожитого (розподіленого) природного газу по об`єкту побутового споживача за відповідний календарний місяць за нормами споживання, встановленими Постановою Кабінету Міністрів України можливе за умови, якщо побутовий споживач за договором розподілу природного газу не забезпечений лічильником газу. Відповідно до роз`яснень Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, у разі забезпечення споживачів загальнобудинковим вузлом обліку природного газу, порядок обліку та розрахунків природного газу споживачам, що проживають у такому будинку, повинен здійснюватися з урахуванням норм Тимчасового положення. У разі незгоди власника квартири (будинку) розраховуватися за спожитий газ за показаннями будинкового вузла обліку на будинок (групу будинків) він може встановити квартирний лічильник газу (вузол обліку) окремо на квартиру (будинок) за власні кошти. Інше чинним законодавством не передбачено. В той же час п. 2 ст. 3 ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», із змінами, внесеними згідно із Законом №2260-VІІІ від 21.12.2017 року, передбачено подальшу компенсацію таких витрат у порядку і розмірі, встановленому Кабінетом Міністрів України, який встановлюється Кабінетом Міністрів України. Для споживачів природного газу - фізичних осіб (населення), які встановлять лічильники протягом 2018 року, відповідна компенсація здійснюється протягом 12 місяців. Однак, як зазначається в листі, на сьогодні Порядок і розміри компенсації витрат на придбання та встановлення індивідуальних приладів обліку газу урядом не встановлено. Закон України «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку», чинний на момент виникнення даних правовідносин, не передбачає необхідність отримання згоди співвласників на встановлення ЗВОГ. При цьому, за ч.1 ст.9 Закону України «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку» управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками. За рішенням співвласників усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю або всі функції - об єднанню співвласників багатоквартирного будинку (асоціації об`єднань співвласників багатоквартирного будинку). Згідно з абзацами п`ять-шість п.4 Тимчасового положення № 620, власник (власники) будинку (будинків) (квартир), особа, відповідальна за експлуатацію будинку (будинків) (далі - експлуатаційна організація), балансоутримувач будинку (будинків) тощо та оператор газорозподільної системи зобов`язані врегулювати між собою договірні відносини щодо зняття показань будинкового вузла обліку та лічильників газу, установлених у квартирі (далі - квартирні лічильники газу) (за їх наявності), а також забезпечення можливості проведення монтажу, збереження та здійснення експлуатації будинкового вузла обліку. У разі не врегулювання зазначених питань газопостачання такому будинку, групі будинків, групі споживачів може бути припинено відповідно до законодавства. У разі незгоди власника квартири (будинку) розраховуватися за спожитий газ за показаннями будинкового вузла обліку на будинок (групу будинків) він може встановити квартирний лічильник газу (вузол обліку) окремо на квартиру (будинок) за власні кошти. На момент реалізації АТ «Сумигаз» запланованих заходів встановлення загальнобудинкового лічильника (G40) за адресою: [ADDRESS] (лічильник встановлено 18.11.2016 року), про що складений Акт на встановлення вузла обліку газу від 18.11.2016 року, тобто діяла редакція ЗУ «Про забезпечення комерційного природного газу», від 01.10.2015 року, якою не передбачалося встановлення індивідуальних лічильників газу та обов`язкової згоди співвласників багатоквартирного будинку на встановлення загальнобудинкового лічильника (статтю 2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» доповнено новою частиною від 21.12.2017 року, який набрав чинності з 20.01.2018 року, тобто після встановлення лічильника згідно актів відповідача). А тому забезпечення комерційним вузлом обліку природного газу будинку, в якому проживає позивач, шляхом встановлення загальнобудинкового лічильника газу в 2016 році було здійснено правомірно. Крім того, АТ «Сумигаз» вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду, посилаючись на наступне. 23.03.2016 року [PERSON] уклав договір на розподіл природного газу з АТ «Сумигаз», про що свідчить оплата послуг, і, відповідно з 18.11.2016 року (дата введення в експлуатацію загальнобудинкового лічильника газу) розпочався перебіг позовної давності і у позивача виникло право на подання позову. Договір розподілу є публічним та укладається з урахуванням вимог статей 633,634,641,642 Цивільного кодексу України, на невизначений строк, шляхом заявочного приєднання Споживача до умов цього Договору. Договір розподілу розміщений на офіційному веб-сайті Регулятора та Оператора ГРМ і не потребує двостороннього підписання письмової форми договору. Фактом згоди Споживача з приєднанням до умов договору розподілу (акцептування заяви приєднання) є вчинення Споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти Договір. Договір розподілу регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать Споживачам (їх постачальникам), до об`єктів Споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Статтею 257 Цивільного кодексу України визначено загальний термін позовної давності і він становить 3 роки, який сплив 18.11.2019 року. Позивач звернувся до суду 20.04.2021 року, тобто після спливу трирічного строку, а отже вважають, що строк позовної давності пропущено. Суд, дослідивши матеріали справи дійшов наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 13-16). Відповідно до Договору про надання послуг з газопостачання від 26.08.2014 року № 213786 з ПАТ по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» позивач отримує послуги з постачання газу для приготування їжі (а.с 17-18). 28.01.2021 року [PERSON] звернувся з відповідною заявою до Акціонерного товариства «СУМИГАЗ» для вирішення питань щодо встановлення індивідуального лічильника газу за рахунок коштів, передбачених ч.1 ст.3 Закону 3533-VI, та оплати спожитого газу з 01.01.2021 року за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України (а.с. 19-20). Листом від 02.02.2021 року №400-Л6-764-0221 АТ «СУМИГАЗ» в задоволенні прохання [PERSON] відмовило, обґрунтовуючи своє рішення тим, що взаємовідносини між газопостачальними підприємствами, газорозподільними підприємствами та фізичними особами (населенням) - споживачами природного газу регулюються Кодексом газорозподільних систем, затвердженим постановою НКРЕКП України від 30.09.2015 року №2494, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 року за №1379/27824, відповідно до п. 3 глави 4 розділу IX якого, визначення фактичного об`єму спожитого (розподіленого) природного газу по об`єкту побутового споживача за відповідний календарний місяць за нормами споживання, встановленими Постановою Кабінету Міністрів України можливе за умови, якщо побутовий споживач за договором розподілу природного газу не забезпечений лічильником газу. Відповідно до роз`яснень Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, у разі забезпечення споживачів загальнобудинковим вузлом обліку природного газу, порядок обліку та розрахунків природного газу споживачам, що проживають у такому будинку, повинен здійснюватися з урахуванням норм Тимчасового положення. У разі незгоди власника квартири (будинку) розраховуватися за спожитий газ за показаннями будинкового вузла обліку на будинок (групу будинків) він може встановити квартирний лічильник газу (вузол обліку) окремо на квартиру (будинок) за власні кошти. Інше чинним законодавством не передбачено. В той же час п. 2 ст. 3 ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», із змінами, внесеними згідно із Законом №2260-VІІІ від 21.12.2017 року, передбачено подальшу компенсацію таких витрат у порядку і розмірі, встановленому Кабінетом Міністрів України, який встановлюється Кабінетом Міністрів України. Для споживачів природного газу - фізичних осіб (населення), які встановлять лічильники протягом 2018 року, відповідна компенсація здійснюється протягом 12 місяців. Однак, як зазначається в листі, на сьогодні Порядок і розміри компенсації витрат на придбання та встановлення індивідуальних приладів обліку газу урядом не встановлено (а.с. 21-23). За положеннями частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 26 жовтня 2021 року (справа № 212/5836/17, провадження № 14-11цс21) в аналогічній справі дійшла наступних висновків. Відповідно до пункту 33 частини першої статті 1 Закону України від 09 квітня 2015 року № 329-VIII «Про ринок природного газу» ринок природного газу - сукупність правовідносин, що виникають у процесі купівлі-продажу, постачання природного газу, а також надання послуг з його транспортування, розподілу, зберігання (закачування, відбору), послуг установки LNG (зріджений природний газ). Ця система правовідносин може бути представлена як сукупність договорів різного виду, які укладаються суб`єктами ринку природного газу. Права та обов`язки суб`єктів ринку природного газу як сторін відповідних договорів визначаються безпосередньо зазначеним Законом. Серед споживачів окреме місце займають побутові споживачі - фізичні особи, які придбавають природний газ з метою використання для власних побутових потреб, у тому числі для приготування їжі, підігріву води та опалення своїх жилих приміщень, що не включає професійну та комерційну діяльність (пункт 23 частини першої статті 1 Закону України «Про ринок природного газу»). Серед принципів функціонування ринку природного газу пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про ринок природного газу» першочергово визначає забезпечення високого рівня захисту прав та інтересів споживачів природного газу, у тому числі забезпечення першочергового інтересу безпеки постачання природного газу, зокрема шляхом диверсифікації джерел надходження природного газу. Серед прав споживача передбачено право на отримання природного газу належної якості та кількості, фізико-хімічні показники якого відповідають встановленим нормам, відповідно до умов укладених договорів, крім випадків припинення (обмеження) постачання природного газу відповідно до вимог законодавства та умов договорів, а також безоплатне отримання інформації про обсяги та інші показники власного споживання природного газу (пункти 4, 5 частини першої статті 13 Закону України «Про ринок природного газу»). Аналогічні права визначені у типовому договорі постачання природного газу споживачам, затвердженому постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2500 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 року за № 1386/27831). З метою отримання та реєстрації достовірної інформації про обсяги і якість природного газу під час його транспортування, розподілу, постачання, зберігання та споживання здійснюється приладовий облік природного газу (частина перша статті 18 Закону України «Про ринок природного газу»). За частиною четвертою статті 18 Закону України «Про ринок природного газу» держава заохочує впровадження новітніх систем, у тому числі апаратних засобів, обліку природного газу, зокрема тих, що забезпечують можливість споживача активно управляти власним споживанням. Таким чином, приладовий облік споживання природного газу розглядається з позицій забезпечення державних гарантій прав споживачів, у тому числі побутових споживачів природного газу. Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Стаття 2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» в редакції від 10 жовтня 2015 року визначає, що постачання природного газу здійснюється за умови його комерційного обліку, зокрема, для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, у яких природний газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення, - з 1 січня 2012 року; для підігріву води та приготування їжі - з 1 січня 2016 року; тільки для приготування їжі - з 1 січня 2018 року. Тобто після зазначених дат постачання цим категоріям споживачів мало здійснюватися за умови комерційного обліку лічильниками газу, до їх настання - незалежно від наявності газових лічильників. Відповідно до приписів частини другої статті 2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» в редакції від 20 січня 2018 року загальнобудинковий лічильник газу може бути встановлений лише за згодою співвласників багатоквартирного будинку в порядку, визначеному статтею 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». До 20 січня 2018 року питання встановлення загальнобудинкового приладу обліку природного газу не було врегульоване на рівні закону, а регламентувалося підзаконними нормативно-правовими актами. Приписами абзаців третього-п`ятого пункту 4 Тимчасового положення у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 2016 року № 46) передбачено, що: - ініціювати встановлення будинкового вузла обліку на багатоквартирний будинок, групу багатоквартирних будинків, групу споживачів можуть як власник (власники) такого будинку (таких будинків) (квартир), так і оператор газорозподільної системи; - встановлення будинкового вузла обліку здійснюється згідно з Кодексом газорозподільних систем. Встановлення будинкового вузла обліку, в тому числі витрати на проектування, монтаж, здійснюється за кошти сторони, яка ініціювала встановлення такого вузла обліку; - власник (власники) будинку (будинків) (квартир), особа, відповідальна за експлуатацію будинку (будинків) (далі - експлуатаційна організація), балансоутримувач будинку (будинків) тощо та оператор газорозподільної системи зобов`язані врегулювати між собою договірні відносини щодо зняття показань будинкового вузла обліку та лічильників газу, установлених у квартирі (далі - квартирні лічильники газу) (за їх наявності), а також забезпечення можливості проведення монтажу, збереження та здійснення експлуатації будинкового вузла обліку. У разі неврегулювання зазначених питань газопостачання такому будинку, групі будинків, групі споживачів може бути припинено відповідно до законодавства. Відповідно до пункту 1 глави 5 розділу IX Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2494, за ініціативи балансоутримувача (управителя) або оператора газорозподільної системи та за їх рахунок у багатоквартирному будинку (гуртожитку) або на групу будинків (гуртожитків), мешканці яких у повному обсязі чи частково розраховуються за нормами споживання, або для цілей складання загального балансу споживання природного газу може бути організований та встановлений загальнобудинковий вузол обліку природного газу. Бадансоутримувач (управитель) не може відмовити оператору газорозподільної системи в організації та встановленні загальнобудинкового вузла обліку природного газу, якщо ці заходи здійснюються за рахунок Оператора ГРМ. З наведених положень вбачається, що до 20 січня 2018 року оператор газорозподільної системи мав право встановити загальнобудинковий лічильник природного газу, врегулювавши з власником (власниками) будинку, експлуатаційною організацією, балансоутримувачем будинку (будинків) тощо договірні відносини щодо зняття показань будинкового вузла обліку, а також забезпечити можливості проведення монтажу, збереження та здійснення експлуатації будинкового вузла обліку. Отже для встановлення загальнобудинкового лічильнику природного газу оператор газорозподільної системи не міг діяти в односторонньому порядку оскільки повинен був в договірному порядку врегулювати з власником (власниками) будинку, експлуатаційною організацією, балансоутримувачем будинку (будинків) тощо договірні відносини щодо зняття показань будинкового вузла обліку. Також відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, становить частину спільного майна багатоквартирного будинку. У свою чергу, таке майно є спільною сумісною власністю власників квартир та нежитлових приміщень будинку (частина друга статті 382 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), частина перша статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»). Таким чином, будь-яке втручання у належні до багатоквартирного будинку інженерні мережі (незалежно від місця їх розташування - всередині чи за межами будинку) є діями, які вчиняються щодо майна, належного співвласникам такого будинку на праві спільної сумісної власності. Встановлення загальнобудинкового приладу обліку газу не є винятком з цього загального висновку, адже здійснюється з безпосереднім втручанням в інженерні мережі будинку, а сам прилад обліку, будучи приєднаним до мереж будинку, стає невід`ємною складовою частиною останніх, перестає існувати як окрема річ і бути об`єктом права власності оператора газорозподільної системи. Об`єкт же права власності співвласників багатоквартирного будинку зазнає фізичних змін. За відсутності згоди співвласників такі зміни можуть кваліфікуватися або як правопорушення, або як допустиме обмеження права власності. Разом з тим відповідно до однозначних приписів частини сьомої статті 319 та частини другої статті 321 ЦК України обмеження права власності можуть бути запроваджені виключно законом. Тобто з урахуванням положень абзацу другого частини другої статті 4 ЦК України такі обмеження можуть бути встановлені виключно нормативно-правовим актом, що має юридичну силу закону України. Зазначене кореспондується із приписами пункту 7 частини першої статті 92 Конституції України, відповідно до яких правовий режим власності визначається виключно законами України. Відтак, до та після 20 січня 2018 року першочергово слід враховувати, що втручатися у газові мережі, що складають спільне майно багатоквартирного будинку, можна лише за згодою власників такого майна, яка мала бути надана в порядку, визначеному статтею 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (якщо в такому будинку створене об`єднання співвласників - у порядку статті 10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку»). У свою чергу, будь-які підзаконні нормативно-правові акти не могли встановлювати інший порядок вирішення цього питання і тим більше надавати оператору газорозподільної системи право в односторонньому порядку втручатися в газові мережі багатоквартирного будинку для встановлення загальнобудинкового лічильника. Таким чином, слід вважати, що оператор газорозподільної системи, який в односторонньому порядку встановив для багатоквартирного будинку загальнобудинковий лічильник природного газу, як до 20 січня 2018 року, так і після цієї дати діяв з порушенням вимог законодавства. Щодо питання правомірності встановлення загальнобудинкового лічильника газу можна виокремити такі режими регулювання: - до 20 січня 2018 року - за письмовою згодою споживачів відповідно до Тимчасового положення (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 16 травня 2002 р. № 620) та Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», а також за умови укладення договору щодо зняття показань з будинкового вузла обліку та квартирних лічильників газу з власником (власниками) будинку (будинків) (квартир), експлуатаційною організацією, балансоутримувачем будинку (будинків) тощо; - з 20 січня 2018 року - загальнобудинковий лічильник газу може бути встановлений лише за згодою співвласників багатоквартирного будинку відповідно до чинної редакції Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Щодо визначення обсягу спожитого газу споживачами до встановлення індивідуальних лічильників слід зазначити наступне. Положеннями Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» встановлено систему стимулів та гарантій запровадження повного комерційного (приладового) обліку та здійснення контролю за використанням ресурсів природного газу. З прийняттям цього Закону внесено зміни до Закону України від 08 липня 2010 року № 2467-VI «Про засади функціонування ринку природного газу» (який втратив чинність 01 жовтня 2015 року з прийняттям Закону «Про ринок природного газу»), відповідно до яких відпуск природного газу споживачам здійснюється за умови наявності вузла обліку природного газу. При цьому населення у разі відсутності приладів обліку природного газу споживає газ за нормами, встановленими законодавством, до строків, передбачених у частині першій статті 2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Однак як норми Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», так і норми Закону України «Про ринок природного газу» не ставлять у залежність визначення обсягу споживання населенням природного газу від наявності чи відсутності загальнобудинкового лічильника газу. Закон України від 21 грудня 2017 року № 2260-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» щодо порядку встановлення лічильників споживачам природного газу» змінив строк постачання природного газу, яке здійснюється за умови його комерційного обліку в частині населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, у яких природний газ використовується тільки для приготування їжі, - з 1 січня 2021 року. Ці зміни набули чинності 20 січня 2018 року. Отже, з 1 січня 2018 року почало діяти правило про облік до моменту встановлення лічильників газу за нормами споживання, визначеними Кабінетом Міністрів України. Це положення не пов`язується з наявністю загальнобудинкового лічильника газу. Таким чином, законодавчими актами передбачено лише два механізми обчислення обсягу спожитого газу: - за даними лічильників газу; - за встановленими Кабінетом Міністрів України нормами споживання. Відповідно до абзацу сьомого пункту 3 глави 4 розділу IX Кодексу газорозподільних систем, якщо побутовий споживач, який не забезпечений лічильником природного газу (індивідуальним або загальнобудинковим), відмовляється від його встановлення за рахунок оператора ГРМ (що підтверджується актом про порушення, складеним відповідно до вимог глави 5 розділу XI цього Кодексу), фактичний об`єм спожитого (розподіленого/поставленого) природного газу (алокація) по побутовому споживачу за відповідний календарний місяць визначається за граничними об`ємами споживання природного газу населенням, визначеними у додатку 10 до цього Кодексу. Тому для застосування такої санкції, як визначення фактичного об`єму спожитого (розподіленого/поставленого) природного газу за граничними об`ємами споживання природного газу населенням, має бути встановлений факт відмови споживача, який не забезпечений лічильником природного газу (індивідуальним або загальнобудинковим), від його встановлення за рахунок оператора ГРМ. Таким чином, у разі невстановлення населенню у строки, зазначені у частині першій статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», лічильників газу з вини суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу (до 01 січня 2021 року) на відповідній території, припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється, а його облік до моменту встановлення лічильників газу здійснюється за нормами споживання, визначеними Кабінетом Міністрів України. Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступлення від викладеного вище висновку, оскільки, як уже зазначалося в тексті цієї постанови, будь-яке втручання у належні до багатоквартирного будинку інженерні мережі (незалежно від місця їх розташування - всередині чи за межами будинку) є діями, які вчиняються щодо майна, належного співвласникам такого будинку на праві спільної сумісної власності. Встановлення загальнобудинкового приладу обліку газу не є винятком з цього загального висновку, адже здійснюється з безпосереднім втручанням в інженерні мережі будинку, а сам прилад обліку, будучи приєднаним до мереж будинку, стає невід`ємною складовою частиною останніх, перестає існувати як окрема річ і бути об`єктом права власності оператора газорозподільної системи. Об`єкт же права власності співвласників багатоквартирного будинку зазнає фізичних змін. За відсутності згоди співвласників такі зміни можуть кваліфікуватися або як правопорушення, або як обмеження права власності. Втручатися у газові мережі, що складають спільне майно багатоквартирного будинку, до та після 20 січня 2018 року можна було лише за згодою власників такого майна, що мала бути надана в порядку, визначеному статтею 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (якщо в такому будинку створене об`єднання співвласників - у порядку статті 10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку»). У свою чергу, будь-які підзаконні нормативно-правові акти не могли встановлювати інший порядок вирішення цього питання і тим більше надавати оператору газорозподільної системи право в односторонньому порядку втручатися в газові мережі багатоквартирного будинку для встановлення загальнобудинкового лічильника. Судом встановлено, що при обладнанні у 2017 році загальнобудинковим лічильником газу будинку [ADDRESS] , немає згоди власників будинку, що мала бути надана в порядку, визначеному статтею 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». Крім того, відсутні дані про те, що позивачі відмовилися від встановлення їм індивідуальних лічильників природного газу і чинили перешкоди представникам ПАТ по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» у доступі до будинку для встановлення лічильника природного газу, а, навпаки, у січні 2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою, у якій просив встановити йому індивідуального лічильника обліку споживання природного газу. З огляду на викладене односторонні дії газорозподільної організації щодо встановлення загальнобудинкового лічильника газу за відсутності договірних відносин та без згоди на це співвласників відповідного багатоквартирного будинку слід однозначно кваліфікувати як протиправні незалежно від того, вчинені вони до 20 січня 2018 чи після цієї дати. У разі невстановлення населенню у строки, зазначені у частині першій статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», лічильників газу з вини суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу (до 01 січня 2021 року) на відповідній території, припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється, а його облік до моменту встановлення лічильників газу здійснюється за нормами споживання, визначеними Кабінетом Міністрів України. Також у згаданій Постанові Великої Палати Верховного Суду вказано наступне. 23 березня 2016 року Кабінет Міністрів України як повноважний суб`єкт, прийняв постанову № 203 «Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників» (далі - постанова № 203), що мала усунути неналежний стан правового регулювання у відносинах між постачальником та споживачем природного газу, який немає лічильника. В подальшому 30 травня 2018 року Окружний адміністративний суд міста Києва ухвалив рішення у справі № 826/2507/18 про задоволення позову, зокрема, визнав протиправною та нечинною постанову № 203. 9 серпня 2018 року Київський апеляційний адміністративний суд та 27 листопада 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду залишили без змін рішення суду першої інстанції. 30 січня 2019 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 63 «Деякі питання споживання природного газу побутовими споживачами» (далі - постанова № 63), якою, зокрема, затвердив норми споживання природного газу побутовими споживачами природного газу у разі відсутності лічильників та установив, що не допускається нарахування та облік заборгованості на особовому рахунку побутового споживача за природний газ, яка виникла у зв`язку з втратою чинності постановами № 237 та № 203. 21 лютого 2019 року Окружний адміністративний суд міста Києва постановив ухвалу у справі № 640/2305/19, якою забезпечив позов шляхом зупинення дії зазначених пунктів постанови № 63. 27 лютого 2019 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 143 «Питання споживання природного газу» (далі - постанова № 143), яка за змістом відповідає нормам постанови № 63, однак дія яких булу зупинена судом у справі № 640/2305/19. Зокрема, уряд у постанові № 143 затвердив норми споживання природного газу побутовими споживачами природного газу у разі відсутності лічильників та установив, що не допускається нарахування та облік заборгованості на особовому рахунку побутового споживача за природний газ, яка виникла у зв`язку з втратою чинності постановами № 237 та № 203. 14 серпня 2019 року Окружний адміністративний суд міста Києва у справі № 640/2305/19 ухвалив рішення про часткове задоволення позову та визнання протиправними дій Кабінету Міністрів України, зокрема, щодо прийняття зазначених пунктів постанови № 63. 13 листопада 2019 року Шостий апеляційний адміністративний суд прийняв постанову, якою залишив без змін рішення суду першої інстанції. 10 січня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Кабінету Міністрів України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 серпня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2019 року. 13 лютого 2020 року Окружний адміністративний суд міста Києва у справі № 640/13591/19 ухвалив рішення про задоволення позову та визнання протиправними дії Кабінету Міністрів України, зокрема, щодо прийняття зазначених пунктів постанови № 143. 2 червня 2020 року Шостий апеляційний адміністративний суд прийняв постанову, якою залишив без змін рішення суду першої інстанції. 8 липня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду відкрив касаційне провадження за касаційною на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 лютого 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 2 червня 2020 року. Враховуючи зазначене, виникла прогалина у правовому регулюванні відносин щодо споживання населенням природного газу за відсутності лічильників (додатково див. пояснювальну записку до проєкту Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про ринок природного газу» та інших законів щодо забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу»; http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/zweb2/webproc4_1?pf3511=69533). У Конституції України встановлено, що Україна є соціальною, правовою державою (стаття 1); права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3); держава забезпечує соціальну спрямованість економіки (частина четверта статті 13). Конституційний Суд України в абз. 2 п.п. 4.1 п. 4 мотивувальної частини рішення від 02.11.2004 № 15-рп/2004 вказав, що «верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо». Одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності. Велика Палата Верховного Суду вважає що, особи розраховують на стабільність та усталеність юридичного регулювання, тому часті та непередбачувані зміни законодавства перешкоджають ефективній реалізації ними прав і свобод, а також підривають довіру до органів державної влади, їх посадових і службових осіб. Однак очікування осіб не можуть впливати на внесення змін до законів та інших нормативно-правових актів. У Доповіді «Верховенство права», схваленій Європейською Комісією «За демократію через право» на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26.03.2011) (CDL-AD(2011)003rev) також зазначено, що держава зобов`язана дотримуватись законів, які запровадила, і застосовувати їх у передбачуваний спосіб та з логічною послідовністю; передбачуваність означає, що закон має бути… проголошений наперед - до його застосування, та має бути передбачуваним щодо його наслідків: він має бути сформульований з достатньою мірою чіткості, аби особа мала можливість скерувати свою поведінку (п. 44); юридична визначеність вимагає, щоб юридичні норми були чіткими і точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишались передбачуваними (п. 46); юридична визначеність також означає, що держава загалом повинна дотримуватись узятих на себе певних зобов`язань, виконувати покладені на неї певні функції чи виголошені нею перед людьми певні обіцянки (поняття «законні очікування») (п. 48). Велика Палата Верховного Суду бере до уваги те, що позивачі мають правомірні очікування стосовно законності й дійсності юридичних актів, які приймають органи публічної влади. Триваюча ситуація невизначеності сама по собі становить непропорційний тягар для особи (див mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04) § 77). Застосування норм споживання комунальних послуг не може погіршуватися невизначеністю дії нормативних актів, яким вони затверджуються. Отже, у разі виникнення спору в умовах відсутності юридичної визначеності у правовому регулюванні щодо застосовних норм споживання природного газу суд повинен застосовувати останні норми споживання природного газу, які затвердив Кабінет Міністрів України (незалежно від втрати чинності відповідною постановою, зокрема від визнання її нечинною чи скасування), до затвердження нових норм споживання природного газу. У спірний період такими постановами Кабінету Міністрів України слід вважати: - постанову Кабінету Міністрів України від 23 березня 2016 року № 203 «Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників», якою затверджені норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, що підлягають застосуванню до послуг з постачання природнього газу населенню з 01 лютого 2016 року і до 07 лютого 2019 року; - постанову Кабінету Міністрів України від 30 січня 2019 року № 63 «Деякі питання споживання природного газу побутовими споживачами», якою затверджені норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, що підлягають застосуванню до послуг з постачання природнього газу населенню з 08 лютого 2019 року і до 06 березня 2019 року; - постанову Кабінету Міністрів України від 27 лютого 2019 року № 143 «Питання споживання природного газу», якою затверджені норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, що підлягають застосуванню до послуг з постачання природнього газу населенню з 07 березня 2019 року (і до затвердження Кабінетом Міністрів України нових норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників). Відтак, Велика Палата вважає, що односторонні дії газорозподільної організації щодо встановлення загальнобудинкового лічильника газу необхідно кваліфікувати не тільки в контексті застосування попередньої та чинної редакцій Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», а також у контексті норм про зміст, допустимі обмеження та непорушність права власності (Конституція України, ЦК України, Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»). Односторонні дії газорозподільної організації щодо встановлення загальнобудинкового лічильника газу без згоди на це співвласників відповідного багатоквартирного будинку слід кваліфікувати як протиправні незалежно від того, вчинені вони до 20 січня 2018 року чи після цієї дати. Дії газорозподільної організації щодо визначення обсягів спожитого природного газу до 01 січня 2021 року на підставі показників загальнобудинкового лічильника газу будуть правомірними за одночасного дотримання таких умов: у споживачів не встановлені індивідуальні лічильники обліку газу; загальнобудинковий лічильник газу встановлений з дотриманням положень законодавства, зокрема за наявності згоди на це співвласників відповідного багатоквартирного будинку. За відсутності хоча б однієї з указаних умов дії газорозподільної організації щодо визначення обсягів спожитого природного газу до 01 січня 2021 року на підставі показників загальнобудинкового лічильника газу суперечитимуть як Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», так і приписам законодавства про зміст, допустимі обмеження та непорушність права власності (Конституція України, ЦК України, Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»). Законодавство передбачає два механізми визначення обсягу спожитого споживачами газу до встановлення індивідуальних лічильників: за показаннями загальнобудинкового лічильника та за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України. Якщо з будь-яких причин установити загальнобудинковий лічильник природного газу у певний проміжок часу з дотриманням вимог чинного законодавства (зокрема, внаслідок відсутності згоди співвласників будинку) не виявляється можливим, то визначення обсягу спожитого споживачами газу до встановлення індивідуальних лічильників має відбуватися за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України. У разі виникнення спору в умовах відсутності юридичної визначеності у правовому регулюванні щодо застосовних норм споживання природного газу суд повинен застосовувати останні норми споживання природного газу, які затвердив Кабінет Міністрів України (незалежно від втрати чинності відповідною постановою, зокрема від визнання її нечинною чи скасування), до затвердження нових норм споживання природного газу. З урахуванням викладеного, позов підлягає задоволенню. При цьому посилання відповідача на пропущення строку звернення до суду не заслуговують на увагу, оскільки про порушення свого права позивач дізнався лише у 2021 році після звернення з відповідною заявою до АТ «Оператор газорозподільної системи «Сумигаз» для вирішення питання щодо встановлення в його квартирі індивідуального лічильника обліку газу, на що отримав відмову. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (статті 257 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 254 ЦК України строк, обчислюваний роками, спливає у відповідні місяць і число останнього року цього строку, а коли він обчислюється місяцями, то у відповідне число останнього місяця строку. За загальним правилом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача.

Outcome: approved