Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-19 00:00:00

23 червня 2020 року [PERSON] через свого представника адвоката Мицик О.В. звернувся до Рівненського міського суду з позовом до Прокуратури Рівненської області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури. В обґрунтування позову [PERSON] вказує, що 26 січня 2017 року слідчим в особливо важливих справах слідчого відділу прокуратури Рівненської області Масловим В.Г. його довірителю - [PERSON] було оголошено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 358 КК України, по кримінальному провадженню №42016180000000198. Зазначає, що 30 січня 2017 року складено обвинувальний акт, відповідно до якого 16.01.2015 р., на виконання вказівки начальника Рівненської митниці ДФС Вавровського O.A. , водій легкового автомобіля відділу матеріально-технічного забезпечення, утримання нерухомого майна та зв`язку управління інфраструктури Рівненської митниці ДФС України [PERSON] , здійснив рух службовим автомобілем «Шкода Октавія А5», який був за ним закріплений, разом із [PERSON] , із м. Рівного до м. Києва та з м. Києва до м. Рівного. Однак [PERSON] було складено завідомо неправдивий офіційний документ, на підставі якого відбувався рух службового автомобіля, а саме подорожній лист СЛА №0008 від 16.01.2015 р., до якого були внесені завідомо недостовірні відомості про фактичний рух службового автомобіля за маршрутом: Рівне - Кузнецовськ - Удрицьк - Рівне, Рівне по місту. 03.06.2015 р. на виконання вказівки Вавровського O.A. , [PERSON] здійснив рух службовим автомобілем, разом із [PERSON] , із м. Рівне до м. Київ та з м. Київ до ж Рівне. Однак, [PERSON] було складено завідомо неправдивий офіційний документ - подорожній лист СЛА № 0200 від 03.06.2015 р., до якого було внесено завідомо неправдиві відомості про фактичний рух службового автомобіля за маршрутом: Рівне по місту, Рівне - Сарни - Кузнецовськ - Удрицьк - Рівне. Після цього, [PERSON] , у період часу з січня 2015 року по червень 2015 року, діючи умисно, достовірно знаючи, що складені ним офіційні документи - подорожні листи службового легкового автомобіля серії CЛA № 0008 від 16.01.2015р. та серії CЛA №0200 від 03.06.2015 р., містять недостовірні відомості про фактичний рух службового автомобіля, надав їх для посвідчення начальнику Рівненської митниці ДФС України [PERSON] , який їх посвідчив на предмет правильності записів у вказаних документах, шляхом накладення штампу (факсиміле) власного підпису, надавши їм статусу офіційних документів. У подальшому, на підставі складених [PERSON] завідомо підроблених офіційних документів, бухгалтерією Рівненської митниці ДФС у відповідності до відомості списання пального на транспортний засіб «Шкода Октавія А5» за січень 2015 року та червень 2015 року проведено списання паливно-мастильних матеріалів у кількості 44,6 л на загальну вартість 610,57 гривень та у кількості 42,6 л, загальною вартістю 905,25 гривень, відповідно. Вказує, що вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 12.03.2019 року [PERSON] визнано невинуватим в пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 358 КК України, та виправдано за відсутністю в діях складу злочину. Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 09.07.2019 року вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 12.03.2019 року залишено без змін. Зазначає, що в результаті незаконних дій органу досудового розслідування та прокуратури Мельничук О.В. в період з 26.01.2017 року по 09.07.2019 року незаконно перебував під судом і слідством, що в загальному становить двадцять дев`ять місяців та тринадцять днів. Вказує, що у зв`язку з явно незаконним притягненням до кримінальної відповідальності позивач був змушений звернутись за юридичною допомогою та, відповідно, понести значні витрати на отримання правової допомоги. Зокрема, в період за надання правової допомоги було сплачено грошові кошти в розмірі 49 500 грн. 00 коп. Крім того, за-час незаконного перебування під слідством та судом, Позивач також зазнав істотної моральної шкоди у вигляді психічних страждань, перебування у стані безперервного нервового стресу внаслідок перебування у стані невизначеності, що підсилювався розумінням своєї невинуватості. У зв`язку з цим звертається до суду за даним позовом. В судовому засіданні представник позивача в режимі відео конференції Мицик О.В. позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав та мотивів, які наведені у позовній заяві. Просив позов задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача прокуратури Рівненської області Музичук Т.С. просила у задоволенні позову відмовити, з мотивів наведених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заявлений позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи у їх сукупності та взаємозв`язку і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК). Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом встановлено, що 26 січня 2017 року слідчим в особливо важливих справах слідчого відділу прокуратури Рівненської області Масловим В.Г. - [PERSON] було оголошено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 358 КК України, по кримінальному провадженню №42016180000000198. 30 січня 2017 року складено обвинувальний акт, відповідно до якого 16.01.2015 р., на виконання вказівки начальника Рівненської митниці ДФС Вавровського O.A. , водій легкового автомобіля відділу матеріально-технічного забезпечення, утримання нерухомого майна та зв`язку управління інфраструктури Рівненської митниці ДФС України [PERSON] , здійснив рух службовім автомобілем «Шкода Октавія А5», який був за ним закріплений, разом із [PERSON] , із м. Рівного до м. Києва та з м. Києва до м. Рівного. Однак [PERSON] було складено завідомо неправдивий офіційний документ, на підставі якого відбувався рух службового автомобіля, а саме подорожній лист СЛА №0008 від 16.01.2015 р., до якого були внесені завідомо недостовірні відомості про фактичний рух службового автомобіля за маршрутом: Рівне - Кузнецовськ - Удрицьк - Рівне, Рівне по місту. 03.06.2015 р. на виконання вказівки Вавровського O.A. , [PERSON] здійснив рух службовим автомобілем, разом із [PERSON] , із м. Рівне до м. Київ та з м. Київ до ж Рівне. Однак, [PERSON] було складено завідомо неправдивий офіційний документ - подорожній лист СЛА № 0200 від 03.06.2015 р., до якого було внесено завідомо неправдиві відомості про фактичний рух службового автомобіля за маршрутом: Рівне по місту, Рівне - Сарни - Кузнецовськ - Удрицьк - Рівне. Після цього, [PERSON] , у період часу з січня 2015 року по червень 2015 року, діючи умисно, достовірно знаючи, що складені ним офіційні документи - подорожні листи службового легкового автомобіля серії [NUMBER] від 16.01.2015р. та серії CЛA №0200 від 03.06.2015 р., містять недостовірні відомості про фактичний рух службового автомобіля, надав їх для посвідчення начальнику Рівненської митниці ДФС України [PERSON] , який їх посвідчив на предмет правильності записів у вказаних документах, шляхом накладення штампу (факсиміле) власного підпису, надавши їм статусу офіційних документів. У подальшому, на підставі складених [PERSON] завідомо підроблених офіційних документів, бухгалтерією Рівненської митниці ДФС у відповідності до відомості списання пального на транспортний засіб «Шкода Октавія А5» за січень 2015 року та червень 2015 року проведено списання паливно-мастильних матеріалів у кількості 44,6 л на загальну вартість 610,57 гривень та у кількості 42,6 л, загальною вартістю 905,25 гривень, відповідно. Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 12.03.2019 року [PERSON] визнано невинуватим в пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 358 КК України, та виправдано за відсутністю в діях складу злочину. Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 09.07.2019 року вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 12.03.2019 року залишено без змін. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону № 266/94-ВР (стаття 1 зазначеного Закону). Пунктом 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду. Відповідно до пункту п`ятого статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Згідно зі ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством. Як роз`яснено у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. З урахуванням викладеного розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», установлено з 1 січня 2020 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 4723 гривні. Встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивач [PERSON] перебував під слідством та судом з 26 січня 2017 року по 09 липня 2019 року, тобто 29 місяців та 13 днів, тому мінімально встановлений розмір відшкодування моральної шкоди становить 138947 гривень 33 копійок (4723*23 місяців та 13 днів). Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відшкодування шкоди (у тому числі моральної) здійснюється за рахунок коштів державного бюджету. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року). Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 10 частини першої статті 3 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України)). Відповідно до частини першої статті 43 КПК України виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили. Надання особі статусу виправданого зумовлює появу у такої особи певних прав. Частина третя статті 43 КПК України передбачає, що виправданий має права обвинуваченого, передбачені статтею 42 цього Кодексу, в обсязі, необхідному для захисту на відповідній стадії судового провадження. У статті 42 КПК України міститься широке коло прав, одним із яких є право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не підтвердилися. Також однією з новел чинного КПК України є глава під назвою «Відшкодування (компенсація) шкоди у кримінальному провадженні, цивільний позов», згідно зі статтею 130 якої шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом. На теперішній час таким законом є Закон 266/94-ВР, прийнятий ще у 1994 році, сфера дії якого поширюється на широке коло суб`єктів, у тому числі на виправданих. Отже, внаслідок ухвалення судом виправдувального вироку, позивач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає у силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону 266/94-ВР. Позивач за захистом свого порушеного права звернувся у порядку цивільного судочинства, із позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Вказані висновки узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18). Не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що позивачем не доведено належним чином понесення витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні. Отже, незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, завдана шкода відшкодовується державою у повному обсязі. Згідно з пунктом 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягають також поверненню суми, зокрема сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги. Внаслідок постановлення виправдувального вироку суду позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги, і право на таке відшкодування виникає згідно прямої вказівки закону. Аналогічні висновки стосовно стягнення майнової шкоди у розмірі витрат громадянина, сплачених ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 333/7311/16-ц (провадження № 61-32057св18). Відповідно до частини першої, третьої статті 12, частини першої, шостої статті 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.ст. 1, 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договором про надання правової допомоги. Рішення Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "EastYWest Alliance Limited про ти України" (заява №19336/04, п. 269) вказує, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 19 лютого 2020 року Великою Палатою Верховного Суду прийнято додаткову постанову у справі №755/9215/15- ц (провадження №14-382цс19), де зроблено такі правові висновки. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом з тим, чинне цивільне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Як вбачається із матеріалів справи представником відповідача таке клопотання заявлено не було. Позивач надав належні докази щодо понесених ним під час слідства та судового провадження судових витрат, тому у суду не має підстав для сумніву у розмірі понесених позивачем витрат. Судом установлено, що вимога позивача з приводу відшкодування витрат пов`язаних із наданням правової допомоги підтверджується договорами про надання правової допомоги - захисту, додатками до договору, розрахунками наданої правової допомоги та квитанціями до прибуткового касового ордера, актом виконаних робіт. За таких обставин позов [PERSON] в частині позовних вимог про стягнення на його користь 49500 грн. витрат на правову допомогу підлягає до задоволення.

Outcome: approved