Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-16 00:00:00

[PERSON] 03.04.2018 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку працівника, мотивуючи свої вимоги тим, що 21.01.20117 року між нею [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено безстроковий трудовий договір, відповідно до положень якого її було прийнято касиром торговельного залу в спеціалізований магазин з продажу одягу, що розташований за адресою: м. Черкаси, вул. Смілянська, 44 і який входить до мережі магазинів вживаного одягу торгової марки «Планета Секондхенд», що належить ФОП [PERSON] Наказом № 12 від 20.01.2017 року зроблено відповідний запис у її трудовій книжці. Зазначила, що 04.11.2017 року у звязку із розірванням шлюбу її прізвище «Погоріла» змінено на прізвище «Урсалова». Вказала, що 05.12.2017 року її викликала представник ФОП [PERSON] у м. Черкасах [PERSON] і повідомила про припинення трудових відносин, та про її звільнення із займаної посади з 13.12.20117 року. Відмітила, що на підставі наказу відповідача № 24 від 13.12.2017 року її було звільнено із займаної посади касира торговельного залу спеціалізованого магазину з продажу одягу торговельної мережі «Планета Секондхенд» ФОП [PERSON] за угодою сторін згідно з п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, однак розрахунку в день звільнення не проведено. 27.12.2017 року відповідачу була надіслана вимога про проведення розрахунку при звільненні працівника та виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні працівника по день фактичного розрахунку, однак 08.01.2018 року [PERSON] отримала лише трудову книжку. Пояснила, що нею неодноразово в подальшому були направлені вимоги на адресу відповідача про проведення повного розрахунку при звільненні, а саме 08.01.2018р., 26.01.2018р., однак лише 26.01.2018 року нею отримане СМС повідомлення про зарахування на її картковий рахунок заробітної плати від ФОП [PERSON] Таким чином, датою фактичного розрахунку ФОП [PERSON] з нею та виплатою заборгованості заробітної плати є 26.01.2018 року. Вважає, що у звязку із затримкою розрахунку при звільненні відповідач зобовязаний сплатити їй середній заробіток за весь час затримки, що становить 5227,60 грн. Просила суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 5227,60 грн., який визначений без утримання прибуткового податку з громадян та інших обовязкових платежів. В судовому засіданні позивач та представник позивача адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача адвокат [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, свої заперечення мотивувала тим, що вини ФОП [PERSON] у порушенні строків здійснення розрахунку при звільненні Позивача немає. Зазначила, що Договір з відповідачем був розірваний за заявою позивача. Оскільки ФОП [PERSON] зареєстрований у м. Рівне, то можливості видати позивачу належним чином оформлену трудову книжку в день звільнення не було, оскільки трудова книжка має бути заповнена і підписана роботодавцем, який на момент розірвання трудового договору знаходився за межами Черкаської області. З позивачем було домовлено про дату наступної зустрічі для подальшого належного оформлення документів. Однак при зустрічі отримати трудову книжку позивач відмовилася. Тому на її адресу направлений лист з проханням отримати належним чином оформлені документи. 08.01.2018 року позивачу видано належним чином оформлену трудову книжку, однак від отримання розрахункових коштів вона відмовилась, а також від ознайомлення з наказом про звільнення. Тому 26.01.2018 року належні до виплати кошти були перераховані на розрахунковий рахунок позивача відповідно наданим банківським реквізитам. \~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до таких висновків. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В ч.1 ст. 5 ЦПК України, вказано, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2\~\~№ 14 від 18.12.2009 Постанови від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до\~статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Як вбачається з матеріалів справи, згідно даних з трудової книжки позивача серії АО №428210, наказом №12 від 20.01.2017 року, [PERSON] була прийнята на роботу до\~ПП Матях [PERSON] на посаду касира торговельного залу за трудовим договором від 21.02.2017р. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу [PERSON] І-СР № 085121 виданого 04.11.2017 року [PERSON] змінила прізвище на «Урсалова». Наказом №24 від 13.12.2017 року [PERSON] звільнено з роботи за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП\~України. На момент звільнення відповідач не провів остаточний розрахунок з [PERSON], що й не заперечується представником відповідача. Відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. У відповідності до ст.47\~КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116\~цього Кодексу. Згідно акту від 08.01.2018 року [PERSON] видана трудова книжка серії АО № 428210. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Згідно ч.1 ст.116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно по п.1 ст.117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. \~ \~ \~ \~Як зазначила в судовому засідання представник відповідача, позивачка відмовлялася отримувати розрахунок, тому їй були перераховані кошти на карту. Зазначила, що [PERSON] неодноразово пропонувалось отримати розрахунок, однак остання відмовлялася, про що складені були відповідні акти в присутності свідків. \~ \~ \~ \~Так, з показів свідка [PERSON] вбачається, що [PERSON] пропонували отримати розрахунок за умови взяття на себе недостачі та підпису відповідних документів. \~ \~ \~ \~З показів інших свідків [PERSON], [PERSON] вбачається, що [PERSON] була звільнена з магазину за угодою сторін, з нею не був вчасно проведений розрахунок, але причини їм не відомі, акти ними не складались, а лише підписувались, а тому про зміст даних актів їм не відомо. Свідок [PERSON] стверджувала, що [PERSON] відмовлялася отримувати остаточний розрахунок, про що були складені відповідні акти, а тому кошти 26.01.2018 року були перераховані на її рахунок. Однак до показів свідка [PERSON] суд відноситься критично, оскільки вказаний свідок була менеджером з регіонального розвитку ФОП [PERSON], а тому є зацікавленою особою. Так, в актах від 22.12.2017р., 28.12.2017р. зазначено, що [PERSON] відмовилася підписувати наказ про звільнення і розрахункові відомості та отримувати розрахункові кошти і трудові книжки. Відповідно до\~статті 3 КЗпП України\~законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України\~визначено, що законодавство про працю складається з\~КЗпП України\~та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме:\~КЗпП України;\~Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427. Статтею 43 Конституції України\~передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. \~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Заробітна плата\~це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим\~Кодексом, Законом України «Про оплату праці»\~та іншими нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу розяснив, що за ст.47 КЗпП України роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Абзацом першим пункту 8 розділу IV вказаного Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Пунктом 32 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року Пленум Верховного Суду України розяснив, що, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року N100. Відповідно до позовної заяви позивач згідно її розрахунків просить стягнути на свою користь середній заробіток в сумі 5227,60 грн. за час затримки з розрахунку по заробітній платі в період з 13.12.2017 року по 26.01.2018 року за 29 днів, при цьому зазначаючи, що середньоденний заробіток складає 180,26 грн. Суд приймає розрахунок позивача, та вважає за необхідне розрахувати середньомісячний заробіток позивача за період із 13.12.2017 року по 26.01.2018 року, наступним чином: 29 днів х 180,26 грн. = 5227,60 грн., які підлягають стягненню з відповідача, оскільки вказаний розрахунок було зроблено на підставі чинного законодавства України та з урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року N100. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відмова в отриманні коштів працівником у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Посилання в представника відповідача на те, що розрахунок з позивачем не був вчасно проведений, оскільки [PERSON] відмовлялася в отриманні коштів не може бути підставою для відмови в позові, оскільки відповідач не був позбавлений можливості нарахувати належні позивачу кошти на її рахунок у відповідні терміни, передбачені законодавством України. Представником відповідача не доведено, які дії були вжиті ними стосовно якнайшвидшого відновлення порушеного права позивача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, що на підставі п.1.ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовним вимогами про стягнення заробітної плати, а тому суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 704,80 грн. \~\~ \~ \~ \~ \~\~\~ На підставі викладеного,

Outcome: approved