Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів. Позивач посилається на те, що 05 червня 2007 року між нею та відповідачем було розірвано шлюб. Під час перебування в шлюбі, [INFO] у них народився син [PERSON] . Зазначає, що відповідач з 2007 року не бере участі в утриманні їх спільної дитини, а їй одній важко було забезпечити матеріально сина, а на даний час вона не може забезпечити належним матеріальним достатком дитину, оскільки на сьогоднішній день перебуває у декретній відпустці по догляду за другою дитиною. Тому вважає, що батько, який здоровий та працездатний, зможе сплачувати аліменти на рівні передбаченому діючим законодавством України з розрахунку 50 % прожиткового мінімуму. За весь період часу, тобто минуло 17 років з дня народження дитини, відповідач навідував сина близько трьох разів, у 2010 році подарував дитині велосипед, який через місяць під приводом ремонту забрав так і не повернувши дитині, і з цього часу, тобто з 2010 року, відповідач жодного разу не відвідав сина, не передав будь-яких коштів на його утримання та жодного разу не передзвонив їй, як матері спільної дитини, не поцікавився потребами дитини. Наскільки їй відомо, відповідач інших осіб на утриманні не має, він працездатний, періодично перебуває на заробітках поза межами України, його стан здоров`я дозволяє працювати, тому вважає, що відповідач спроможний сплачувати аліменти у заявленому нею розмірі. На підставі викладеного позивач просить ухвалити рішення про стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 93077,50 грн. за період 2011 р.-2020 р. в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та у розмірі одного прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку за період з 01.01.2021 року по 22.11.2021 року, до досягнення повноліття дитини. Ухвалою судді від 29.03.2021 у даній справі було відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, які прични неявки суду не повідомила, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. Представник позивача [PERSON] у судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримав, з мотивів викладених у позовній заяві та просив такі задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, які причини неявки суду не повідомив, хоча належним чином був повідомленим про час та місце розгляду справи. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, не заперечила проти стягнення з відповідача на утримання сина, щомісячно, з дня звернення до суду аліментів у розмірі 2000,00 гривень до досягнення дитиною повноліття, в решті позовних вимог просила відмовити, оскільки такі необгрунтовані та не доведені. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Так, відповідно до приписів ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 05.06.2007 року розірвано, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Іршавського районного управління юстиції Закарпатської області у Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 71 (а.с. 9). Від даного шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] (а.с.10), який проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні, що представниками сторін у судовому засіданні не заперечувалося. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. (ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Право дитини на належне утримання передбачено низкою норм законодавства України. Так, частиною першою та другою статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7, ч.8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. У відповідності до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. У статті 182 СК України передбачені обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Таким чином, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину є встановленою Законом гарантією для забезпечення інтересів дитини. Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" встановлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень. При цьому, статтею 184 СК України врегульовано питання щодо визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно з вказаною статтею СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Оскільки на теперішній час дитина сторін постійно проживає разом з позивачем, суд вважає, що позивач має право на отримання аліментів від батька дитини, який повинен виконувати свій обов`язок щодо утримання дитини належним чином. Визначаючи розмір стягуваних аліментів, суд враховує матеріальне становище сторін та неповнолітньої дитини, а також враховує стан здоров`я відповідача, який є молодим працездатним чоловіком, та спроможність відповідача сплачувати аліменти на утримання дитини. Суд визначає розмір аліментів у сумі 2000 грн. щомісячно на дитину до досягнення нею повноліття, оскільки такий розмір аліментів відповідає вимогам закону про те, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, адже такий розмір забезпечить необхідний мінімум для існування дитини, загалом надасть можливість дотримання принципу достатнього забезпечення дитини. З врахуванням принципу співмірності, розумності аліменти у розмірі 2000 грн. відповідатимуть інтересам дитини і не порушуватимуть як законні інтереси платника аліментів, так і законні інтереси їх отримувача. При цьому суд зазначає, що необгрунтованою є вимога позивача про стягнення аліментів з 01.01.2021, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 191 Сімейного Кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, в даному випадку з 02.03.2021 і до досягнення дитиною повноліття. Стосовно позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання сина в розмірі 93077,50 грн. за період 2011 р.-2020 р. в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 191 Сімейного Кодексу України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз статті 191 Сімейного кодексу України свідчить, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: (а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; (б) ухилення відповідача від надання утримання дитині. Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладання договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії. Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність вжиття саме позивачем заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останньою від їх сплати. Отже, за загальним правилами, регламентованими нормами Сімейного кодексу України, недоцільним є обтяження відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягненим аліментів, залишив його без розгляду) з особистих мотивів. Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів, вимоги є необґрунтованими. В свою чергу, позивачем не додано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що нею вживалися заходи щодо стягнення з відповідача аліментів і що батько дітей ухилявся від їх сплати. Посилання у судовому засіданні представника позивача на телефонні розмови його довірительки з відповідачем з приводу сплати аліментів за минулий період, як на доказ того, що нею вживалися заходи щодо одержання аліментів з відповідача і що останній ухилявся від їх сплати не можуть бути належним та допустимим доказом для задоволення позовних вимог у цій частині. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь Держави судовий збір у розмірі 908 грн., оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів. Згідно ч.1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню - у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial