Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-02 00:00:00

\~ 11 грудня 2017 року [PERSON] звернувся до Словянського міськрайонного суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики посилаючись на те, що 31 серпня 2017 року відповідачка отримала від нього у борг грошові кошти в розмірі 3000,00 доларів США зобовязавшись повернути їх в строк до 27 вересня 2017 року, про що надала відповідну розписку. Втім, до теперішнього часу, борг позивачеві залишаться неповернутим. Оскільки добровільно грошові кошти відповідачка не повертає, позивач вимушений був звернутися до суду із даним позовам та просити суд ухвалити рішенням яким стягнути з відповідачки на його користь суму боргу, що станом на день звернення позивача до суду є еквівалентною 81\~660,00 грн. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 05 грудня 2017 року (а.с. 11), у судовому засіданні просили позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечували. Відповідно до ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Відповідачка [PERSON], будучи повідомленою у встановленому законом порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, не використала наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не зявилась у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у\~ її відсутності від неї до суду не надходило. З огляду на викладене, оскільки відповідачка будучи повідомленою належним чином про дату, час і місце судового засідання, повторно не зявилась у судове засідання, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, зі згоди позивача, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280, 281 ЦПК України. Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики підлягають задоволенню. Так, у судовому засіданні встановлено, що 31 серпня 2017 року відповідачка отримала від позивача у борг грошові кошти в розмірі 3000,00 доларів США зобовязавшись повернути їх в строк до 27 вересня 2017 року, про що надала відповідну розписку (а.с. 4). Таким чином, вказаною розпискою відповідач власноруч посвідчив факт передання йому позивачем грошових коштів у зазначеному розмірі. У розписці, чітко зазначені: сторони зобовязання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, строк повернення боргу та особистий підпис позичальника. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно усіх істотних умов договору позики, й розписка, свідчить про його укладення відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України. За змістом статей 15,16 ЦК України, особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із правовою позицією, викладеною у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13: «Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки». Аналізуючи встановлені у судовому засіданні обставини, докази, які підтверджують обставини, встановлені у судовому засіданні, а також норми чинного законодавства, які регулюють виникли між сторонами спірні правовідносини, судову практику, суд приходить до висновку, що\~ між сторонами виникли правовідносини позики, передбачені параграфом 1\~Глави 71 Цивільного кодексу України. Так виходячи із змісту розписки про отримання в борг грошових коштів від 31 серпня 2017 року, наданої суду позивачем в обґрунтування своїх вимог, судом встановлено, що сторонами визначено розмір суми позики, у розписці чітко зазначено\~ та обставина, що відповідачка бере у позивача кошти саме у борг, передбачений обовязок відповідачки повернути борг, вказаний строк повернення боргу. Отже вказана розписка є документом, який виданий боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, а отже, і відповідальності за неналежне виконання його умов. Стаття 1049 ЦК України\~встановлює, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із статтею 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому, в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (статті530,\~631 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Як видно з матеріалів справи, сторони встановили кінцевий строк повернення позики до 27 вересня 2017 року. Відповідно до ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа, кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку, боржник має право затримати виконання зобовязання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Взяте на себе зобов'язання, відповідачка до теперішнього часу не виконала, про що, свідчить оригінал вказаної розписки, який на даний час перебуває у позивача та представлений ним суду. Відповідно до п. п. 10,11\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (\~ст. 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідачка у судове засідання не зявилась, не скористалась своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надала належних доказів, які спростовують доводи позивача. Відповідно до положень ч.2 ст.192 ЦК\~іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок та правила використання іноземної валюти на території України на сьогодні встановлені\~Декретом від 19лютого1993р. №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»\~(далі\~Декрет №15-93), Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України (затверджено постановою Правління Національного банку України (далі\~НБУ) від 30травня2007р. №200; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18червня2007р. за №656/13923), Положенням про порядок здійснення операцій з чеками в іноземній валюті на території України (затверджено\~постановою Правління НБУ від 29грудня2000р. №520; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21лютого2001р. за №152/5343) та іншими документами. Згідно зі ст.524 ЦК\~зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України\~гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з частинами1 та 2 ст.533 ЦК\~грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, суди у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу. Попри зазначене, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.192 ЦК, ч.3 ст.533 ЦК,\~Декрет №15-93). За договором позики від 31 серпня 2017 року сума позики складає 3000,00 доларів США, що у перерахунку, виходячи з офіційного курсу гривні щодо іноземних валют за курсом НБУ, станом на 03 квітня 2018 року становить 78\~480,00 грн. Таким чином, з урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що з відповідача\~ на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики в розмірі 78\~480,00 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з такого. Відповідно до п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає\~розподіл судових витрат між сторонами , судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду із даним позовом, позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 816 грн. 61 коп. (а.с. 1). Враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики повністю задоволені, суд приходить до висновку, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 816 грн. 61 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved