Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-05 00:00:00

27 лютого 2012 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ГУ Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України, Кіровського РВ Дніпропетровського МУ Управління Міністерства ВС України в Дніпропетровській області, Прокуратури Кіровського району м. Дніпропетровська про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури посилаючись на те, що Прокуратурою Кіровського району м. Дніпропетровська за заявою директора ТОВ "Підприємство гаражного і технічного обслуговування" Кремня Е.М. постановою від 30.09.2010 року була порушена кримінальна справа № 65109064 проти посадових осіб підприємства за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.191 КК України. Звернення до прокуратури відбулося після звільнення позивача із підприємства з посади начальника стоянки № 18 за порушення, про які було зазначено в заяві до прокуратури. Наприкінці жовтня 2010 року справа була передана до Кіровського РВ для розслідування. 26.10.2010 року позивачу зателефонував слідчий Кіровського РВ м. Дніпропетровська Начиняний В.С. і запропонував з'явитися до райвідділу для бесіди. Наступного дня 27.10.2010 [PERSON] з'явився на виклик слідчого. Під час бесіди слідчий Начиняний В.С. повідомив про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.191 КК України. Слідчий також повідомив, що статус підозрюваного встановлений в межах розслідування кримінальної справи, порушеної Кіровською прокуратурою 30.09.2010 року відносно посадових осіб ТОВ "Підприємство гаражного і технічного обслуговування". Також 27.10.2010 року - позивачу був застосований запобіжний захід - підписка про невиїзд. Разом з тим, слідчий попросив написати відмову від захисника і відмову давати показання і пояснив, що після того, як позивач напише свої показання, він залучить їх до справи. Тому фактично 27.10.2010 року допит проведений не був, а протокол допиту заповнений позивачем віддав слідчому вже 02.11.2010 року. Протягом 10 днів обвинувачення не було пред'явлене, слідчий відмовлявся спілкуватись з позивачем. 07.11.2010 року [PERSON] звернувся до органів прокуратури зі скаргою на дії слідчого з вимогою скасувати підписку про невиїзд та змінити мій статус з підозрюваного, скасувавши відповідну постанову слідчого, а також 08.11.2010 року на ім'я слідчого з вимогою скасувати запобіжний захід. 24.11.2010 року від прокуратури Кіровського району м. Дніпропетровська надійшов лист, з якого позивач дізнався, що відповідь на скаргу вже надана листом від 17.11.2010 року. Оскільки листа прокуратури від 17.11.2010 року отримано не було, позивач звернувся до районної прокуратури і 15.12.2010 року отримав лист від 17.11.2010 року, де жодної відповіді на скаргу не було, а зазначалось про відмову надати відповідь по суті, оскільки кримінальна справа на той час знаходилась в суді. 15.12.2010 року позивач звернувся до прокуратури Кіровського району м. Дніпропетровська з вимогою зняти статус підозрюваного і скасувати підписку про невиїзд, на що 17.12.2010 року заява позивача була направлена до Кіровського РВ. Відсутність реагування на звернення та триваючий статус підозрюваного з підпискою про невиїзд змусило [PERSON] знову звернутись до Кіровського РВ 23.12.2010 року з вимогою скасувати підписку про невиїзд та постанову слідчого про притягнення [PERSON] як підозрюваного, на що відповіді отримано не було. Всі новорічні та різдвяні свята позивач перебував у місті, не маючи можливості виїхати з-за наявності підписки про невиїзд. Ігнорування звернень та відверті порушення закону з боку прокуратури та райвідділу міліції змусили позивача звернутися 05.01.2011 року до обласної прокуратури зі скаргою на вищеперелічені дії. Крім того, маючи необхідність виїхати з міста, 24.01.2011 року [PERSON] написав заяву вже на ім'я керівника слідчого відділу Кіровського РВ про скасування підписки про невиїзд та припинення статусу підозрюваного. Тим часом обласна прокуратура листом від 17.01.2011 року спрямувала скаргу до Кіровської прокуратури. 25.02.2011 року звернувся зі скаргою до обласного УМВС. Не отримавши від Кіровської прокуратури жодної відповіді, 02.03.2011 року знову звернувся зі скаргою до обласної прокуратури. 30.03.2011 року від обласного УМВС надійшов лист від 25.03.2011 року, яким повідомлялось, що 21.12.2010 року відносно [PERSON] припинене кримінальне переслідування за відсутністю в діях складу злочину, підписку про невиїзд скасовано, а також дана вказівка слідчому Начиняному В.С. повторно направити відповіді на клопотання. Слідчий таки надав відповідь: датована 22.03.2011 року, фактично надіслана 18.04.2011 року. Але відповідь виявилась абсолютно беззмістовною та такою, що суперечить інформації обласного УМВС: слідчий зазначає, що розслідування ще ведеться, про результат позивача повідомлять додатково. І знову жодного слова про скасування підписки про невиїзд та статусу підозрюваного. Тобто всі звернення позивача до Кіровського РВ залишаються без відповіді. Тільки 08.04.2011 року від прокуратури Кіровського району прийшов лист, що ними була направлена вимога до Кіровського РВ для проведення службового розслідування щодо слідчого [PERSON]. Також 23.04.2011 надійшла відповідь обласної прокуратури на скаргу позивача від 02.03.2011 року. Листом повідомлялося, що слідство триває, проводяться слідчі дії. Отже позивач перебував в статусі підозрюваного фактично до 30.03.2011 року - п'ять місяців з моменту притягнення; стільки ж подовжувалась підписка про невиїзд. Своєю бездіяльністю державні органи фактично примушували подавати різні скарги та оббивати пороги, що спричиняло певні незручності, оскільки позивач є інвалідом 3-ї групи по опірно-рухальному апарату. За неіснуючі порушення двічі незаконно звільнили з підприємства, директор якого і написав заяву до прокуратури. Тож, окрім боротьби із свавіллям правоохоронців, позивач лишився без роботи та належного заробітку, що вкрай негативно вплинуло на моральний та фізичний стан. Також, позивачу довелося боротися за свої трудові права в суді. Лише після 15 місяців судового процесу апеляційний суд поновив [PERSON] на роботі та скасував незаконні накази підприємства про догани та звільнення. Повторне звільнення відбулося через чотири дні після рішення апеляційного суду - 31.10.2011 року - і сьогодні також оскаржене в суді. Позивач просив суд стягнути на його користь з Державної казначейської служби України моральну шкоду в розмірі 80000,00 грн. (а.с.1-6). Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2013 року у задоволенні позовних вимог - відмовлено (а.с.133-135). В апеляційній скарзі (а.с.136-137) [PERSON] просить рішення суду скасувати, як необґрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, оскільки: - суд прийшов до висновку щодо скасування запобіжного заходу у десятиденний строк, оскільки в листі обласного УМВС України зазначено, що кримінальне переслідування відносно позивача припинено 21.12.2010 року, але ніяк не протягом 10 днів з моменту оголошення підписки про невиїзд; - фактично запобіжний захід відносно позивача проіснував більше п'яти місяців до 30.03.2011 року; - суд не надав оцінку листу прокуратури Кіровського району м. Дніпропетровська від 08.04.2011 року про направлення вимоги про проведення службового розслідування щодо слідчого [PERSON]; - суд не надав оцінки діям слідчого щодо розголошення таємниці слідства. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції встановив, що запобіжні заходи були скасовані у відповідності до положення ч.4 ст.148 КПК України (в редакції 1960 року) у зв'язку з не пред'явленням позивачу обвинувачення у десятиденний строк з моменту застосування запобіжних заходів. Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам закону та матеріалам справи. Відповідно до ч.1 ст.1176 ЦК України в редакції, що діяла на час виникнення зазначених правовідносин, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. З матеріалів кримінальної справи, яку оглянуто в суді апеляційної інстанції та вибірково ксерокопії документів залучені до цивільної справи, вбачається, що: - постановою прокурора Кіровського району м. Дніпропетровська від 30.09.2010 року порушена кримінальна справа № 65109064 проти посадових осіб підприємства за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.191 КК України (а.с.196); - постановою слідчого Кіровського РВ від 21.10.2010 року позивачу обрано запобіжний захід - підписку про невиїзд (а.с.197,198); - постановою слідчого Кіровського РВ від 21.12.2010 року кримінальне переслідування відносно [PERSON] припинене за недоведеністю його участі в скоєнні злочину (а.с.202). Інших процесуальних документів з питання, що є спірним у цій справі, матеріали кримінальної справи відносно позивача не містять. Відповідно до ч.4 ст.148 КПК України (в редакції від 28.12.1960 року) при застосуванні запобіжного заходу до підозрюваного обвинувачення йому має бути пред'явлене не пізніше десяти діб з моменту застосування запобіжного заходу; якщо в цей строк обвинувачення не буде пред'явлене, запобіжний захід скасовується. Положеннями ст.165-1 КПК України (в редакції від 28.12.1960 року) визначено, що про застосування, скасування чи зміну запобіжного заходу слідчий виносить постанову. Як вбачається з кримінальної справи, через десять діб з моменту застосування запобіжного заходу обвинувачення позивачу не пред'явлене, постанову про скасування запобіжного заходу слідчим не винесено. Питання законності чи незаконності застосування до позивача запобіжного засобу у кримінальній справі вирішено судовими рішеннями в порядку, передбаченому КПК України (а.с.199,20-201). Отже слід вважати, що через десять діб з моменту застосування запобіжного заходу, тобто з 01.11.2010 року, запобіжний захід є незаконним. В позовній заяві позивач просить стягнути на його користь моральну шкоду в сумі не менше мінімальної заробітної плати за кожен місяць за період незаконного застосування до нього запобіжного заходу протягом п'яти місяців в розмірі 80000,00 грн. Згідно ч.7 ст.1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, встановлюється законом. Законом України «Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» в редакції на час виникнення спірних правовідносин передбачено відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Факт спричинення позивачу моральної шкоди не потребує доказування, оскільки згідно з п.2) ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Отже підлягають задоволенню позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди за час незаконного застосування запобіжного заходу за п'ять місяців за період з 01.11.2010 року по 31.03.2011 року. При визначенні розміру стягнення моральної шкоди апеляційний суд відповідно до положень ч.3 ст.23 ЦК України враховує характер правопорушення, глибину душевних страждань позивача, а також вимоги розумності і справедливості та вважає достатнім відшкодування моральної шкоди в розмірі одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць незаконного застосування до нього запобіжного заходу, що протягом п'яти місяців становить 4546,99 грн. з розрахунку: 1218,00 грн. х 5 міс. = 4546,99 грн. Відповідно до цього в іншій частині позову слід відмовити. У зв'язку з викладеним і

Outcome: partial