Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-03 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до Держави України (державний орган - Державна казначейська служба України) в якому просить стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання з рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів державної влади, за бюджетною програмою 3504030 на користь позивача 100000 гривень моральної шкоди та віднести судові витрати за рахунок відповідача. В обґрунтування позову покликається на те, що в провадженні Снятинського районного суду Івано-Франківської області знаходиться справа № 342/1278/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» (далі - ТзОВ «Вердикт Фінанс») до [PERSON] , [PERSON] , Приватного підприємства «Верес» (далі - ПП Верес), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача: ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» про стягнення заборгованості в сумі 119954,61 гривень, яка була передана на розгляд до Снятинського районного суду відповідно до розпорядження Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 15.02.2019. [PERSON] 02.05.2019 отримала судову повістку в даній справі про виклик в судове засідання на 15.05.2019, що відбудеться в Снятинському районному суді. З ЄДРСР 03.05.2019 їй стала відомою ухвала Снятинського районного суду від 26 лютого 2019 року у справі № 342/1278/17 (суддя Собко В.М.) про те, що за позовом ТзОВ "Вердикт Фінанс" до ОСОБА 1 (очевидно, [PERSON] ), ОСОБА 2 (очевидно, [PERSON] ), ПП "Верес", треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача: ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» про стягнення заборгованості цивільну справу прийнято до провадження, призначено підготовче засідання в приміщенні Снятинського районного суду на 13 год. 26.03.2019; визначено обов`язки відповідача щодо подання відзиву, повідомлено про право пред`явити зустрічний позов. В порушення вимог ч. 1 ст. 190 ЦПК України копію ухвали від 26 лютого 2019 року, копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів не надіслано жодному відповідачу у справі № 342/1278/17, в тому числі й [PERSON] . Позивач покликається на те, що неодноразово, в період з 26 лютого 2019 року до 30 липня 2019 року, [PERSON] вручала Снятинському районному суду свої заяви з проханням надіслати (вручити) їй копію ухвали Снятинського районного суду від 26 лютого 2019 року у справі № 342/1278/17, яка не була їй надіслана. Однак, на час звернення в суд з даним позовом, копію вищезазначеної ухвали [PERSON] не отримала. Ухвалу Снятинського районного суду від 09 липня 2019 року в справі №342/1278/17, якою було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду, не надіслано жодному відповідачу по справі, в тому числі і їй, хоча в судовому засіданні 09.07.2019 вона не приймала участі. Також позивач [PERSON] в позовній заяві зазначає, що Снятинський районний суд при розгляді справи №342/1278/17 не дотримувався процесуального законодавства України, надавав незаконні переваги позивачу та був упередженим щодо відповідача [PERSON] . Закривши підготовче провадження та призначивши зазначену справу до судового розгляду, не вручивши відповідачу [PERSON] копію ухвали від 26.02.2019, Снятинський районний суд позбавив її права подати відзив на позовну заяву і всі письмові докази, що підтверджують заперечення проти позову, як передбачено ст. 191 ЦПК України, а також позбавив передбаченого ст. 193 ЦПК України права пред`явити зустрічний позов. Снятинський районний суд порушив принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, створив позивачу більш сприятливі, аніж відповідачу, умови в розгляді справи № 342/1278/17. Також [PERSON] вважає, що Снятинський районний суд порушив основні засади судочинства, закріплені в ст. 129 Конституції України, порушив Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифіковану Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Завдану внаслідок незаконних та протиправних дій Снятинського районного суду моральну шкоду, з посиланням на рішення ЄСПЛ у справі «Віктор Назаренко проти України», щодо неналежного повідомлення сторони справи про прийняті процесуальні рішення і порушує право на справедливий суд, позивач [PERSON] оцінює у сумі сто тисяч гривень, яку просить стягнути в її користь з Державного бюджету. Ухвалою суду від 23.09.2019 відкрито провадження в даній справі. 08.11.2019 відбулось підготовче засідання, до судового розгляду справу призначено на 04.12.2019. В судове засідання сторони, їх представники не прибули, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку. Від позивача 03.12.2019 до суду поступила заяви про проведення судового засідання 04.12.2019, в тому числі з дослідження доказів, доданих позивачем до її позовної заяви від 16.09.2019, без її участі. Від представника відповідача Державної казначейської служби України до суду поступило письмове клопотання про розгляд справи № 342/1118/19 у відсутності представника ДКСУ. Передбачених ч.1 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи. Відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідач Державна казначейська служба України надіслала до суду відзив на позовну заяву по даній справі, в якому зазначає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Обгрунтовує відзив тим, що жодним нормативно-правовим актом не передбачено покладання відповідальності на ДКС України за дії інших органів чи органів місцевого самоврядування. Державна казначейська служба України не є головним розпорядником бюджетних коштів, не може надати будь-яких фактичних даних, на підставі яких суд може встановити наявність або відсутність обставин, що стосуються предмета спору. Згідно ст.ст. 92,95 Конституції України встановлення будь-яких видатків держави передбачаються законом про Державний бюджет України. Відповідно до ст. 62 Конституції України матеріальна і моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі у разі скасування вироку як неправосудного. Відповідно до ч.5 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення у цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ні норми Конституції України, ні вищезазначені норми ЦК України, ні Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачають правової підстави відшкодування моральної шкоди, завданої діями суду щодо не направлення позивачу копії ухвали від 26.02.2019, позовної заяви та доданих до неї документів по справі № 342/1278/17. Позивачем не зазначено, в чому саме полягає завдання їй моральної шкоди, а також не зазначено з яких міркувань виходила позивач, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Дослідивши матеріали справи, надані письмові докази, суд дійшов наступного. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ч. 1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Ч.1 ст.13 ЦПК України визначає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що позивач в даній справі [PERSON] зверталася до Снятинського районного суду з заявами з процесуальних питань в цивільній справі № 342/1278/17, по якій вона є одним із трьох відповідачів. 06.05.2019 вона подавала заяву про надсилання їй копії ухвали суду від 26.02.2019; 15.05.2019 вона подавала заяву про проведення судового засідання 15 травня 2019 р. без її участі; 11.06.2019 вона подавала заяву про надсилання їй копії ухвали суду від 26.02.2019 та про проведення судового засідання 11 червня 2019 без її участі; 31.07.2019 року [PERSON] надсилала через ПАТ «Укрпошта» заяву про надсилання їй копії ухвали від 26.02.2019 та про проведення судового засідання 06 серпня 2019 без її участі. Копія заяви [PERSON] про надання інформації, датована 12 липня 2019 р., містить відмітку про одержання її Снятинським районним судом 11.09.2019. В цій заяві позивач просить надати їй в електронному і в письмовому вигляді інформацію із автоматизованої системи документообігу суду, в якій вказати перелік всіх вхідних та вихідних документів, які стосуються справи № 342/1278/17, що були зареєстровані в автоматизованій системі документообігу суду в порядку їх надходження в 2019 році. В підтвердження своїх позовних вимог позивач [PERSON] надала суду копію заяви іншого відповідача по справі № 342/1278/17 - [PERSON] про відвід судді Снятинського районного суду Собко В.М., в якій заявник покликається на те, що він звернувся з позовом до Держави Україна (державного органу - Державної казначейської служби України) про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями Снятинського районного суду. Також суду надана роздрукована з ЄДРСР ухвала Снятинського районного суду від 12.09.2019, якою задоволена заява Кедика Михайла Романовича, який також діє в інтересах ПП «Верес» про відвід головуючому судді Снятинського районного суду Собко В.М. З наведеного вбачається, що позивач не згідна з певними діями працівників Снятинського районного суду, зокрема, з діями у зв`язку із поданими нею заявами з процесуальних питань по справі № 342/1278/17 та у зв`язку з ненаправленням їй певних процесуальних документів, які, як стверджує позивач, їй не надсилались. Інформації про те, на якій стадії розгляду перебуває справа № 342/1278/17 позивач не надала, також не надала інформації, чи оскаржувала рішення суду в цій справі до апеляційного чи касаційного суду. Позивачем не доведено, і не надано суду відомостей про те, що у неї були будь-які перешкоди, щоб ознайомитись особисто або через свого представника з матеріалами справи, по якій вона неодноразово подавала особисто заяви до канцелярії Снятинського районного суду, на яких міститься відмітка про отримання. Крім вищезазначених, [PERSON] не подала інших доказів, які б доводили обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог про стягнення з Держави України в особі Державної казначейської служби України шляхом списання з рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів державної влади, за бюджетною програмою 3504030 на користь позивача 100000 гривень моральної шкоди. Згідно з частиною першою статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. У статтях 62, 126, 129 Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись в порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності суддів і заборону втручання у вирішення справи належним судом. Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини. Отже, законність процесуальних судових рішень і дій (бездіяльності) суду, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову порушуватиме принцип незалежності суддів і заборону втручання у вирішення справи належним судом. Відповідно до ст. 4 ст.58 ЦПК України держава, територіальна громада бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник. За змістом частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Окрім цього, відповідно до ст. 174 ЦК України держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення. При цьому, відповідно до ст. 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов`язаннями держави. Механізм представництва держави зумовлюється її внутрішньою побудовою: у цивільних відносинах носієм цивільних прав та обов`язків є держава, а виразником державного (публічного) інтересу - правомочні та зобов`язані особи. Виступаючи стороною у цивільній справі, держава є носієм цивільних процесуальних прав та обов`язків, у той час як виразником інтересів держави в суді та безпосередніми учасниками відповідних правовідносин виступають уповноважені державою суб`єкти - органи державної влади, організації, посадові особи, яким держава делегує свої права та обов`язки, що закріплюються у відповідних нормативно - правових документах. Відповідно до п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 215 від 15.04.2015 Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів, і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Одним із основних завдань Казначейства є реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів (п.3 Положення). Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення). Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок). Згідно пункту 35 Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин, яка у цих правовідносинах бере участь через орган Казначейської служби як розпорядника бюджетних коштів. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18). Наведене свідчить, що позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої бездіяльністю суду має бути заявлений до держави, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади, а не до Державної казначейської служби України, з повноважень та завдань якої не вбачається, що цей орган несе відповідальність за шкоду, завдану судами в результаті протиправної бездіяльності. Вирішити з позивачем питання про залучення іншого відповідача, відповідно до положень статей 13,49,51 ЦПК України, суд не мав можливості, так як в підготовче засідання позивач не прибула, просила проводити розгляд справи без її участі. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] до відповідача Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органів державної влади, - за безпідставністю позовних вимог. Питання судових витрат вирішується судом відповідно до ч. 7 ст.141 ЦПК України. На підставі ст.ст. 15,16, 23, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України,

Outcome: dismissed