Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-06 00:00:00

24 липня 2017 року позивач [PERSON] звернувся до Кодимського районного суду з позовом до відповідача [PERSON] про встановлення факту належності житлового будинку, визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання за ним права власності на житловий будинок [ADDRESS] В позові вказав, що 20 січня 2017 року він придбав у [PERSON] житловий будинок [ADDRESS], про що склали письмову розписку. Після цього, продавець звільнила будинок та передала йому правовстановлюючі документи на будинок, зобов'язавшись до 20 квітня 2017 року переоформити будинок на покупця. Укладена з [PERSON] угода фактично відбулась, ними була досягнута згода відносно всіх істотних умов договору, втому числі про ціну, нотаріальне оформлення угоди, але юридично оформити угоду вони не встигли, оскільки [INFO] [PERSON] раптово померла. Спірний житловий будинок із господарськими будівлями належить на праві приватної власності [PERSON] та був нею успадкований після смерті чоловіка [PERSON], який помер [INFO]. З померлим [PERSON] проживала разом на день його смерті, тому просив встановити юридичний факт належності [PERSON] спірного будинку, визнати дійсною угоду його купівлі-продажу від 20 січня 2017 року та визнати за ним право приватної власності на спірний будинок. В судове засідання позивач не прибув, від його представника до суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі. Позов підтримали та просили його задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала та пояснила, що за життя її мати [PERSON] продала позивачеві належний їй будинок [ADDRESS], за що отримала грошові кошти в сумі 50000 грн., які були витрачені на її лікування. У зв'язку з цим просила позов задовольнити та визнати за позивачем право власності на належний померлій матері будинок. Вислухавши відповідача, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволені позову, виходячи із наступного. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Водночас, відповідно до ч.1 ст.15 ЦПК України судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси осіб, які виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. При цьому, статтею 4 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси лише у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач в позовній заяві вказав, що 20 січня 2017 року він придбав у [PERSON] житловий будинок [ADDRESS], про що склали відповідну письмову розписку. Згідно із ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Водночас, будь-якого письмового документу про укладений правочин (договіру купівлі-продажу чи розписки) позивач до позову не долучив та під час розгляду справи до суду не надав. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Пункт другий цієї ж статті встановлює, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п.1 ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. За загальними положеннями вимог цивільного законодавства за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст.655 ЦК України). Однак, відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України між позивачем та [PERSON] не виникли відповідні цивільні права та обов'язки, оскільки відповідно до ст.658 ЦК України право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Іншими словами, це положення закону означає, що приймати рішення про відчуження майна (визначати його правову долю) має право лише його власник, оскільки за договором купівлі-продажу продавець зобов'язаний передати покупцеві не лише саме майно, а й право власності на нього (право повного господарського відання чи оперативного управління). Тільки за такої умови у покупця може виникнути відповідне право. Продавець не може передати покупцеві те, що йому не належить. Аналізуючи застосування положень ст.220 ЦК України, суд зазначає, що визнання договору дійсним згідно з ч.2 ст. 220 ЦК України не застосовується, якщо є передбачене законодавчими актами обмеження (заборона) на здійснення такого правочину, або сторони не дійшли згоди щодо всіх істотних його умов. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ такої категорії суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Спірний будинок відповідно до договору купівлі-продажу від 21 березня 1979 року належить [PERSON], право власності якого на цей будинок було зареєстроване у передбаченому на час його придбання порядку. [INFO] [PERSON] помер. До складу його спадщини ввійшов зазначений житловий будинок. [PERSON] на день відкриття спадщини проживала разом з померлим [PERSON], а тому відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України вважається такою, що цю спадщину прийняла. Втім законодавство України розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Так, відповідно до норм ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Водночас, статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися до нотаріуса за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно, лише після отримання якого та державної реєстрації в особи виникає право власності на це речове майно та, відповідно, право розпоряджатись цим майном (абз.3 ч.2 ст.331 ЦК України). Отже, вимоги позивача про встановлення юридичного факту належності померлій [PERSON] на праві приватної власності спірного будинку є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, оскільки спірний будинок не перебував у власності померлої. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Відтак, спадщина у вигляді спірного будинку у передбаченому законом порядку підлягає прийняттю спадкоємцем [PERSON] (відповідачем у справі). Отже, враховуючи те, що продавець [PERSON] у встановленому законом порядку не оформила право власності на спірний житловий будинок [ADDRESS], який у вигляді спадкового майна залишися після смерті [PERSON], та відповідно до ст.658 ЦК України не мала права продажу вказаного будинку, то укладений між позивачем та [PERSON] договір купівлі-продажу є нікчемним та не може бути визнаний судом дійсним. Отже, виходячи із заявлених позовних вимог, аналізу матеріалів справи та враховуючи викладене вище, суд вважає, що вимоги позивача про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, а також про визнання за ним права власності на спірний житловий будинок за таким договором купівлі-продажу є безпідставними та необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають, незважаючи на визнання позову відповідачем, яке (визнання) через його суперечність закону судом до уваги не приймається. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed