Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про захист прав споживача та визнання договору банківського вкладу частково недійсним. В ході судового розгляду позивач доповнив та збільшив позовні вимоги (а.с.72-83). В судовому засіданні представники позивача [PERSON], [PERSON] підтримуючи збільшені позовні вимоги, просили задовольнити у повному обсязі позов: визнати недійсним п.1.1. договору №20/02-02/09 банківського вкладу «Універсальний» від 23 травня 2008 року, укладеного між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», в частині, що днем закінчення строку вкладу, є 23 травня 2009 року; визнати недійсним п.п. 2.4.1. п. 2.4. договору № 20/02-02/09 банківського вкладу «Універсальний» від 23 травня 2008 року, укладеного між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», в частині закінченням нарахування відсотків - день закінчення строку вкладу, встановлений п. 1.1. Договору /23 травня 2009 року/;визнати недійсним п.п. 2.4.5. п. 2.4. договору № 20/02-02/09 банківського вкладу «Універсальний» від 23 травня 2008 року, укладеного між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», в повному обсязі, що Банк не нараховує відсотки на суму вкладу після закінчення строку вкладу, визначеного н. 1.1. Договору /23 травня 2009 року/;визнати недійсним п. 6.2. договору № 20/02-02/09 банківського вкладу «Універсальний» від 23 травня 2008 року, укладеного між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», в повному обсязі, що строк дії цього договору не продовжується. Після закінчення строку вкладу, згідно з пунктом 1.1. договору, сторони можуть укласти новий договір на умовах, що пропонуються Банком на момент укладання. Вищевказані положення договору є недійсними відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки є несправедливими наслідком цих умов є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Оскаржувані умови договору суперечать положенням ч.5 ст.1061 ЦК України в частині не проведення нарахування процентів на банківський вклад від дня наступного за днем надходження вкладу у банк до дня який передує його повернення вкладникові, призводять до дисбалансу договірних прав та обов'язків тому є недійсними. Така позиція викладена в правових позиціях Верховного Суду України по справі №6-39цс13 від 28.01.2015 року, у справі №6-247цс14 від 29.05.2015 року та у справі №6-544цс16 від 21.09.2016 року, яка є обов'язковою для застосування судом згідно ст. 360 -7 ЦПК України. Зазначали, що є безпідставною заява представника відповідача про пропуск строку звернення до суду, оскільки позивач про порушення свого права по виплаті відсотків за користування кредитом в розмірі встановленому умовами договору дізнався лише після ухвалення судом рішення в 2015 році про відмову в задоволені позову про стягнення відсотків за спірним договором після закінчення строку його дії до часу фактичного повернення коштів. Крім того вказували, що лише після викладення правової позиції Верховним Судом України з цього питання 21.09.2016 року йому стало достовірно відомо про порушення його права на отримання відсотків в розмірі встановленому договором. Представник відповідача Шабанова М.І. просила відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог [PERSON] до АТ «Райффайзен Банк Аваль» про захист прав споживача та визнання договору банківського вкладу частково недійсним. Та пояснила, що Договір № 20/02-02/09 на вклад Універсальний від 23.05.2008р., містить всі умови, необхідні для договору даного виду (розмір вкладу, розмір відсотків за користування вкладом, порядок їх нарахування, термін дії договору, назву сторін в договорі), й зазначений факт встановлено судовими рішеннями. На дату подачі позову (23.06.2016р.) зазначений договір на вклад втратив свою силу (з моменту виплати Банком Вкладнику всієї суми вкладу і відсотків за вкладом), отже відсутні підстави для визнання частково недійсним умов договору, який припинив свою дію. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими умови договору можуть бути визнані в разі, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше - умови договору порушують принцип добросовісності; по-друге - умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє - умови договору завдають шкоди споживачеві. Уклавши договір банківського вкладу сторони (Позивач та Відповідач) домовились про те, що вклад є строковим, строк дії вкладу встановлюється 12 місяців, та відповідно днем закінчення строку вкладу є 23.05.2009 року. У зв'язку з цим не зрозумілим є вимога Позивача про внесення змін до другого речення п.1.1. щодо зміни строку дії вкладу. Умови приймання, в т.ч. й розмір відсоткової ставки по вкладу на час дії вкладу, умови повернення вкладу також були визначені за домовленістю сторін. З умов договору, в т.ч. п.2.4., п.6.2. договору банківського вкладу, не вбачається істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду а отже, відсутня й шкода, завдана Позивачу несправедливими умовами договору, оскільки, Банк у повному обсязі повернув суму вкладу та відсотки за користування вкладом, та відповідно, не вбачається дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін за договором. Навпаки, зазначення у договорі на вклад відсоткової ставки у розмірі 25% річних за користування вкладом призвело до завдання Банку шкоди у розмірі виплачених відсотків за договором на вклад, розрахованих на підставі зазначеної ставки, оскільки станом на дату укладання договору банківського вкладу встановлена відсоткова ставка за вкладом у розмірі 25% річних є значно завищеною відносно затвердженої Комітетом з управління активами та пасивами Банку граничної процентної ставки - 9,75 % річних та значно завищена відносно середньої ставки за залученими строковими депозитами в іноземній валюті по банківській системі України в цілому ( 3,8% річних станом на 23.05.2008р., - за даними статистичної звітності банків України, що розміщені на офіційному сайті НБУ). Відсутність ознак одночасно «несправедливих умов договору» свідчить про відсутність підстав для визнання положень договору на вклад недійсними з посиланнями на норми ч.1,2,4,5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Обгрунтовуючи раніше подану заяву про застосування позовної давності зазначила, що початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). З вимогою щодо повернення вкладу та нарахованих відсотків по депозитному договору № 20/02-02/09 від 23.05.2008 р., Позивач звернувся до Банку 22.12.2009 року. Банк отримав звернення Позивача 05.10.2010 року, що, підтверджується судовим рішенням (рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 27.08.2012р., по справі № 2/1620/432/2012), та в силу ч.3 ст. 61 ЦПК України зазначена обставина не підлягає додатковому доказуванню, оскільки встановлена судовим рішенням, що набрало законної сили. Тобто, перебіг строку позовної давності у даному спорі розпочався з 06.10.2010 року. Отже, станом на дату подачі Позивачем позову - 23.06.2016 року, встановлений ЦК України строк позовної давності для заявлення вимог про визнання частково недійсним умов Договору на вклад від 23.05.2008 року сплинув. Твердження Позивача про те, що лише 27.05.2016 року, він з'ясував, що укладення та виконання договору регулюється положеннями Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними оскільки, відповідно до п. 19 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9, «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», «Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним». Таким чином, з врахуванням того, що строк позовної давності (в три роки) для звернення Позивача з вимогою до Банку про визнання частково недійсним умов договору на вклад сплинув, а зобов'язання Банку перед [PERSON] по договору на вклад було виконано у повному обсязі, то позовні вимоги [PERSON] за позовною заявою від 23.06.2016р., та заявою від 12.08.2016р., про збільшення розміру позовних вимог не підлягають до задоволення, як з огляду на їх безпідставність, так і з огляду на приписи ч.4 ст. 267 ЦК України, згідно яких сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою відмови у позові. Заслухавши сторони, дослідивши письмові докази по справі суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 23 травня 2008 року між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», укладено договір № 20/02-02/09 банківського вкладу «Універсальний», за умовами якого банк прийняв від [PERSON] 30000 доларів США зі сплатою 25 % річних за користування вкладом та з кінцевим терміном повернення коштів 23 травня 2009 року. Постанова від 11 травня 2016 року в справі №6-37цс16 була ухвалена Верховним Судом України, оскільки існувало неоднакове застосування судом касаційної інстанції Закону України «Про захист прав споживачів» і ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про повернення депозитного вкладу та стягнення процентів на банківський вклад, суди виходили із того, що Закон України «Про захист прав споживачів» не поширюється та не регулює спірні правовідносини. Зі змісту обов'язкового у розумінні положень ч. 2 ст. 214, ч. 1, 2 ст. 360-7 ЦПК України, ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд») для всіх судів правового висновку постанови Верховного Суду України від 11 травня 2016 року в справі №6- 37цс16, [PERSON] 27 травня 2016 року з'ясував, що укладення та виконання договору № 20/02-02/09 банківського вкладу «Універсальний» від 23 травня 2008 року регулюється положеннями Закону України «Про захист прав споживачів». З'ясувавши 27 травня 2016 року зміст обов'язкового у розумінні положень ч. 2 ст. 214, ч. 1, 2 ст. 3607 ЦПК України, ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд») для всіх судів правового висновку постанови Верховного Суду України від 11 травня 2016 року в справі №6-37цс16, [PERSON] 27 травня 2016 року на підставі ч. 1, 2, 4, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з ч. 5 ст. 1061 ЦК України встановив порушення своїх прав як споживача банківських послуг зважаючи на наявність підстав для визнання недійсним п.п. 2.4.1. п.2.4. договору № 20/02-02/09 банківського вкладу «Універсальний» від 23 травня 2008 року, укладеного між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль». П. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України, Земельним кодексом України, Сімейним кодексом України, Законом України від 12 травня 1991 року N 1023-ХІІ "Про захист прав споживачів" (в редакції Закону від 1 грудня 2005 року N 3161-ІV, Законом України від 6 жовтня 1998 року №161-XIV "Про оренду землі" (в редакції Закону від 2 жовтня 2003 року №1211-IV) та іншими актами законодавства. При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Згідно ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Частиною 4 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. За положеннями ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. У відповідності до ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Ч. 5 ст. 1061 ЦК України встановлено, що проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. При цьому не містить жодних виключень з цього приводу, у т.ч. якщо інше не встановлено договором. З урахуванням вимог абз. 2 ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 627, ч. 5 ст. 1061 ЦК України, ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» сторони вкладник [PERSON] та банк Відкрите акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», в договорі банківського вкладу «Універсальний» від 23 травня 2008 року не могли відступити від положень ч. 5 ст. 1061 ЦК України відносно нараховування процентів на банківський вклад від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав, оскільки обов'язковість для сторін положення акту цивільного законодавства ч. 5 ст. 1061 ЦК України /відсутні жодні виключення, у т.ч. якщо інше не встановлено договором/ випливає з його змісту та із суті відносин між сторонами вкладником і банком. Відступлення від положень ч. 5 ст. 1061 ЦК України відносно нараховування процентів на банківський вклад від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав, в договорі №20/02-02/09 банківського вкладу «Універсальний» від 23 травня 2008 року в порушення ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) призвело до включення у договір № 20/02-02/09 банківського вкладу «Універсальний» від 23 травня 2008 року із споживачем [PERSON] умов, які є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності їх наслідком став істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, яка полягала у незаконному обмеженні споживача [PERSON] на нараховування за вказаним договором процентів на банківський вклад від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Аналіз указаних норм ч. 1, 2, 4, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 3 ст. 509, ч. 1 ст. 627, у взаємозв'язку з ч. 5 ст. 1061 ЦК України, дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору № 20/02-02/09 банківського вкладу «Універсальний» від 23 травня 2008 року, які містять умови, зокрема: п.п. 2.4.1. п. 2.4. в частині закінченням нарахування відсотків - день закінчення строку вкладу, встановлений п. 1.1. Договору /23 травня 2009 року/, п.п. 2.4.5. п. 2.4. в повному обсязі, що Банк не нараховує відсотки на суму вкладу після закінчення строку вкладу, визначеного п. 1.1. Договору /23 травня 2009 року/,без зазначення в договорі №20/02-02/09 банківського вкладу «Універсальний» від 23 травня 2008 року про нараховування процентів на банківський вклад від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав, що це є підставою для визнання цих положень недійсними. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства (ст.4 ЦК України , а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. З урахуванням ч. 2 ст. 4 ЦК України актом цивільного законодавства є Закон України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 1 ст. 217 ЦК України, яка регулює правові наслідки недійсності окремих частин правочину, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Ч. 1 ст. 27 ЦК України встановлено, що правочин, що обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов'язки, є нікчемним. За таких обставин є нікчемними умови договору №20/02-02/09 банківського вкладу «Універсальний» від 23 травня 2008 року, які обмежують право [PERSON] на нараховування процентів на банківський вклад від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15- рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Таким чином, відповідач, встановивши в п.п. 2.4.1. п. 2.4. договору № 20/02-02/09 банківського вкладу «Універсальний» від 23 травня 2008 року, укладеного між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», в частині закінченням нарахування відсотків - день закінчення строку вкладу, встановлений п. 1.1. Договору /23 травня 2009 року/, та встановивши в п.п. 2.4.5. п. 2.4. договору № 20/02-02/09 банківського вкладу «Універсальний» від 23 травня 2008 року в повному обсязі, що Банк не нараховує відсотки на суму вкладу після закінчення строку вкладу, визначеного п. 1.1. Договору /23 травня 2009 року/, не зазначив, що проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав, що є незаконним, з огляду на порушення принципу добросовісності, наслідком якого став істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача [PERSON], яка полягала у незаконному обмеженні споживача [PERSON] на нараховування за вказаним договором процентів на банківський вклад від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. За таких обставин положення п.п. 2.4.1. п. 2.4. та п.п. 2.4.5. п. 2.4. договору №20/02-02/09 банківського вкладу «Універсальний» від 23 травня 2008 року є несправедливими відносно споживача вкладника [PERSON], що є підставою для визнання їх недійсними. Така позиція викладена в правових позиціях Верховного Суду України по справі №6-39цс13 від 28.01.2015 року, у справі №6-247цс14 від 29.05.2015 року та у справі №6-544цс16 від21.09.2016 року, яка є обов'язковою для застосування судом згідно ст. 360 -7 ЦПК України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. За таких обставин виходячи з вищенаведеного необхідно позов задовольнити частково: визнати недійсним п.п. 2.4.1. п. 2.4. договору № 20/02-02/09 банківського вкладу «Універсальний» від 23 травня 2008 року, укладеного між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», в частині, закінченням нарахування відсотків - день закінчення строку вкладу, встановлений п. 1.1 Договору (23 травня 2009 року); визнати недійсним п.п. 2.4.5. п. 2.4. договору № 20/02-02/09 банківського вкладу «Універсальний» від 23 травня 2008 року, укладеного між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», в повному обсязі, що Банк не нараховує відсотки на суму вкладу після закінчення строку вкладу, визначеного п. 1.1. Договору /23 травня 2009 року/. На думку суду не заслуговують на увагу твердження представника відповідача, що позивачем пропущений строк звернення суду за захистом порушеного права оскільки про порушення права позивача (вкладника [PERSON].) отримати відсотки за користування Банком його коштами останньому стало відомо лише 26.05.2015 року, після відмови судом в задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення відсотків по вкладу(а.с.39,40) так як зазначені правовідносини не були предметом спору і не досліджувалися судом під час розгляду справи наслідком якого стало ухвалення рішення Миргородським міськрайонним судом 27.08.2012року (а.с.33,34). Суд не може погодитися з запереченнями відповідача що відсутня одна з трьох обов'язкових умов визнання несправедливими умов договору вкладу, оскільки рішення Апеляційного суду Полтавської області від 28.07.2015 року про стягнення відсотків по спірному вкладу на день розгляду справи судом скасоване (а.с.119-121), що свідчить про наявність матеріальної шкоди завданої вкладнику в наслідок несправедливих умов оспорюваного договору вкладу. Разом з тим суд, вважає, що в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним пункту 1.1 договору №20/02-02/09 банківського вкладу «Універсальний» від 23 травня 2008 року, укладеного між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», в частині, що днем закінчення строку вкладу, є 23 травня 2009 року та визнання недійсним в повному обсязі п. 6.2. договору № 20/02-02/09 банківського вкладу - «Універсальний» від 23 травня 2008 року, укладеного між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», що строк дії цього договору не продовжується. Після закінчення строку вкладу, згідно з пунктом 1.1. Сторони можуть укласти новий договір на умовах, що пропонуються Банком на момент укладання, необхідно відмовити, оскільки визнання зазначених умов спірного договору недійсними фактично змінить вид банківського вкладу із строкового на безстроковий, з чим суд погодитися не може оскільки всі положення спірного договору свідчать про бажання (намір) укладення позивачем саме строкового договору банківського вкладу.

Outcome: partial