Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-13 00:00:00

10.03.2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення останнього батьківських прав по відношенню до сина [PERSON], [INFO]. Свої вимоги позивачка обґрунтувала тим, що вона перебувала з відповідачем в шлюбі, в якому у них народився син [PERSON]. За рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 08.08.2011 року шлюб між нею і відповідачем розірваний. Крім того, за рішенням цього ж суду від 04.09.2011 року відповідач зобов'язаний сплачувати їй аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. щомісяця. Позивачка зазначила, що відповідач декілька разів притягувався до кримінальної відповідальності і відбував покарання у вигляді позбавлення волі. В цей час він також знаходиться під слідством і перебуває під вартою. Позивачка стверджує, що відповідач злісно і свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. Зокрема він не проявляє турботи щодо сина, не спілкується з ним, не надає йому матеріальної підтримки та не сплачує присуджені аліменти. В судовому засіданні позивачка позов підтримала і підтвердила викладені в позовній заяві обставини. Відповідач в судове засідання не з'явився, оскільки перебуває під вартою в СІЗО м. Миколаєва. Одночасно відповідач надав суду свої письмові заперечення, в яких спростовував твердження позивачки та просив не позбавляти його батьківських прав. Представник третьої особи в судовому засіданні погодився з позовом та вважав, що він підлягає задоволенню. Заслухавши пояснення присутніх сторін та інших учасників цивільного процесу, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступного. Сторони у справі є батьками [PERSON], [INFO]. (а.с. 5) Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 28.07.2011 року шлюб між сторонами розірваний. (а.с. 6) За рішенням цього ж суду від 04.08.2011 року з відповідача на користь позивачки ухвалено стягувати аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі 1000 грн. починаючи з 11.05.2011 року і до повноліття дитини. (а.с. 7) Згідно довідки ВДВС Миколаївського РУЮ від 26.12.2015 року за період з травня 2011 року по листопад 2015 року заборгованість відповідача з аліментів становить 55000 грн. У своєму висновку третя особа Миколаївська райдержадміністрація, як орган опіки і піклування вважає доцільним позбавити відповідача батьківських прав по відношенню до його дитини. (а.с. 11) Проаналізувавши встановлені по справі обставини і визначені відповідно до них правовідносини суд виходить з такого. Батько чи мати можуть бути позбавлені судом батьківських прав щодо дитини, яка не досягла 18 років і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України (п.п. 15-18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав"). При цьому суд бере до уваги те, що позбавлення батьківських прав є крайнім і виключним заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Отже заявлені позовні вимоги мають бути обґрунтованими і підтвердженими належними доказами. З матеріалів справи вбачається, що позивачем фактично заявлено позов з такої підстави передбаченої ст. 164 ч. 1 п. 2 СК України, як ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Вирішуючи спір суд виходить з такого. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. У відповідності до ст. ст. 10 ч. 3, 60 ч. 1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Так, належними доказами невиконання відповідачем обов'язків щодо виховання своєї дитини, наприклад, могли б бути відповідні судові рішення про притягнення його до юридичної відповідальності внаслідок наявності в його поведінці винних дій по відношенню до дитини. Однак в обґрунтування позову позивачем надані лише довідки і характеристики, які самі по собі належним чином не підтверджують обставин визначених ст. 164 ч. 1 п. 2 СК України. (а.с. 10, 13-16, 18-20) Ці документи не розкривають суті, характеру та обставин родинних взаємовідносин як між відповідачем і його дитиною, так і між самими сторонами по справі після припинення шлюбу. Зазначені письмові документи можуть мати лише допоміжний (непрямий) доказовий характер наряду з належними та переконливими доказами. В матеріалах справи мається копія довідки ВДВС про заборгованість відповідача з аліментів. (а.с. 17) Сама по собі ця довідка не може свідчити про свідоме і умисне ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків, оскільки вона не містить причин виникнення цієї заборгованості. Разом із тим, як вказує сама позивачка, відповідач раніше відбував покарання в місцях позбавлення волі. Підтверджено в судовому засіданні і те, що відповідач в даний час перебуває під вартою в СІЗО у зв'язку із притягненням до кримінальної відповідальності. При цьому зазначені притягнення до кримінальної відповідальності не пов'язані із протиправною поведінкою відповідача по відношенню до дитини. Отже наявність заборгованості відповідача з аліментів може зумовлюватись його знаходженням в місцях позбавлення волі і неможливістю здійснювати відповідні виплати на користь дитини. Не заперечувала позивачка і тої обставини, що, хоч і не в значному розмірі, але відповідач періодично надавав особисто дитині матеріальну допомогу. У відповідності до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У своєму рішенні ухваленому 07.12.2006 року у справі "Хант проти України" Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага. Дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини. (п. 54) Оцінюючи надані позивачем аргументи, в т.ч. висновок органу опіки і піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, суд виходить з правової позиції викладеної в зазначеному рішенні ЄСПЛ. Так ЄСПЛ зазначає, що такі доводи можуть бути належними. Однак, звертаючись до усталеної прецедентної практики ЄСПЛ щодо ст. 8 Конвенції, яка включає імпліцитні процедурні вимоги, необхідно визначити, чи був відповідач залучений до процесу прийняття рішень, розглядаючи провадження в цілому, в тій мірі, яка є достатньою для забезпечення відповідного захисту його інтересів, беручи до уваги обставини справи, а також важливість прийнятих рішень. (п. 56) Як вбачається з висновку органу опіки і піклування, він був наданий за результатами розгляду документів представлених самою позивачкою та на підставі лише її доводів. При цьому позиція і аргументи відповідача, який перебуває в умовах тримання під вартою і позбавлений можливості відстоювати свої права перед органом держави в особі органу опіки і піклування взагалі не враховувались. Зазначене випливає і з пояснень представника третьої особи, яка є органом опіки і піклування. З огляду на викладене суд не вважає прийнятним висновок органу опіки і піклування для прийняття рішення про позбавлення відповідача батьківських прав та у відповідності зі ст. 19 ч. 6 СК України, не погоджується з ним, оскільки він не є належно обґрунтованим. Отже, стверджуючи про ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини позивачка не надала суду належних і переконливих доказів, які б підтверджували її вимоги. З огляду на викладене та, беручи до уваги недоведеність обставин в частині необхідності позбавлення відповідача батьківських прав, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Судові витрати по справі слід залишити за позивачкою.

Outcome: dismissed