Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-26 00:00:00

20.07.2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] та примусове зняття його з реєстраційного обліку, оскільки починаючи з 01.05.2014 року відповідач не проживав за вказаною адресою з власної волі. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що вона та треті особи: її син [PERSON], брат [PERSON] та сестра [PERSON] є співвласниками [ADDRESS] на підставі договору про поділ житлового будинку в натурі та припинення спільної часткової власності від 28.10.2010 року. У вказаному будинку значаться зареєстрованими: вона, її діти та відповідач [PERSON], який фактично в цьому будинку не проживає з 01.05.2014 року. Посилаючись на те, що відповідач більше двох років не проживає у вказаному будинку, його речей там немає, а його реєстрація в зазначеному будинку створює власникам перешкоди в користуванні, утриманні та розпорядженні житлом, позивач на підставі ст.. 405 ЦК України просила позов задовольнити. Ухвалою суду від 27.10.2016 року було відмовлено в прийнятті зустрічної позовної заяви відповідача [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на ? частину житлового будинку. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позов в повному обсязі, зазначила, що після розлучення з нею, відповідач з травня 2014 року почав жити окремо, створив нову сім`ю, перешкод в користуванні будинком за адресою [ADDRESS] власники будинку йому не створювали, але він і не мешкає за місцем реєстрації і не бажає зніматися з реєстрація, що перешкоджає власникам будинку отримати субсидії на комунальні послуги, тому просила позов задовольнити. Від третіх осіб які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON], [PERSON], [PERSON] надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності проти задоволення позову не заперечують. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, судом повідомлявся через ЗМІ про слухання справи повторно, оскільки не повідомив суду адресу свого фактичного місця проживання. Відповідно до п.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Дослідивши та оцінивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, вислухавши пояснення свідка [PERSON] відповідно до положень ст. 11 ЦПК України, судом встановлено наступне. Згідно договору про поділ житлового будинку в натурі та припинення спільної часткової власності, посвідченого 28.10.2010 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Прокопчук В.Д. з метою припинення спільної часткової власності співвласників [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] домовилися провести поділ житлового будинку за адресою [ADDRESS] Миколаївської області в натурі ( а.с. 4-7). В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований в зазначеному будинку з дозволу позивача 24.01.2011 року ( а.с. 8-12). Проте відповідач за місцем реєстрації не проживає з травня 2014 року, що підтверджується довідками, виданими головою квартального комітету № 29 від 14.06.2016року ( а.с. 16-20). Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що систематично буває в будинку позивача і знає, що відповідач там не проживає з 2014 року. Отже, наслідком зазначених обставин є створення позивачу перешкод у користуванні належним їй будинком. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК України, а саме: дружина, їх діти та батьки. Членами сім'ї може бути визнано і інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином наданими позивачем суду доказами доведений факт відсутності відповідача [PERSON] в будинку [ADDRESS] понад встановлені ст.405 ЦК України строки. Враховуючи викладене, оскільки судом було встановлено, що в будинку проживає позивач, особисті речі відповідача відсутні, то суд вважає, що позовні вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, обґрунтовані та підлягають задоволенню з урахуванням положень ст.405 ЦК України. Що стосується заявлених позовних вимог зняття відповідача з реєстрації за адресою: [ADDRESS] Миколаївської області, то позов в даній частині задоволенню не підлягає. Згідно ч.1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, тощо. В силу ст. 88 ЦПК України з відповідача також підлягають стягненню судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду .

Outcome: partial