Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-12 00:00:00

4 березня 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтував тим, що 15.10.2010 р. о 17 год. 40 хв. на пр. Правди, е/о 534 у м. Дніпропетровську сталася дорожньо - транспортна пригода за участю автомобілів «Міцубісі Спейстар» н/з [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] та автомобілем «Фіат Пунто» н/з [NUMBER], що належить [PERSON], під керуванням водія [PERSON] В результаті ДТП було пошкоджено автомобіль «Фіат Пунто» н/з [NUMBER], який належить [PERSON]. Розмір матеріального збитку, завданого [PERSON], внаслідок ДТП, склав 18027,18 гривень. Суму заподіяного збитку, за вирахуванням ПДВ, в розмірі 15022,65 гривень, позивач сплатив [PERSON], а також здійснив оплату послуг аварійного комісара у розмірі 200 гривень. За Постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30.12.2010 року, винним у скоєнні правопорушення, визнано водія автомобіля «Міцубісі Спейстар», н/з [NUMBER], [PERSON]. Позивач просить суд стягнути з відповідача виплачену потерпілій особі суму страхового відшкодування в розмірі 15222,65 гривень, витрат на правову допомогу у розмірі 2000 гривень, а також сплачений судовий збір. Від представник позивача надійшла заява про розгляд справи без їх участі в якій він не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явилася. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає суду підстави для застосування положень ст.ст. 224, 225 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Суд встановив, що 15 жовтня 2010 року о 17 год. 40 хв. на пр. Правди, е/о 534 у м. Дніпропетровську сталася дорожньо - транспортна пригода за участю автомобілів «Міцубісі Спейстар» н/з [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] та автомобілем «Фіат Пунто» н/з [NUMBER], що належить [PERSON], під керуванням водія [PERSON]. В результаті ДТП було пошкоджено автомобіль «Фіат Пунто», який належить [PERSON]. За висновком експерта - автотоварознавця Крутінь В.І., розмір завданих збитків [PERSON], внаслідок ДТП, склав 18027,18 гривень (а.с.10-22). Суму заподіяного збитку, без урахування ПДВ, в розмірі 15022,65 гривень, позивач компенсував [PERSON] на підставі підпункту „а" пункту 41.1 статті 4.1 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", про що свідчить платіжне доручення № 1186 від 22.03.2011 року (а.с.26). Крім того, позивачем здійснено оплату послуг аварійного комісара, залученого для збору документів, в розмірі 200 гривень (а.с.27-29). За Постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30.12.2010 року, винним у скоєнні правопорушення за ст. 124 КУпАП, визнано водія автомобіля «Міцубісі Спейстар», н/з [NUMBER], [PERSON] (а.с.23). Відповідно до підпункту 38.2.1 пункту 38.2. статті 38 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону. Згідно з ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлено законом. Статтями 1187, 1188 ЦК України, пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 (зі змінами) „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одному з володільців підвищеної небезпеки з вини іншого - відшкодовується винним. Аналізуючи встановлені судом факти та співвідношуючи їх з наведеними нормами, суд доходить висновку про те, що вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню в частині стягнення понесених витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування в сумі 15022,65 гривень а також витрати на оплату залучення аварійного комісара в розмірі 200 гривень. За змістом ст. 84 ЦПК України, витрати на правову допомогу - це витрати сторін та третіх осіб, які вони несуть у зв'язку із оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, котрі беруть участь у справі. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною і особою, яка надає правову допомогу. Відповідно до ст. 33 Правил адвокатської етики, схвалених Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України 01.10.99 р., єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Гонорар, отримуваний адвокатом за надання правової допомоги, повинен бути законним за формою і порядком внесення і розумно обґрунтованим за розміром. Розмір гонорару і порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчить про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам, наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу. Платіжне доручення № 14 від 08.01.2014 року про сплату авансу є недопустимими доказом понесених витрат на правову допомогу, оскільки в ньому не вказано саме за які послуги надається правова допомога, якій особі вона надавалася та по якій саме справі. Таким чином, в частині стягнення на користь позивача понесених ним витрат на правову допомогу слід відмовити. В порядку визначеному ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу - не здійснювалося.

Outcome: partial