Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-14 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про примусове виселення з жилового приміщення за адресою [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення та зняття останнього з реєстрації за вказаним місцем проживання. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 08 вересня 1994 року вона уклала з відповідачем шлюб. 18 липня 1997 батько позивача - [PERSON] дозволив відповідачу зареєструватись у належному йому житловому будинку за адресою [ADDRESS]. 18 травня 2001 року відповідно до договору дарування [PERSON] подарував їй 59/100 частини вказаного житлового будинку. 22 лютого 2011 року після отримання нової будинкової книги на квартиру [ADDRESS], у паспортному відділу автоматично було здійснено перереєстрацію усіх зареєстрованих осіб у належну їй квартиру, у тому числі і відповідача, який на той час був її чоловіком. Позивач вказує, що згоди на реєстрацію відповідача в належній їй квартирі вона не давала. Зазначає, що сімейні відносини у неї з відповідачем не склалися, фактичні шлюбні відносини між ними припинились ще у 2010 році. 08 липня 2013 року шлюб між сторонами по справі рішенням Ковельського міськрайонного суду був розірваний. Позивач стверджує, що ще задовго до розлучення відповідач забрав усі свої цінні речі з будинку та перевіз їх до своїх батьків в с. Хворостів Любомльського району. В житловому приміщенні, по місцю реєстрації відповідач не проживає, лише періодично навідується з метою вчинення сварок з нею та її батьками-пенсіонерами. Відповідач зробив нестерпним проживання позивача та всієї її сім'ї, він влаштовує бійки, приводить з собою невідомих людей, які часто бувають у нетверезому стані, псує та знищує майно, погрожує позивачу, її дітям насильством та розправою. З приводу негідної поведінки відповідача позивач неодноразово зверталась до уповноважених органів задля вжиття останніми заходів щодо припинення насильства відповідачем щодо неї, дітей та її батьків. За результатами звернень позивача до правоохоронних органів, останніми проводились неодноразові перевірки та відповідачу виносились офіційні попередження про недопустимість вчинення насильства в сім'ї. Відповідач притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень, передбачених ст. 173-2 КУпАП. Враховуючи, що відповідач систематично порушує правила співжиття, руйнує та псує майно, робить неможливим для інших проживання разом з ним, а заходи попередження та громадського впливу на відповідача позитивних наслідків не дали, позивач, покликаючись на норми ст. 116 ЖК України, просила виселити відповідача з належного їй житлового приміщення за адресою [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення та зняти останнього з реєстрації вказаного місця проживання. Крім цього, позивач просила стягнути з відповідача на її користь судові витрати в справі в сумі 243,60 грн. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених в позовній заяві. Просили позов задовольнити та виселити відповідача із вказаного жилого приміщення та зобов'язати Ковельський РВ УДМС України у Волинській області зняти відповідача з реєстраційного обліку за даною адресою. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених в письмовому запереченні, вказував на те, що твердження позивача про систематичне порушення ним правил співжиття та створення неможливих умов для проживання з ним інших осіб в одній квартирі, не відповідає дійсності. Вказав, що всі конфліктні ситуації, які виникають у нього з позивачем, були спровоковані саме позивачем і жодним чином не свідчать про систематичність порушень правил співжиття. Ствердив, що позивач неодноразово не впускала його в квартиру, відібрала ключі, в результаті чого він змушений був звертатись в органи МВС. Він, в свою чергу, завжди намагався уникати подібних конфліктних ситуацій. Зазначив також, що твердження позивача про те, що він не проживає в спірній квартирі, а навідується періодично, також є неправдивим, так як він часто по роботі буває у відрядженнях в інших областях і не може знаходитись за місцем проживання постійно, а позивач сама створює перепони в його проживанні у вказаній квартирі. Зазначив, що ніяких бійок в спірній квартирі він не влаштовує, ніяких сторонніх осіб, тим більше в нетверезому стані, він не приводить. Вважає, що твердження позивача з цього приводу є абсурдними і такими, що не підтверджені жодним доказом. Відповідач вказав, що він жодним разом не попереджався в правоохоронних органах про те, що він має статус особи, яка перебуває на обліку в міліції як сімейний дебошир. Відмітив, що він працює в державній установі, по місцю роботи характеризується виключно позитивно. Твердження позивача відносно того, що він жодного разу не сплачував комунальні послуги за утримання квартири, не відповідають дійсності, так як він за час спільного проживання з позивачем постійно утримував сім'ю, в тому числі оплачував комунальні послуги, і лише після розірвання шлюбу позивач сама була проти того, щоб він оплачував такі послуги. Крім того, відповідач просив звернути увагу на те, що позивач приховала той факт, що ним особисто в період спільного проживання з позивачем було фактично добудовано вказане житлове приміщення, а саме житлову кімнату, кухню, ванну кімнату та коридор. Зазначив, що свої речі з спірної квартир він не забирав, все його майно і надалі знаходиться по місцю його проживання та реєстрації. Просив врахувати, що у нього немає іншого власного житла. В с. Хворостів Любомльського району він часто провідує і допомагає своїй 78-річній матері, однак там не проживає, як вказує позивач. У вказаному будинку крім його матері проживає ще і його сестра зі своїми дітьми. Враховуючи викладене, просив в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача Ковельського районного відділу управління Державної міграційної служби України у Волинській області в судове засідання не з'явився, однак до суду від начальника Ковельського РВ УДМС України у Волинській області М.М.Дубія, в якій він просить справу слухати у його відсутності, щодо вирішення позовних вимог покладається на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідків, з'ясувавши обставини справи та дослідивши наявні в справі докази, прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Суд прийшов до такого висновку, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Правовідносини, що виникли між сторонами у справі регулюються як нормами ЦК України (глава 28) так і ЖК України (глава 6). В силу ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 цього Кодексу. Захист права власності регламентується главою 29 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 317, ст. 319 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. ст. 156, 157 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку. До членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, в тому числі дружина власника, їх діти та батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Частиною 3 ст. 47 Конституції України закріплено положення про те, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі Закону за рішенням суду. Аналогічні норми містяться в ст. 9 ЖК України, відповідно до якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбаченому законодавством України. Права власника житлового будинку, квартири, визначені статтями 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Право вимагати в судовому порядку виселення членів сім'ї, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до вимог ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України. За змістом ч. 1 ст. 116 ЖК України, виселення без надання іншого житлового приміщення може застосовуватися судом лише за наявності одночасно кількох умов, зокрема, систематичного порушення правил співжиття; як наслідок цього неможливість для інших спільного проживання з таким громадянином; вживання до нього заходів запобігання і громадського впливу та їх безрезультатність. Як роз'яснено в п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять не можливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Судом встановлено, що позивач на підставі договору дарування частини житлового будинку від 18.05.2001 року, є власником квартири [ADDRESS]. Дана обставина підтверджується договором дарування частини житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу [PERSON] 18.05.2001 року, реєстр. № 2610, та який зареєстрований у Волинському обласному бюро технічної інвентаризації, та будинковою книгою серії А № 97296 на квартиру [ADDRESS] /а.с. 8, 12-15/. З вказаної будинкової книги вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивач [PERSON], відповідач [PERSON] та інші особи. Дана обставина також підтверджується копіями аркушів паспортів громадян України позивача та відповідача. Згідно рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08 липня 2013 року, шлюб між сторонами розірвано /а.с.9/. З досліджених судом доказів вбачається, що протягом тривалого часу між сторонами в результаті існуючих неприязних відносин неодноразово виникали сварки та скандали, заяви з приводу яких були та є предметом розгляду відповідальних працівників Ковельського МРВ УМВС України у Волинській області та виконавчого комітету Ковельської міської ради, що стверджується відповідною постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 06.09.2012 року, висновком ДІМ Ковельського МВ Устимука О.С. від 07.08.2013 року про результати розгляду звернення гр. [PERSON], повідомленями Ковельського МВ на заяви [PERSON], талоном-повідомленням про реєстрацію заяви про вчинені кримінального правопорушення, реєстр. № 1429 від 19.03.2014 року, листом заступника Ковельського міського голови № 24-378 від 14.04.2014 року, характеристикою ДІМ Ковельського МВ Устимука О.С. на [PERSON] /а.с. 16-25/. Крім цього, з листа заступника Ковельського міського голови І.Я.Прокопіва № 24-378 від 24 квітня 2014 року вбачається, що звернення гр. [PERSON] від 26 березня 2014 року розглянуто відділами виконавчого комітету Ковельської міської ради, за адресою [ADDRESS] проведено соціальне інспектування. Гр. [PERSON] роз'яснено чинне законодавство в частині вчинення насильництва по відношенню до членів сім'ї, попереджено про відповідальність. Лист про встановлення контролю з боку дільничних інспекторів за поведінкою [PERSON] направлено начальнику СДІМ Ковельського МВ. /а.с. 23/. З характеристики ДІМ Ковельського МВ Устимука О.С. вбачається, що [PERSON] перебуває в Ковельському МВ на обліку як сімейний дебошир /а.с. 25/. Допитані судом свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON], кожен окремо, підтвердили той факт, що [PERSON] тривалий час порушує правила співжиття, псує жиле приміщення (розбив вікно), спричиняє позивачу тілесні ушкодження та інше. У суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Зазначені показання свідків повністю спростовують пояснення та доводи відповідача, а тому суд визнає такі його доводи безпідставними та відхиляє їх. Твердження відповідача про те, що він жодним разом не попереджався працівниками міліції про те, що перебуває на обліку в міліції як сімейний дебошир, не заслуговують на увагу, так як спростовуються зазначеними вище доказами. В судовому засіданні також встановлено, що відповідач не сплачує житлово-комунальні послуги, чим ставить у скрутне становище позивача, що визнав сам відповідач. За таких обставин суд прийшов до переконливого висновку, що [PERSON] систематично порушує правила співжиття, що, на думку суду, робить неможливим проживання з ним в одній квартирі власника квартири та інших осіб, а тому відповідач підлягає виселенню з житлового будинку в зв'язку з систематичним порушенням правил співжиття без надання йому іншого житлового приміщення. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про виселення. Як вбачається з матеріалів справи, Ковельський районний відділ управління Державної міграційної служби України у Волинській області приймає участь в даній справі в якості відповідача. Однак спору між позивачем та цим відповідачем з приводу зняття з реєстрації не вбачається, оскільки зазначений відповідач жодним чином не порушив прав чи законних інтересів позивача, а рішення суду про виселення є підставою для звернення до вказаного органу для зняття з реєстрації відповідача. Таким чином, позовна вимога до Ковельського районного відділу управління Державної міграційної служби України у Волинській області про зняття з реєстрації задоволенню не підлягає. Крім цього, з відповідача [PERSON] слід стягнути судові витрати по справі на користь позивача у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України. При зверненні до суду з двома вимогами немайнового характеру (примусове виселення та зняття з реєстрації ) позивачем було сплачено судовий збір в сумі 243,60 грн., тобто за одну вимогу. Враховуючи, що кожна окрема вимога повинна бути оплачена судовим збором, тому з позивача в корить держави слід достягнути судовий збір в сумі 243,60 грн. за звернення до суду з позовною вимогою, в задоволенні якої було відмовлено.

Outcome: partial