Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ майна колишнього подружжя. В подальшому позивачем подано заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої остання просить поділити майно, набуте нею за час шлюбу з [PERSON], наступним чином: припинити за [PERSON], [INFO] право власності на легковий автомобіль марки «КІА САRЕNS», 2007 року випуску, сірого кольору, номер кузова [NUMBER], д.н.з. [NUMBER] та визнати за [PERSON], право власності на ? ідеальну частку та право власності [PERSON] на ? ідеальну частку в легковому автомобілі марки «КІА САRЕNS», 2007 року випуску, сірого кольору, номер кузова [NUMBER], д.н.з. [NUMBER] без його реального поділу і залишити зазначений легковий автомобіль у спільній частковій власності. Позивач свої позивні вимоги мотивує тим, що перебувала у шлюбі з [PERSON] в період з 09.01.2002 року по 13.04.2010 року. 13.04.2010 року рішенням Трускавецького міського суду, шлюб між нею та відповідачем розірвано. 16.05.2007 року за рахунок їх спільних коштів з [PERSON], як подружжя, було придбано в АТ ВТ «Львів-Авто» за 119000 грн. легковий автомобіль марки «KIA CARENS», 2007 року випуску. За взаємною згодою сторін, як подружжя, зазначений автомобіль був зареєстрований, як за власником, на [PERSON], що і підтверджується переліком реєстраційних операцій, який проводив [PERSON], згідно комп'ютерного обліку Дрогобицького ВРЕВ ДАІ при ГУ МВСУ у Львівській області. Даному автомобілю «KIA CARENS», 2007 року випуску видано державний номерний знак [NUMBER]. Однак після розлучення, сторони не змогли дійти згоди щодо розподілу майна, що є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, в тому числі і автомобіля, марки «KIA CARENS», 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER], який згідно ст. 183 ЦК України є неподільною річчю, тому позивач вирішила звернутись до суду з даним позовом. [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. [PERSON] свої позовні вимоги мотивує тим, що в період з 09.01.2002 року по 13.04.2010 року перебував у шлюбі з [PERSON] 13.04.2010 року рішенням Трускавецького міського суду, шлюб між ними розірвано. [PERSON] належить на праві власності частина житлового будинку в [ADDRESS]. За час перебування в шлюбі вони провели капітальний ремонт та реконструкцію цієї частини житлового будинку на загальну суму 216900 грн., придбали промислові товари на загальну суму 67280 грн. Крім цього, під час проживання у шлюбі, сторони придбали легковий автомобіль «KIA CARENS», 2007 року випуску. Однак після розлучення, сторони не змогли дійти згоди щодо розподілу майна, що є спільною сумісною власністю колишнього подружжя. Представником позивача [PERSON] [PERSON] подано до суду заперечення, відповідно до якого, зустрічний позов просить залишити без задоволення, а первинний позов задоволити. Представник позивача в судовому засіданні первинний позов підтримав, просить його задоволити, а зустрічний позов залишити без задоволення. [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні проти первинного позову заперечили, просять залишити його без задоволення, а зустрічний позов задоволити. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що уточнений первинний позов підлягає до задоволення, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити виходячи із наступних підстав. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 09.01.2002 року по 13.04.2010 року. 13.04.2010 року шлюб між ними розірвано, підтвердженням чого є рішення Трускавецького міського суду по справі №2-282/10 від 13.04.2010 року. Дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що під час шлюбу, сторони набули: легковий автомобіль марки «KIA CARENS», 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER], однак реєстрацію оформили на відповідача, про що свідчить відповідь Дрогобицького відділення реєстраційно-екзаменаційної роботи ДАІ при ГУМВСУ у Львівській області. Дане майно придбано під час шлюбу і таке є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Трускавецького міського суду від 19.07.2011 року по справі №2-1324-199/11, встановлено, що позивачка [PERSON] забезпечена житлом у м. Львові за адресою: [ADDRESS], що стверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №4823/18 від 04.05.2006 року, відповідач [PERSON] забезпечений житлом у [ADDRESS]. Також в судовому засіданні встановлено, що сторони перебуваючи в шлюбі проживали в [ADDRESS]. Сторони в позові та зустрічному позові зазначабть, що під час проживання в даній квартирі та сторонами було проведено ремонт. Крім цього, також зазначають, що під час перебування в шлюбі сторонами проводились ремонтні роботи за адресою: [ADDRESS]. 01.06.2012 року Трускавецьким міським судом по даній справі призначалась судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої ставили наступні питання: в який часовий період проведена реконструкція та капітальний ремонт будинку по [ADDRESS]; які будівельні роботи були здійснені під час проведення реконструкції та капітального ремонту у будинку по [ADDRESS] та на прибудинковій території і яка вартість цих робіт; яка була вартість будинку, який розташований по [ADDRESS] до проведення реконструкції та капітального ремонту; яка ринкова вартість цього об'єкту розташованого по [ADDRESS] на даний час. Однак 26.04.2013 року до суду поступило повідомлення про неможливість надання висновку №298/299, складене 19.04.2013 року судовим експертом Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз [PERSON], відповідно до якого експерт зазначає про неможливість надання висновку будівельно-технічної експертизи по питаннях поставлених в ухвалі суду, оскільки [PERSON] не забезпечила доступу до житлового будинку. Враховуючи те, що експертизу провести неможливо, суд, приймає рішення за наявних в справі доказів. Подані сторонами докази проведення ремонтних робіт в квартирах, судом до уваги не буруться та суд, вважає, їх непереконливими та такими, що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки, подані видаткові накладні не є підтвердженням того, що зазначені будівельні матеріали використовувались у відновлювальних ремонтно-будівельних роботах, які були проведені в квартирі [ADDRESS], або в квартирі [ADDRESS]. Без проведення відповідної експертизи неможливо встановити вартість проведених ремонтно-будівельних робіт. Що стосується розподілу автомобіля марки «KIA CARENS», 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER], то суд приходить до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Оскільки спільна сумісна власність не передбачає визначення часток учасників, а поширюється на усе майно, при здійсненні поділу такого майна слід виходити з презумпції рівності часток. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Згідно з ч.2 ст.370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. №11). Таким чином, відповідно до частин 4, 5 ст. 71 СК України присудження судом одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ (квартиру, автомобіль, земельну ділянку) допускається за його згодою за умовою попереднього внесення другим подружжям відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце на таких підставах, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦПК України ) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У тому разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток без застосування грошової компенсації і припинення права власності одного з подружжя на його частку в такому майні, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Враховуючи вищенаведене, те, що автомобіль є неподільною річчю, жодною стороною не здійснено попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, тому суд приходить до висновку, що слід припинити за [PERSON], [INFO] право власності на легковий автомобіль марки «КІА САRЕNS», 2007 року випуску, сірого кольору, номер кузова [NUMBER], д.н.з. [NUMBER] та визнати за [PERSON], право власності на ? ідеальну частку та право власності [PERSON] на ? ідеальну частку в легковому автомобілі марки «КІА САRЕNS», 2007 року випуску, сірого кольору, номер кузова [NUMBER], д.н.з. [NUMBER] без його реального поділу і залишити зазначений легковий автомобіль у спільній частковій власності. Що стосується зустрічного позову, то суд вважає, що в задоволенні слід відмовити за недоведеністю позовних вимог, оскільки [PERSON] не подано, а судом не здобуто достовірних, належних та допустимих доказів для задоволення такого.

Outcome: approved