Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-23 00:00:00

26.03.2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], Третя Запорізька державна нотаріальна контора про визнання поважними причини пропуску строку позовної давності, визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування позову зазначала, що їй, її донці [PERSON] та її онуці, [PERSON] на праві спільної часткової власності належала двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS]. Кожний з них мав право на 1/3 частину вказаної квартири. З кінця 2000 року вони мешкали однією сімєю, мали єдиний бюджет та сумісно використовували житло. У 2006 році її донька та онука стали умовляти позивача передати онуці у власність частку квартири, яка належала позивачу, а за це вона буде надавати постійний догляд та матеріальну допомогу, тобто укласти договір довічного утримання. 20.02.2007 року між позивачкою та відповідачем було укладено договір дарування, текст якого вона не читала, вважаючи, що в договорі передбачені права та обовязки сторін, про які вони домовились із відповідачем. Проте, укладаючи договір дарування, мала на меті укладення договору довічного утримання, вважаючи, що відповідач буде надавати позивачу постійний догляд та матеріальну допомогу до самої смерті. До 2014 року ніяких змін в відносинах між [PERSON], її донькою та онукою не відбувалося, між ними були добрі відносини, які основані на любові та довірі. Проте, з січня місяця 2014 року стосунки із відповідачем погіршились, [PERSON] припинила здійснювати за нею догляд, почала постійно ображати її, наносити тілесні ушкодження та забрала ключі від квартири, з приводу чого позивач була змушена звернутись до Ордонікідзевського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області. Про факт укладення договору дарування дізналася тільки в січні місяці 2015 року, вважає, що онука ввела її в оману, щодо правової природи договору дарування, у звязку з чим замість договору довічного утримання позивач підписала договір дарування. Посилаючись на те, що укладений договір дарування не відповідає її внутрішній волі щодо правової природи й змісту правочину, і зазначений договір було підписано внаслідок помилки щодо правової природи договору, [PERSON] на підставі ст. 203, 229, 230 ЦК України просила визнати укладений договір дарування недійсним та визнати поважними причини порушення позивачем строку позовної давності. [PERSON] в судовому засіданні зазначала, що позов підтримує у повному обсязі і просить визнати недійсним договір дарування, оскільки бажає, щоб онука повернула належну їй частину квартири. На момент укладання договору дарування вона вважала, що укладає саме договір довічного утримання, за яким її онука та донька будуть її доглядати та утримувати. Спочатку [PERSON] виконувала домовленість щодо утримання та догляду, але у 2014 році відмовилася. В день укладення договору вона перебувала у нотаріальній конторі, але була в коридорі, договір перед підписанням не читала, і нотаріус вголос зміст договору не зачитувала. При цьому читати цей договір їй ніхто не заважав, вона просто довіряла своїй онуці. До укладення договору і після у них були добрі відносини. Вважає, що договір необхідно визнати недійсним, оскільки відповідач стала до неї погано ставитися. У судовому засіданні представники позивача підтримали позов у повному обсязі, суду пояснили, що позивач разом із донькою та онукою проживали у спірній квартирі з 2000 року. У них були добрі відносини. На момент укладення оспорюваного договору дарування позивачу було 77 років. Зміст договору вона не читала, копію підписаного договору їй не давали, вголос нотаріус його не зачитувала. Позивач була обманута онукою, у звязку з чим виникла помилка в природі підписаного договору. [PERSON] розраховувала на те, що онука буде за нею доглядати і не знала про те, що право власності на частину належної позивачу квартири перейшло до відповідача у день підписання договору. Сама позивач не мала на меті дарувати належну їй частину квартири, оскільки в неї були спадкоємці, підписаний договір не відповідав внутрішній волі [PERSON] та здоровому глузду. Просили позов задовольнити у повному обсязі з підстав, які викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та просила в задоволенні позову відмовити та пояснила суду, що з бабусею стала проживати з 2000 року. Позивач подарувала свою частку квартири як подарунок на день народження, це було її свідоме рішення, а з січня місяця 2015 року в них погіршились стосунки. Представник відповідача у судовому засіданні вважав позов безпідставним та необґрунтованим, просить відмовити у його задоволенні. Зазначав, що у договорі, який підписано особисто позивачем, є положення про те, що їй відомо який саме договір вона укладає, нотаріус розяснив відповідні положення статей ЦК України. Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що відповідач заважала позивачу розуміти зміст договору, а також умислу відповідача. Припустиме недбальство [PERSON] щодо не читання договору при його підписанні не свідчить про недійсність укладеного договору. У договорі не зазначено жодних обовязків відповідача, окрім як прийняти у дар частину квартири, а тому доводи позивача, що вона бажала укласти договір довічного утримання з певними обовязками зі сторони відповідача по догляду та утриманню є безпідставними. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON]Г в судове засідання не зявилася, в письмовій заяві пояснила, що при посвідченні договору дарування були дотримані вимоги закону щодо встановлення осіб сторін, перевірено їх дієздатність, сторони договору розуміли значення і умови договору та його правові наслідки та підтвердили дійсність намірів при укладенні договору дарування, договір не носив характеру мнимого та удаваного, наміри [PERSON] подарувати належне їй нерухоме майно [PERSON] були дійсними та справжніми. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, та їх представників, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування, одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати у майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Судом встановлено, що [PERSON], її донці [PERSON] та її онуці [PERSON] на праві спільної часткової власності належала двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло (а.с.10). 20.02.2007 року між [PERSON] та [PERSON], яка є онукою позивача, було укладено договір дарування, за умовами якого позивач передала як дарунок, а відповідач прийняла у дар 1/3 частину квартири [ADDRESS] (а.с.34). Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, ст. ст. 10, 60 ЦПК України звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту права, яке вважає порушеним та зобов'язаний довести обставини, на які посилається, правову та фактичну підставу своїх вимог. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Звертаючись до суду із позовом про визнання недійсним договору дарування, [PERSON] зазначала, що вказаний договір не відповідав її внутрішній волі, насправді вона бажала укласти із своєю онукою договір довічного утримання. Оспорюваний договір було підписано внаслідок обману зі сторони [PERSON] і при його підписанні вона помилилася у природі самого правочину. Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі та недодержання цього в момент вчинення правочину є підставою для недійсності правочину. Статтею 229 ЦК України встановлено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. З роз'яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Зі змісту договору, який особисто підписано позивачем, вбачається, що оспорюваний договір дарування було посвідчено державним нотаріусом Третьої Запорізької державної нотаріальної контори [PERSON], договір підписано у присутності нотаріуса і його було зареєстровано у державному реєстрі за № 2. Дарувальник [PERSON] ствердила та підтвердила, що дарування належної їй на праві власності частини квартири здійснюється нею без будь-яких погроз, примусу та насильства, як фізичного так і морального, вона була ознайомлена з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод та розуміючи значення своїх дій свідомо подарувала 1/3 частину квартири [ADDRESS]. Як зазначила у своїх письмових поясненнях нотаріус [PERSON], яка на даний час є приватним нотаріусом, при посвідченні договору дарування були дотримані вимоги закону щодо встановлення осіб сторін, перевірено їх дієздатність, сторони договору розуміли значення і умови договору та його правові наслідки та підтвердили дійсність намірів при укладенні договору дарування, договір не носив характеру мнимого та удаваного, наміри [PERSON] подарувати належне їй нерухоме майно [PERSON] були дійсними та справжніми. У судовому засіданні [PERSON] зазначала, що у день підписання договору дарування вона перебувала у приміщенні нотаріальної контори, оспорюваний договір не читала і з його змістом знайома не була, проте особисто його підписала, при цьому прочитати договір їй ніхто не заважав і зміст договору від неї ніхто не приховував. Зазначені обставини спростовують твердження позивача про те, що при підписанні договору дарування [PERSON] ввела її в оману, приховавши від неї справжню природу укладеного договору. Як встановлено в ході судового розгляду справи, відповідач є онукою позивача, вони є співвласниками квартири [ADDRESS] і проживали у ній разом з 2000 року, відносини між ними були доброзичливі. [PERSON] допомагала бабусі, здійснювала за нею догляд, опікувалася нею, як до укладення договору дарування, так і після цього, про що зазначала і сама позивач, а тому, на думку суду, укладення договору дарування частини квартири відповідачу є наслідком такої турботи онуки про бабусю. Те, що відповідач після укладення договору дарування продовжувала опікуватися позивачем, на думку суду, не підтверджує доводи представника позивача, що вона таким чином намагалася приховати від позивача той факт, що насправді між ними було укладено договір дарування, а не договір довічного утримання, оскільки в судовому засіданні сторони підтвердили наявність між ними сімейного звязку, добрих відносин протягом тривалого часу, вони проживали разом в одній квартирі з 2000 року і до виникнення конфлікту у січні 2015 року, а тому допомога [PERSON] своїй бабусі після укладення договору дарування, як фізична так і матеріальна, на думку суду, була покликана саме нормальними сімейними стосунками, які існували між ними. На спростування доводів сторони позивача, що у [PERSON] був умисел отримати у власність квартиру, свідчить і той факт, що після укладення договору дарування, з 2007 року, як підтвердила сама позивач та її представник, [PERSON] жодних дій на виселення бабусі із квартири не вживала і жити у квартирі не перешкоджала. Належні та допустимі докази, відповідно до ст. ст. 57-59 ЦПК України, того, що на час укладення оспорюваного договору у сторін існувала домовленість про довічне утримання відповідачем позивача в матеріалах справи відсутні. Зміст укладеного правочину був роз'яснений нотаріусом, [PERSON] підписала цей договір, а тому посилання позивача на те, що вона помилялася щодо природи правочину є необґрунтованими. Крім того, позивачем не надано жодних відомостей, які б вказували на обмеження дієздатності [PERSON], внаслідок якої вона не могла усвідомлювати зміст укладеного нею оспорюваного правочину, його умови та правові наслідки, а сам похилий вік відповідача на день укладання договору про такі обставини не свідчить. До того ж, у тексті договору дарування не міститься застережень (умов) щодо зобов'язання [PERSON] надавати довічне утримання. В судовому засіданні визнано сторонами, що [PERSON] та її мати, відповідно донька [PERSON], [PERSON], які проживали разом у квартирі, надавали позивачу утримання та догляд, що спростовує необхідність укладення [PERSON] договору довічного утримання. Крім того, у судовому засіданні сама позивач зазначала, що допомогу та догляд, як до укладення договору та і після цього вона отримувала, як від онуки так і від своєї доньки, що також спростовує доводи позивача про існування між нею та відповідачем домовленостей щодо її подальшого догляду та утримання. Свідок [PERSON], який був допитаний за клопотанням сторони позивача, у судовому засіданні пояснив, що він є сусідом [PERSON] і вони є друзями, спілкуються між собою вже тривалий час. У квартирі [ADDRESS] проживали [PERSON], її донька - [PERSON] та онука - [PERSON], сварок у сімї не було, за позивачкою доглядала онука, лише у січні місяці 2015 року до нього зайшла позивач, на ній були подряпини, і вона розповіла йому, що її вигнали з квартири і сказала, що вона із відповідачем уклала договір дарування, а вважала, що укладає договір довічного утримання. Про підписаний [PERSON] договір дарування він дізнався лише у січні 2015 року. До цього жодних розмов про відчуження позивачем квартири на користь відповідача в них не було і про свої наміри укласти чи то договір дарування, чи то договір довічного утримання позивач йому не розповідала. Як розяснено в п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 09.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Свідок [PERSON] не володіє відомостями щодо обставин, які стосуються безпосередньо укладення оспореного договору, а тому його показання не мають значення для справи. Аналізуючи матеріали справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, про те, що вони не містять докази відсутності волевиявлення [PERSON] на вчинення оспорюваного правочину - договору дарування, а також того, що позивач уклала договір дарування внаслідок обману зі сторони відповідача чи внаслідок помилки, а тому приходить до висновку, що під час укладення договору дарування своєї частки квартири воля позивача відповідала її внутрішньому волевиявленню, договір укладено з дотриманням вимог закону, а отже немає підстав для визнання його недійсним за вказаними у позові підставами. Враховуючи наведені обставини, суд приходить до висновку, що позов є безпідставним та необґрунтованим, у звязку з чим у його задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed