Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

12.10.2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами, якими (з урахуванням уточнення) просить суд: встановити факт постійного проживання його та [PERSON] на день її смерті; визнати за ним в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої 23.03.2016 року, право власності на квартиру [ADDRESS], та 1/2 частини квартири [ADDRESS]. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що нотаріусом йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у звязку із тим, що не підтверджений факт його спільного проживання зі спадкодавцем. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причину неявки суд не повідомив, тому суд відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у звязку з відсутністю заперечень проти такого вирішення справи позивача. У судовому засіданні були допитані свідки: [PERSON], [PERSON], які є сусідами, пояснили, що дійсно [PERSON] протягом тривалого часу, багато років та на день смерті [PERSON], його дружини, постійно проживав разом з нею за адресою: [ADDRESS]. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши покази свідків, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення позивача та представника позивача, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що [PERSON] належить 1/2 частина квартири [ADDRESS], що підтверджено договором купівлі-продажу квартири від 23.05.2007р., витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів за № 4024353 від 23.05.2007р., витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №15411437 від 30.07.2007р., технічним паспортом на квартиру, виданим 30.07.2007р. КП «Білгород-Дністровське БТІ». Також, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 20.12.2011р., Витягом з Державного реєстру правочинів за №10835434 від 20.12.2011р., витягом про державну реєстрацію прав за №33404495 від 06.03.2012р., технічним паспортом на квартиру, виданим КП «Ізмаїльське МБТІ» від 14.06.2011р. Відповідно до свідоцтва про смерть серії 1-ЖД № 222280 від 24.03.2016 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, [PERSON] померла 23.03.2016 року. Після смерті [PERSON] згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить: квартира [ADDRESS]; 1/2 частина квартири [ADDRESS]. Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємцями за законом першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України після смерті [PERSON] стали її чоловік [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу серії ІІ-ЖД №362621від 24.07.1984р., який спадщину прийняв фактично, оскільки проживав зі спадкодавцем за однією адресою. Інший спадкоємець за законом першої черги син спадкодавця [PERSON] [PERSON] спадщину не прийняв, не претендує на неї та в установлений законом шестимісячний строк відмовився від прийняття спадщини, що підтверджено відповідною заявою наявною в матеріалах справи. Осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині після смерті [PERSON] відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає. Письмовою відповіддю приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON] за №578/01-16 від 06.10.2016р. позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у звязку із тим, що не підтверджений факт його спільного проживання зі спадкодавцем. Відповідно до п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 256 ЦПК України розгляд справ про встановлення факту віднесено до компетенції суду. Відповідно до ч.2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до вимог ч.1 ст. 259 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Так, факт постійного проживання позивача з його дружиною [PERSON], яка померла 23.03.2016 року за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Гагаріна, б. № 14, кв. 9, на день її смерті підтверджують допитані в судовому засіданні свідки. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved