Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-19 00:00:00

22 січня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом (який було уточнено) до відповідача, в якому просив суд визнати недійсним договір фінансового лізингу №001909 від 31.10.2015 року та стягнути сплачені на виконання договору фінансового лізингу №001909 від 31.10.2015 року 90680,00 грн. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся судом належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Згідно ст.ст. 224, 225 ЦПК України проводиться заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини дійсних правовідносин сторін. 31.10.2015 року між [PERSON] (далі - Лізингоодержувач) та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» (далі- Лізингодавець) укладено договір №001909 фінансового лізингу на придбання автомобіля Subaru XV. Згідно з п.1.3 договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та умовах, передбачених цим договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору фінансового лізингу та згідно з положенням чинного законодавства. Пунктом 1.7 договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 (сто двадцять) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця, зокрема: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, та, в разі наявності, різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору (у разі зміни вартості предмета лізингу), або різниці вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору (у разі зміни марки/моделі предмета лізингу). У п.8.2 спірного договору вказано погоджену сторонами вартість предмета лізингу 29170,13 доларів США, що на дату укладення договору становило еквівалент 700100 грн. На виконання умов договору фінансового лізингу позивач 31.10.2015 року сплатив товариству 90680,00 грн., вказавши призначення платежу адміністративний платіж за договором фінансового лізингу №001909 від 31.10.2015 року. Відповідно до умов договору, авансовий платіж це обовязковий платіж, що складає частину від вартості предмета лізингу, розмір, якого визначено у Додатку №1 Договору, який сплачується Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця, на умовах Договору, до моменту передачі предмета лізингу. Згідно з п.9.1 умов Договору, авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 50 відсотків від вартості предмета лізингу зазначеного у даному Договорі та у специфікації. Пунктами 12.1- 12.3 умов Договору,передбачено порядок розірвання договору та порядок повернення коштів. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» (далі - Закон) фінансовий лізинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі) Відповідно до ст. 2 Закону передбачено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) про лізинг, найм, (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно зі ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Пунктом 10.2 умов Договору, за формулою визначено розмір щомісячних лізингових платежів. Самостійною підставою позову позивач зазначає невідповідність умов договору приписам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» . Так, відповідно до ч. 1 ст. 18 цього Закону України, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів"можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті3, частина третя статті509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Проте, в матеріалах справи відсутні докази і позивач таких не надав, що під час укладання договору фінансового лізингу відповідач вчиняв дії, які можна кваліфікувати як прояв недобросовісної конкуренції, чи вчинив дії або бездіяльність, що ввела позивача в оману або були агресивними. Відсутність у позивача реальної можливості детально ознайомитись із умовами договору, мають характер розмірковування та не на чому не базуються. Відповідно до ч.ч.1, 2ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостоюст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, ЗУ «Про фінансовий лізинг». Відповідно до ч.2ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Зазначені правові висновки, які в силу ст. 360-7ЦК України є обов'язковими для судів України, викладено у постанові ВСУ від 16.12.2015 у справі №6-2766цс15. У даній справі спірний договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, нотаріально посвідчено не було. Зазначені обставини є беззаперечними підставами для констатації нікчемності договору фінансового лізингу від №002625 від 21.01.2016 року. Згідно ч.ч.1, 5 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до роз'яснень, що містяться п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за № 9 від 06.11.2009 року, вбачається, що у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що договір фінансового лізингу №001909, укладений 31.10.2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» та [PERSON] є нікчемним - в силу ч.1 ст. 220 ЦК України та ч.2 ст. 799 ЦК України. Одночасно необхідно застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину - договору фінансового лізингу №002625, укладеного 31.10.2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» та [PERSON] та стягнути з відповідача отримані від позивача за нікчемним договором 90680,00 грн. При цьому суд також враховує, що з 28.06.2015 року набув чинності Закон України "Про ліцензування видів господарської діяльності", згідно п. 2 ст. 7 якого надання фінансових послуг є видом господарської діяльності , що підлягає ліцензуванню, проте на час укладення оспорюваного договору відповідач лише був взятий на облік Національною комісією , що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, - як юридична особа, яка не є фінансовою установою, але має право надавати послуги з фінансового лізингу. Одночасно, відповідно вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1102,40 грн.

Outcome: approved