Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-16 00:00:00

[PERSON] (далі за текстом позивач) звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом, в якому після збільшення позовних вимог просила суд: - визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 21 червня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим номером 1208 та застосувати наслідки недійсності правочину; - витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право власності на 1/5 квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [INFO] помер батько позивача - [PERSON] . У встановлений законом шестимісячний строк позивач звернулася до Дванадцятої харківської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. [PERSON] є єдиним спадкоємцем за законом, яка прийняла спадщину свого батька. У червні 2019 року [PERSON] вирішила продовжити оформляти свої спадкові права на майно, яке належало її батьку, і дізналася, що право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Позивач вважає, що 1/5 частка спірної квартири належала її батьку [PERSON] на праві спільної сумісної власності разом з її матір`ю [PERSON] . Зазначає, що її батько та [PERSON] зареєстрували шлюб 08 травня 1965 року, а розірвали шлюб 13 листопада 1979 року. Факт виплати паю за спірну квартиру в шлюбі підтверджується довідкою ОСББ «СОСНОВА ГІРКА» №59 від 12 червня 2019 року, згідно якої [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Повна вартість квартири складає 10070 рублів. Перший пайовий внесок внесено в червні 1979 року в сумі 4187 рублів. Залишок вартості квартири виплачений в 1990 році в розмірі 5883 рублі. Вказане підтверджується також квитанцією №2 від 05 червня 1979 року про внесення [PERSON] пайового внеску в розмірі 4187 рублів. В період перебування [PERSON] у шлюбі з [PERSON] , ними було виплачено разом трохи більше 40 відсотків від загальної вартості квартири. [PERSON] звернулася до своєї матері - [PERSON] за поясненнями і вона надала копію договору дарування квартири від 21 червня 2016 року, за яким [PERSON] подарувала квартиру своєму сину [PERSON] , а той в подальшому подарував квартиру своєму сину [PERSON] . Позивач зазначила, що про дарування квартири [PERSON] не повідомила ані її, ані її батька, який мав право виділити свою частку у праві спільної сумісної власності подружжя. Крім того, в оспорюваний договір дарування сторонами були внесені неправдиві відомості, про те, що «на момент придбання майна дарувальник ані в зареєстрованому шлюбі, ані у фактичних шлюбних відносинах не перебував, майно, що передається ним за даним договором належить йому на праві особистої приватної власності». Постановою нотаріуса від 07 червня 2019 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири у зв`язку з ненаданням правовстановлюючих документів на спадкове майно. Оскільки [PERSON] протиправно позбавила батька позивача його власності, а її спадкового майна, вона звернулась до суду. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 червня 2019 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 червня 2019 року на спірну квартиру накладено арешт. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 вересня 2020 року закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті. Відповідачами [PERSON] та [PERSON] надано відзив на позовну заяву, в якому вони просять в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування заперечень зазначають, що перший пайовий внесок за квартиру було внесено в червні 1979 року. 13 листопада 1979 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, колишнє подружжя не мешкали в одній квартирі, спільне господарство не вели. З 1979 року по час смерті [INFO] тобто 37 років [PERSON] жодним чином спірною квартирою не цікавився, участі в її утриманні не приймав, за комунальні послуги не сплачував, вселитися не намагався, питання про виділ своєї долі в користування не ставив. В свою чергу [PERSON] право власності оформила ще в 1992 році на підставі довідки, виданої Житлово-будівельним кооперативом "Горка" буд. 38, управлінням житлового господарства, виконавчим комітетом Харківської міської ради народних депутатів 04.08.1992р. №1282, зареєстровано Комунальним підприємством "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" 29.09.1992р. за реєстровим № 56299 згідно реєстраційного посвідчення від 29.09.1992 р. Відповідачами зазначено, що право власності її батька - [PERSON] як що і було порушено, то не договором дарування від 21.06.2016р., а набагато раніше - в 1992 році, коли [PERSON] отримала одноособове право власності на спірну квартиру, оформивши відповідні документи. З цього часу до смерті [PERSON] минуло 24 роки. За ці 24 роки померлий не цікавився станом спірної квартири, необхідністю її утримання, не намагався подати позовних заяв до суду, скарг до будь-яких органів влади про порушення його прав. Відповідач [PERSON] подала до суду нотаріально засвідчену заяву, в якій позов визнала, та вказала, що на момент укладання оспорюваного договору вона вважала, що вона укладає договір довічного утримання з її сином [PERSON] . Зазначила, що не повідомляла нотаріуса, що перебувала у шлюбі в час, коли частково виплачувався пай за квартиру [ADDRESS] , однак про це її ніхто не запитував. Пай виплачувався у шлюбі з [PERSON] . Після розлучення вона з [PERSON] продовжували проживати разом та разом виплачувати пайовий внесок за спільну квартиру. Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна подала до суду заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. В судовому засіданні позивач та її представник та відповідач [PERSON] наполягали на задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] просила в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи подала суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі. Суд, заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи дійшов висновку про таке. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 08 травня 1965 року, а розірвали шлюб 13 листопада 1979 року. [PERSON] є батьком [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження та витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища та є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно до довідки ЖБК «СОСНОВА ГОРКА» буд.38 від 04.08.1992 року №1282 [PERSON] виплатила повністю вартість квартири у розмірі 10070 рублів (а.с.13). Згідно довідки ОСББ «СОСНОВА ГІРКА» №59 від 12 червня 2019 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Повна вартість квартири складає 10070 (Десять тисяч сімдесят) рублів. Перший пайовий внесок внесено в червні 1979 року в сумі 4187 (чотири тисячі сто вісімдесят сім) рублів. Повна вартість квартири виплачена в грудні 1990 року. Внесення пайового внеску у розмірі 4187 рублів [PERSON] підтверджується також квитанцією №2 від 05 червня 1979 року (а.с.14-15). Відповідно до копії договору дарування квартири від 21 червня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим номером 1208, [PERSON] подарувала квартиру, [ADDRESS] [PERSON] (а.с.19). Відповідно до\~статті 112 ЦК\~Української РСР майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам. Відповідно до частини першої\~статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю\~України (втратив чинність з 01 січня 2004 року, діяв під час сплати вартості спірної квартири у 1979-1990 роках) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. У свою чергу частиною першою\~статті 28 КпШС України\~визначено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Частиною другою статті 7\~Закону України\~«Про власність\~в СРСР» (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. У пунктах 6, 6-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» судам роз`яснено, що при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід керуватися\~статтею 146 ЖК Української РСР, статтею 15\~Закону України «Про власність», пунктом 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого\~постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року № 186, і статтями\~22,\~24,\~28,\~29 КпШС України, ураховувати, зокрема те, що пай, внесений подружжям в житлово-будівельному кооперативі у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, та після повної сплати пайового внеску - квартира, є їхнім спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. При цьому внесений одним з подружжя до вступу в шлюб (після розірвання шлюбу) пай є його особистим майном. Відповідно до пункту 43 Примірного статуту ЖБК з часу набрання законної сили рішенням суду про поділ квартири колишній з подружжя визнається членом кооперативу. Тому суд не повинен покладати обов`язок на ЖБК на прийом цього подружжя до кооперативу. Належність квартири у будинку ЖБК до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом внесення подружжям паю в ЖБК під час шлюбу. Критеріями, які дозволяють надати квартирі в ЖБК режим спільного сумісного майна подружжя є також внесення паю: 1) у період сумісного проживання; 2) за рахунок спільних коштів. До повної сплати пайового внеску за квартиру суд вирішує питання про право власності на частку в паєнагромадженні, а після завершення сплати - про право на частку в праві власності на квартиру залежно від належної особі частки у паєнагромадженні. З матеріалів справи убачається, що батько позивача - [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 08 травня 1965 року по 13 листопада 1979 року. Згідно довідки ОСББ «СОСНОВА ГІРКА» №59 від 12 червня 2019 року [PERSON] сплатила перший пайовий внесок в червні 1979 року в сумі 4187 рублів. Повна вартість квартири виплачена в грудні 1990 року. Таким чином, в період шлюбу [PERSON] було сплачено частину пайового внеску, повністю пайовий внесок було сплачено після розірвання шлюбу, тому суд дійшов висновку, що [PERSON] не набув права на частку в праві власності на квартиру [ADDRESS] . При цьому суд зазначає, що доказів того, що за життя [PERSON] звертався до суду з вимогою про визнання права власності на частку паєнагромадженні суду не надано. Суд відхиляє доводи позивача по справі щодо виплати іншої частини пайового внеску в період спільного проживання [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу. Так, у судовому засіданні була допитана в якості свідка відповідач по справі - [PERSON] , яка зазначила, що позивач є її дочкою. Підтвердила, що перший внесок за квартиру був внесений у 1979 році, в листопаді цього ж року шлюб між нею та [PERSON] було розірвано. Грошові кошти на сплату іншої частини пайового внеску давав [PERSON] , проте право власності було оформлено на неї. Допитаний в якості свідка [PERSON] зазначив, що [PERSON] є його матір`ю. Приблизно з 1980 року вона та її чоловік [PERSON] отримали спірну квартиру, в цей же період оформили фіктивне розлучення, проте продовжували жити разом, робили ремонт у спірній квартирі. Допитана в якості свідка [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що [PERSON] був другом її чоловіка. [PERSON] спірну квартиру оформила на себе, в 1979 році [PERSON] та [PERSON] оформили фіктивне розлучення. Пайові внески за квартиру сплачував [PERSON] , оскільки отримував велику пенсію та постійно надавав зі слів [PERSON] їй матеріальну допомогу. Між тим, суд зазначає, що за життя [PERSON] прав на спірну квартиру не пред`являв, факту спільного проживання однією сім`єю після розірвання шлюбу з [PERSON] не визнавав, питання щодо поділу майна подружжя не ставив. Не просить визнати вказаний факт і позивач по справі. Крім того, факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] не підтверджено жодними документальними доказами, свідки [PERSON] та [PERSON] є родичами позивача, свідок [PERSON] надала свої покази зі слів [PERSON] . Таким чином, суд вважає непідтвердженими доводи позивача щодо спільного проживання [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу після розірвання шлюбу в 1979 році. З матеріалів справи убачається, що при оформленні спірного договору дарування від 21 червня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим номером 1208, [PERSON] надала нотаріусу довідку Житлово-будівельного кооперативу «ГОРКА» буд. 38 від 04.08.1992 року №1282. Право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 29.09.1992 року за реєстровим номером 56299, згідно реєстраційного посвідчення від 29.09.1992 року. В заяві приватному нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Малаховій Г.І. від 21.06.2016 року [PERSON] зазначено, що спірна квартира належить їй на праві особистої приватної власності. (а.с.102 т.1). У судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є головою правління ОСББ «Соснова гірка» зазначила, що власником спірної квартири вважала [PERSON] і лише у 2016 році вона дізналась, що власником є її син [PERSON] . Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, про відсутність підстав для визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] від 21 червня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим номером 1208. Відповідно до ст. 1281 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Оскільки, суд дійшов висновку, що [PERSON] на момент відкриття спадщини станом на 30.11.2016 року не належало право власності на частку квартири [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності, підстави для задоволення позову в частині визнання за позивачем права власності на 1/5 квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] відсутні. Також суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача про витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартири [ADDRESS] , оскільки позивач просить про захист не своїх прав, а одного із відповідачів по справі без належного підтвердження повноважень та за відсутності правових підстав. Щодо клопотання представника відповідачів по справі [PERSON] та [PERSON] про застосування строків позовної давності суд зазначає, що таке клопотання не підлягає задоволенню з врахуванням того, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову через необґрунтованість позовних вимог. Розподіл судових витрат здійснено на підставі ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed