Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначила, що є власником спірної квартири, а [PERSON] з 2001 року за місцем реєстрації не мешкає без поважних причин. Ухвалою судді від 14.11.2018 року цивільна справа прийнята до провадження, призначено підготовче судове засідання на 05.12.2018 року. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутністю. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому порядку шляхом оголошення на сайті, відзив на позов не надав. Позивач не заперечує проти розгляду справи у відсутності відповідача, з ухваленням заочного рішення, тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно з ч.1 п.2 ст.280 ЦПК України. Представник третьої особи: Запорізької міської ради, в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому порядку. Розглянувши матеріали провадження, повно та всебічно встановив обставини справи, оцінив за внутрішнім переконанням наявні докази у справі, які є належними, достовірними та допустимими, давши належну оцінку як кожного доказу окремо так достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві власності за договором дарування, що підтверджується реєстраційним посвідченням від 02.06.1993 р. виданим ОП «ЗМБТІ». За адресою квартири зареєстрована дві особи: [PERSON] та її син - відповідач у справі, [PERSON] Фактично за вказаною адресою [PERSON] не проживає в спірній квартирі з 2001 року, житло залишив добровільно, особисті речі, що належать йому у квартирі відсутні, що підтверджується довідкою та актом ОСББ «Будівельник-12» (а.с.12,13). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. ст. 317, 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст.391 ЦК України власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі статтею 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом, у випадку відсутності без поважних причин більш ніж одного року. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved