Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-04 00:00:00

13.04.2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому просить позбавити відповідача [PERSON], [INFO], батьківських прав стосовно малолітнього сина [PERSON], [INFO]. При цьому позивач посилається на те, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, у період яких у них народився син [PERSON], [INFO]. Однак, відповідач від виховання та утримання сина самоусунувся, у зв'язку із чим, позивач змушена звернутися до суду із позовом. До судового засідання позивач [PERSON] не з'явилася, повідомлялася належним чином, до суду надано заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримує та просить задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] до судового засідання повторно не з'явився, повідомлявся належним чином у відповідності до ст. 74 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради до судового засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, [INFO] народився [PERSON], актовий запис № 136, що вбачається із свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Відділом ЗАГС Талдомського району Головного Управління ЗАГС Московської області. Батьками у свідоцтві вказані: [PERSON] та [PERSON] /а.с. 22/. Згідно свідоцтва про встановлення батьківства серії [NUMBER], виданого Відділом ЗАГС Талдомського району Головного Управління ЗАГС Московської області, [PERSON], [INFO], визнаний батьком [PERSON], [INFO], народжений у [PERSON], [INFO]. Дитині присвоєно прізвище «[PERSON]», про що зроблено відповідний актовий запис № 23 від 16.04.2004 року /а.с. 21/. В подальшому, а саме 17.07.2009 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, актовий запис № 461, що вбачається із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого Першим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції. Після одруження наречена змінила прізвище на «[PERSON]» /а.с. 20/. У ході розгляду справи судом також досліджено наданий органом опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради висновок № 168/01-11; 2347/01-11 від 17.03.2017 року «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON], [INFO], у відношенні малолітньої дитини [PERSON], [INFO]». Вказаним висновком встановлено, що у свідоцтво про народження серії [NUMBER], виданого Кишинівським відділом ЗАЦС від 17.02.2011 року, в актовий запис про народження малолітнього на підставі рішення відділу ЗАЦС Григоріополь від 02.08.2007 року, у графу «дані про дитину» були внесені наступні зміни: «прізвище» - «[PERSON]» на «[PERSON]». Також були внесені зміни до вказаного вище актового запису про народження в графу «відомості про матір», а саме «прізвище» - «[PERSON]» на «[PERSON]», на підставі рішення відділу ЗАЦС мун. Кишинів від 17.02.2011 року. У висновку зазначено, що батько дитини ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, з дитиною не спілкується, від виховання сина самоусунувся. Інформація щодо невиконання батьком дитини батьківських обов'язків письмово підтверджується гр.гр. [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] У висновку вказано, що жодних звернень від батька стосовно перешкод матір'ю дитини у його спілкуванні з донькою не надходило. При прийнятті рішення по справі судом також береться до уваги, що Європейський суд з прав людини (Справа "Савіни проти України" (Заява N 39948/06) у своєму рішенні від 18.12.2008 року наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Крім того діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ст.114 наведеного вище Закону). Такі ж положення містяться у Конвенції ООН про права дитини, де зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними-установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно з п. 16 Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. За таких обставин, проаналізувавши надані докази в їх сукупності, та приділяючи першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, враховуючи самоусунення відповідача від виховання дитини, суд вважає, що вимоги позивача про позбавлення [PERSON] батьківських прав підлягають задоволенню.

Outcome: approved