Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-29 00:00:00

27.09.2019 [PERSON] , з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог від 24.01.2020 та від 27.01.2020 (Т. 1, а.с.156-157, 168-169), звернулася до суду з позовом до відповідачів про: - скасування рішення відповідача (2) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29 липня 2019 року №47986372 про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] (далі - Квартира) за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Веста», код ЄДРПОУ 41264766 та запису про право власності №32585242; - визнання протиправним та скасування запису про право власності від 27 липня 2019 року №32585242 на Квартиру за товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Веста», код ЄДРПОУ - 41264766; - витребування від відповідача (3) Квартири №33, скасувавши рішення відповідача (4) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29.08.2019 року №48440851 про реєстрацію договору купівлі-продажу квартири серія та номер 2072, виданий 29.08.2019 відповідачем (4) та запису про право власності №33004926. Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про незаконність прийняття відповідачем (2) рішення про державну реєстрацію права власності на Квартиру за відповідачем (1), так як така реєстрація проведена всупереч вимогам частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку», п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127. Крім того, державну реєстрацію права власності на Квартиру проведено з порушенням вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», дія якого розповсюджується і на позасудовий порядок такого стягнення. Також позивач зазначає, у зв`язку з незаконною реєстрацією права власності на Квартиру за відповідачем (1), спірний об`єкт нерухомості підлягає витребуванню від відповідача (3) на підставі статі 388 Цивільного кодексу України, а рішення відповідача (4) про реєстрацію права власності на Квартиру за відповідачем (3) - скасуванню. Від представника відповідача (1) надійшов відзив на позовну заяву, у якому наголошується на необхідності відмови у задоволенні позовних вимог з огляду на те, що ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТОХІЛЛС ВЕСТА» як новим кредитором було надіслано на адресу [PERSON] та на адресу позивача письмові вимоги про усунення порушень, які ними безпосередньо отримані. Державному реєстратору також були надані всі документи необхідні для проведення реєстрації права власності на спірну Квартиру за товариством. Також зазначає, що оскільки звернення стягнення проведено не в примусовому порядку, а за згадою іпотекодавця, то дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на спірні правовідносини не поширюється. У поданій суду відповіді на відзив відповідача (1), представник позивача зазначила, що іпотекодавець [PERSON] жодної письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем не отримувала, оскільки станом на квітень-травень 2019 року перебувала за кордоном, а обраний відповідачем (1) позасудовий спосіб врегулювання спірних правовідносин не ґрунтується на добровільній згоді [PERSON] та порушує заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». У надісланому суді відзиві на позов, відповідач (3) зазначає, що іпотекодержатель дотримався процедури досудового врегулювання заборгованості, надіславши відповідні вимоги. Не погодившись з позовними вимогами позивача [PERSON] наголосив на тому, що мораторій поширюється лише на зобов`язання в межах процедури здійснення примусового стягнення майна, чого у спірній по справі ситуації не було. Представником позивача подано відповідь на відзив відповідача (3), в якій остання зазначає, що іпотекодавець [PERSON] жодної письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем не отримувала, оскільки станом на квітень-травень 2019 року перебувала за кордоном. Звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі) є примусовою дією іпотекодержателя, а тому такий спосіб стягнення підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Крім того, оскільки спірна Квартира вибула з володіння позивача поза її волею, - у позивача є всі підстави для витребування Квартири від відповідача (3). Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, натомість від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримують, просять задоволити. Відповідач (3) та її представник в судове засідання не з`явилися, натомість представник відповідача (3) подав заяву про розгляд справи у його відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечує у повному обсязі. Відповідачі (2), (4) в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, відзив на позовну заяву не надали. В процесі судового розгляду справи на підставі ухвал суду: 1) від 11 грудня 2019 року - витребувано від відповідача (2) реєстраційну справу на Квартиру; 2) від 26 грудня 2019 року - вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони вчиняти дії [PERSON] та будь-якими третіми особами, а саме користуватися Квартирою; 3) від 12 лютого 2020 року - вжито заходи забезпечення позову шляхом встановлення обов`язку [PERSON] не вчиняти будь-яких дій щодо Квартири, в тому числі щодо її користування, ремонту, переобладнання та передавання у найм (оренду) будь-яким третім особам до набрання законної сили рішенням суду по справі. 4) від 10 березня 2020 року - відмовлено в скасуванні заходів забезпечення позову; 5) від 22 травня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про зустрічне забезпечення. 6) від 22 травня 2020 - прийнято до розгляду заву про збільшення позовних вимог та закрито підготовче провадження у справі. На підставі Розпорядження від 07.05.2020 №14.2.1 «Щодо призначення повторного автоматичного розподілу судової справи» проведено повторний автоматичний розподіл даної справи. Матеріали справи передано на розгляд судді Кость В.В. 12.05.2020. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. За змістом п. 3 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право. 2. Не оспорюється учасниками справи той факт, що матеріально - правовим об`єктом з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно, а саме Квартира . В контексті хронології існуванням спірних правовідносин пов`язаних із Квартирою суд наводить наступні обставини справи. Так, 20 вересня 2007 року між акціонерним комерційним банком «Форум» (далі - Банк) та [PERSON] (надалі - Позичальник) було укладено кредитний договір №0288/07/26-CL (надалі - Кредитний договір, а.с. 20-24), на підставі якого Банк відкрив Позичальнику відкличну поновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі з лімітом кредитування у межах суми 20000,00 доларів США на строк до 19 вересня 2017 року зі сплатою за користування кредитним коштами 13% річних (п. 1 Кредитного договору). З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 20 вересня 2007 року між Банком та [PERSON] , що виступає майновим поручителем [PERSON] було укладено договір іпотеки (надалі - Іпотечний договір), на підставі якого в іпотеку банківській установі було передано Квартиру . В свою чергу, статтею 5 Іпотечного договору передбачено випадки, які дають право звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п. 6.3 статті 6 Іпотечного договору сторони дійшли згоди, що задоволення вимог Іпотекодержателя може здійснюватися шляхом: - передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язань за Кредитним договором у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; - продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». 26 березня 2019 року між публічним акціонерним товариством «Банк Форум» та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ВЕСТА» укладено договір відступлення прав за Договорами іпотеки (Іпотечними договорами), згідно з яким відповідач (1) набув прав іпотекодержателя за договорами вказаними в Додатку №1. З даних Додатку №1 до Договору про відступлення прав за Договорами іпотеки (іпотечними договорами) від 26 березня 2019 року вбачається, що відповідач (1) набув права вимоги за Іпотечним договором від 20.09.2007 року за №5227, який укладений з [PERSON] . Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ВЕСТА» 12.04.2019 [PERSON] , 10.05.2019 [PERSON] надіслано вимоги про усунення порушень основного зобов`язання. Дані рекомендованих повідомлення про вручення поштових відправлень свідчать, що такі вимоги були отримані [PERSON] - 16.04.2019, а [PERSON] - 14.05.2019. В свою чергу 6 серпня 2019 року товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕСТА» перейменовано на товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТОХІЛЛС ВЕСТА» (протокол №06/08-2019 загальних зборів учасників, а.с. 106). З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що за ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ВЕСТА» зареєстроване право власності на Квартиру, дата, час державної реєстрації: 27.07.2019 16:30:50, підстава виникнення права власності: договір про відступлення прав за договором іпотеки, серія та номер: 254, виданий 26.03.2019, видавник Юдін М.А., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу; договір іпотеки серія та номер: 5227, виданий 20.09.2007, видавник Ришкович О.В., приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу; повідомлення про вручення, серія та номер: 033700888939, виданий 14.05.2019, видавник: УКРпошта; повідомлення про вручення, серія та номер: 0337009843528, виданий 16.04.2019, видавник: УКРпошта; вимога про усунення порушень основного зобов`язання, серія та номер: 12.04-19, виданий 12.04.2019, видавник ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ВЕСТА»; вимога поро усунення порушень основного зобов`язання, серія та номер: 10.05-19, виданий 10.05.2019, видавник ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ВЕСТА»; підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) , індексний номер: 47986372 від 29.07.2019 11:12:37 (а.с. 25, зворот). Разом з тим, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29 серпня 2019 року (а.с. 82-85) відповідач (1) передав Квартиру у власність [PERSON] . 29.08.2019 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 48440851 від 29.08.2019 16:43:37 приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Біловар Іриною Олександрівною право власності на Квартиру зареєстроване за [PERSON] (а.с. 25, зворот). 3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, суд застосовує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України. Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів. В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені. Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст. Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначила у ньому чотири позовні вимоги. Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин з метою встановлення фактичного та законного власника Квартири, правомірності дій державного реєстратора при здійсненні державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновленню порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову. Так, частинами першою, другою та четвертою ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Із зазначеними положеннями Основного Закону у повній мірі кореспондуються приписи частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Пунктом 1 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За змістом статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з положеннями ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). У відповідності до частини першої ст. 575 Цивільного кодексу України окремим видом застави є іпотека (застава нерухомого майна). Правовими приписами ст.ст. 589, 590 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави, яке здійснюється за рішенням суду. За нормативним правилом, передбаченим ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (частини перша та третя), у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Оскільки іпотечний договір між сторонами було укладено 20 вересня 2007 року, застосуванню до спірних правовідносин підлягає Закон України «Про іпотеку» (далі - Закон) в редакції від 12 травня 2006 року. Згідно з положеннями частини 1 статті 33 Закону в редакції від 12 травня 2006 року у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Відповідно до статті 36 цього Закону в редакції від 12 травня 2006 року сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати в тому числі: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. При цьому, згідно із частинами першою та другою статті 37 Закону в редакції від 12 травня 2006 року іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотеко держателя (частина 3 статті 37 Закону України «Про іпоеку»). Системний аналіз положень статей 17, 33, 36, 37 Закону дає підстави для висновку, що згода іпотекодавця про передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, таких як: чинність іпотеки, невиконання або неналежне виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на вказане майно. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор, зокрема встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. За змістом статті 18 вказаного Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Так, умови, підстави та процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначені Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок). Пунктом 57 Порядку передбачено, що для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Відповідно до пункту 61 Порядку в редакції, що діяла на момент прийняття оскаржуваного рішення (29.07.2019) для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Отже, на державного реєстратора під час вчинення такої реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим пунктом 61 Порядку, необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а й, передусім, встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства. У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. Крім того, зі змісту умов Іпотечного договору (п. 5.5) випливає, що підставами для задоволення вимог іпотекодержателя, зокрема і шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушень. З наявних у матеріалах справи документів, вбачається що 12.04.2019 [PERSON] відповідачем (1) було надіслано письмову вимогу про усунення порушень основного зобов`язання, а 10.05.2019 - така вимога була надіслана [PERSON] . Факт отримання [PERSON] повідомлення про усунення порушень № 12.04-19 від 12.04.2019 підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 236), натомість факт вручення повідомлення про усунення порушень № 10.05-19 від 10.05.2019 [PERSON] підтверджується відміткою на рекомендованому повідомленні про вручення, засвідченою її підписом (а.с. 236). Таким чином, твердження представника позивача про те, що [PERSON] не надсилалось повідомлення-вимога про усунення порушень та нею не отримувалося, не відповідають обставинам справи, а тому є необґрунтованими та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами. Разом з тим, 7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII (далі - Закон № 1304-VII), підпуктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. В свою чергу, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від наявності згоди іпотекодавця. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог, а тому такий спосіб стягнення підпадає під дію Закону № 1304-VII. Аналогічний паровий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19) та від 19 травня 2020 року №644/3116/18 (провадження № 14-45цс20). З огляду на викладене, доводи відповідачів (1), (3) про відсутність порушення вимог Закону № 1304-VII є безпідставними. Також суд звертає увагу на той факт, що однією з умов, за якої нерухоме майно не може бути примусово стягнуте, є умова використання житла для постійного проживання. У Законі № 1304-VII відсутнє чітке розмежування, за якого можливо визначити, чи використовує громадянин заставлене майно як постійне місце проживання, тому надаючи правову оцінку спірній ситуації суд виходить з наступного. Згідно із частинами першою, шостою статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Разом з цим, відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. . Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання. Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. За змістом положень статті 29 Цивільного кодексу України та статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання. Встановлено, що позивач [PERSON] зареєстрована у спірній Квартирі, яка використовується нею як постійне місце її проживання. При цьому відповідачами та їх представниками не надано суду належних та допустимих доказів реєстрації місця проживання позивача за іншою адресою та наявності в позивача іншого житла, яке використовується останньою як постійне місце проживання. Отже, на спірну Квартиру, загальна площа якої не перевищує 140 кв. метрів, яка використовується як місце постійного проживання позивачами та є предметом іпотеки у забезпечення вимог за кредитним договором, укладеного в іноземній валюті, не може бути звернуто стягнення шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем у зв`язку із дією Закону № 1304-VII. Таким чином, за наслідками прийнятих державним реєстратором рішень про проведення державної реєстрації права власності на спірну Квартиру за відповідачем (1) на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі, фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом № 1304-VII. За результатами судового розгляду справи слід також констатувати, що під час здійснення реєстрації права власності на нерухоме майно за відповідачем (1) не здійснювалася оцінка предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності та не надсилалися [PERSON] та [PERSON] результати такої оцінки, що є порушенням статті 37 Закону України «Про іпотеку» . У матеріалах справи відсутні відомості про отримання [PERSON] та [PERSON] від іпотекодержателя інформації про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна. Крім того, суду не надано доказів проведення оцінки майна предмету іпотеки на момент переходу права власності Такий висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 року № 306/2053/16-ц. Враховуючи наведене, у відповідача (2) були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану Квартиру за відповідачем (1). Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції від чинній на момент виникнення спірних правовідносин державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з нормативним правилом, регламентованим у частині третій ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). З огляду на викладене, вчинений відповідачем (2) запис про право власності №32585242 від 27 липня 2019 року також підлягає скасуванню. Щодо вимоги позивача про витребування Квартири від [PERSON] та скасування рішення відповідача (4) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №48440851 від 29.08.2019 року про реєстрацію договору купівлі-продажу квартири серія та номер 2072, виданий 29.08.2019 відповідачем (4) та запису про право власності №33004926, суд зазначає наступне. Положення статті 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі спростування презумпції правомірності правочину (скасування рішення нотаріуса, державного реєстратора) всі права, набуті сторонами правочину за ним, не повинні здійснюватися, а створені обов`язки та наслідки не підлягають виконанню. Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України). В свою чергу, цивільно-правові способи захисту права власності, зазначені у Главі 29 Цивільного кодексу України. Пунктом 3 частини першої статті 388 Цивільного кодексу України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Добросовісне придбання згідно зі статтею 388 Цивільного кодексу України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). По відношенню до цього, слід також врахувати нормативне правило, визначене у ст. 330 Цивільного кодексу України, згідно з яким, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Таким чином, системний аналіз змісту ст.ст. 330, 388 Цивільного кодексу України свідчить про те, що право власності на майно, передане за договором купівлі - продажу всупереч волі власника цього майна, не набувається (в тому числі і добросовісним набувачем), оскільки це майно може бути витребувано власником на підставі наведених норм. Жодних доказів про згоду [PERSON] на відчуження спірної квартири матеріали справи не містять. Сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння. Як вже зазначалося вище аналіз положень статей 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави зробити висновок про те, що згода іпотекодавця на передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, а саме: чинності іпотеки, невиконання або неналежного виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на це майно. За таких обставин вказана згода не може вважатися волевиявленням власника на вибуття майна з його володіння в розумінні статті 388 Цивільного кодексу України. Добросовісним набувачем вважається особа, яка не знала і не могла знати, що отримувала майно від особи, яка не мала права його відчужувати, саме в момент придбання майна. Тому, якщо набувач чужого майна дізнається про це пізніше, він також вважається добросовісним. В свою чергу неуправномоченим відчужувачем (особою, яка відчужує чуже майно, не маючи на це права) вважається особа, яка неправомірно володіє майном, що належить іншій особі. Позивачем за віндикаційним позовом може бути неволодіючий власник, від якого майно вибуло поза його волею. Доведеність та однозначність вищевказаних обставин має вирішальне значення для можливості застосування судом правового механізму захисту права власності, передбаченого частиною першою ст. 388 Цивільного кодексу України, оскільки у відповідності до вказаної статті майно за відплатним договором може бути витребувано у добросовісного набувача, якщо воно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. По відношенню до фактичних обставин по справі, суд, приймаючи до уваги вищенаведені приписи чинного законодавства, виходить з того, що [PERSON] без її волі була позбавлена права власності на Квартиру, оскільки її волевиявлення не було спрямовано на відчуження спірного об`єкту нерухомості [PERSON] . Таким чином, позивач позбавлена можливості правомірно володіти та користуватися нерухомим майном, оскільки вказане перебуває у власності відповідача (3). З встановлених вище фактичних обставин справи Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» в однозначній мірі є неуправномоченим відчужувачем, оскільки оформило право власності на Квартиру на підставі рішення відповідача (2), яке судом скасовується. Відповідач (3) відповідає критерію «добросовісного набувача», оскільки в момент оформлення права власності на спірне майно остання не знала про його неправомірне відчуження. Отже, обставини по справі у повній мірі відповідають законодавчо встановленому способу захисту позивачем свого порушеного права, яке не визнається відповідачами та фактичної наявності всіх складових елементів правової конструкції, передбаченої ст. 388 Цивільного кодексу України. При цьому, правова природа правочину, на підставі якого Квартира опинилася у власності [PERSON] (купівля-продаж, платний) не впливає на можливість застосування до спірних правовідносин ст. 388 Цивільного кодексу України, при наявності вищевказаних фактичних даних. Вимога позивача на повернення свого майна базується на визнанні права власності абсолютним правом, яке не припиняється із незаконною втратою цього майна власником та відсутністю можливості володіти цим майном. Добросовісне придбання, відповідно до статті 388 Цивільного кодексу України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). У спірній по справі ситуації, права [PERSON] є порушеними, оскільки вона позбавлена можливості володіти та користуватися майном, яке без достатніх підстав вибуло з її володіння, та могло б належати їй, якщо б не перебувало у володінні відповідачів. Аргументи та заперечення відповідача (3), у якості підстави для відмови позивачу у задовленні поданого ним позову, судом відхиляються, оскільки не спростовують вищенаведених висновків суду. Навпаки, її пояснення підтверджують обставини щодо добросовісного володіння відповідачем спірним майном, оскільки у момент оформлення права власності на спірний об`єкт нерухомості вона не знала про вказані вище обставини. Таким чином, слід констатувати фактичну наявність обставин відносно вибуття Квартири у [PERSON] без її волі. При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи наведене, позовні вимоги [PERSON] , підлягають задоволенню. 3. Питання про розподіл судових витрат (а.с. 8, 9а, 157а) суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного та

Outcome: approved