Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-20 00:00:00

[PERSON] звернулась з вказаним позовом, у якому, з урахуванням останньої заяви від 27.02.2014 р. про зміну предмету позову (а. с. 35), просить: 1) визнати договір дарування від 27.11.2004 р., укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Житомирської області [PERSON], реєстровий № 2372, удаваним; 2) визнати, що на підставі договору дарування від 27.11.2004 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Житомирської області [PERSON], реєстровий № 2372, між [PERSON] та [PERSON] виникли правовідносини договору купівлі-продажу; 3) поділити спільне майно подружжя; 4) залишити їй у власності незакінчене будівництво - приміщення їдальні в будинку [ADDRESS]; 5) визнати за нею право власності на приміщення офісу під літерою А, розташованого за адресою: [ADDRESS]; 6) залишити у власності [PERSON] 1/2 частину всіх приміщень промислового магазину в будинку [ADDRESS]; 7) визнати за [PERSON] право власності на незакінчене будівництво житлового будинку [ADDRESS]. [PERSON] та [PERSON] проти задоволення позову не заперечили, про що зазначено у їхніх заявах від 21.03.2014 р. (а. с. 38, 45). Судом з'ясовано, що 01.03.2003 р. було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], після реєстрацію шлюбу [PERSON] було присвоєно прізвище [PERSON] (а. с. 9, 13). Зазначений шлюб було розірвано рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 07.05.2013 р. у справі № 274/1832/13-ц, яке набрало законної сили (а. с 9). 27.11.2004 р., тобто під час шлюбу [PERSON] та [PERSON], між [PERSON] (Дарувальник) та [PERSON] (Обдаровуваний) було укладено договір дарування, який було посвідчено приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Житомирської області [PERSON], реєстровий № 2372, відповідно до умов якого Дарувальник зобов'язався передати майно - нежиле приміщення офісу під літерою А, розташоване за адресою: [ADDRESS], у власність Обдаровуваному безоплатно (а. с. 11). Згідно з пунктом 2 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Між тим, зі змісту позовної заяви випливає, що цей договір було укладено для приховування іншого правочину - договору купівлі-продажу, оскільки [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти. [PERSON] та [PERSON] проти цього не заперечили, так, як зазначалось вище, не заперечили і проти задоволення позову. Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтю 235 Цивільного кодексу України встановлено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Частиною першою пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Зважаючи на наведені вище обставини та норми статей 235 і 655 Цивільного процесуального кодексу України, суд приходить до висновку, що між [PERSON] та [PERSON] 27.11.2004 р. фактично було укладено договір купівлі-продажу майна - нежилого приміщення офісу під літерою А, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до частини другої пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" встановлено, що встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 Цивільного кодексу України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Таким чином, договір дарування від 27.11.2004 р., укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Житомирської області [PERSON], реєстровий № 2372, підлягає визнанню удаваним з визнанням того, що між [PERSON] та [PERSON] виникли правовідносини договору купівлі-продажу. Станом на 14.03.2014 р. право власності на нежиле приміщення офісу під літерою А, розташоване за адресою: [ADDRESS], зареєстровано за [PERSON] (а. с. 40). Судом також встановлено, що 21.12.2006 р., тобто під час шлюбу [PERSON] та [PERSON], між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу, який було посвідчено приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Житомирської області [PERSON], реєстровий № 1608, згідно з умовами якого Продавець зобов'язався передати майно - 1/2 частину всіх приміщень промислового магазину в будинку [ADDRESS], у власність Продавця (а. с. 10). Станом на 14.03.2014 р. право власності на 1/2 частину всіх приміщень промислового магазину в будинку [ADDRESS], зареєстровано за [PERSON] (а. с. 41). 11.04.2003 р., тобто під час шлюбу [PERSON] та [PERSON], між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу незакінченого будівництва, який було посвідчено приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Житомирської області [PERSON], реєстровий № 821, умовами якого передбачалось, що [PERSON], [PERSON] продали, а [PERSON] купила незакінчене будівництвом приміщення їдальні (готовність виконаних робіт - 77%) в будинку [ADDRESS] (а. с. 12). Крім того, рішенням Виконавчого комітету Бердичівської міської ради від 21.02.2002 р. № 112 було дозволено [PERSON] замовити проект відведення земельної ділянки по [ADDRESS], для будівництва індивідуального житлового будинку і господарських будівель, а головним архітектором м. Бердичева Житомирської області 21.03.2002 р. було надано [PERSON] дозвіл на виконання будівельних робіт по спорудженню житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] (а. с.15). Зі змісту позовної заяви випливає, що на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS], під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] було побудовано будинок. Побудова будинку підтверджується технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS], виготовленим станом на 21.12.2012 р. (а. с. 14), з якого вбачається, що готовність житлового будинку складає 76%. Частиною третьою статті 368 Цивільного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60, частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Таким чином, незакінчене будівництво - приміщення їдальні в будинку [ADDRESS], приміщення офісу під літерою А, розташоване за адресою: [ADDRESS], 1/2 частина всіх приміщень промислового магазину в будинку [ADDRESS] та незакінчене будівництво житлового будинку [ADDRESS] як такі, що були набути за час шлюбу [PERSON] та [PERSON], є їхньою спільною сумісною власністю, оскільки іншого договором законом або законом не встановлено. Відповідно до частини першої статті 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно зі статтею 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Як вказувалось раніше, [PERSON] не заперечив проти задоволення позову, а тому суд виходить з того, що між ним та [PERSON] є домовленість щодо їхніх часток у спільному майні. Враховуючи викладене, позов [PERSON] підлягає задоволенню. Частиною першою статті 79 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Частиною першою статті 88 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, з [PERSON] на користь [PERSON] у якості відшкодування судових витрат підлягають стягненню 3 670,40 грн.

Outcome: approved