Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-10 00:00:00

17.12.2013 року Миколаївська райдержадміністрація в інтересах малолітніх дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення останньої батьківських прав по відношенню до її дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Одночасно, діючи як орган опіки і піклування, позивач просив передати йому дітей для подальшого влаштування. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що відповідачка є матір'ю одиначкою. При цьому вона не має постійного місця проживання, в останньому її житлі відсутні санітарно-гігієнічні та інші необхідні умови для проживання дітей. Також за твердженням позивача відповідачка не приділяє належної уваги дітям, не піклується про їх виховання, здоров'я та харчування. Посилаючись на негативну соціальну характеристику особи відповідачки, відсутність у неї житла пристосованого для проживання дітей, а також на те, що вона перебуває на диспансерному обліку у лікаря-нарколога, позивач просив позбавити її батьківських прав. Ухвалою суду від 16.01.2014 року в якості третьої особи залучено Радсадівську сільську раду Миколаївського району Миколаївської області. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав і підтвердив викладені в позовній заяві обставини. Прокурор також вважав, що позов підлягає задоволенню, оскільки відповідачка перебуває на обліку у лікаря-нарколога. Відповідачка позов не визнала. Пояснила, що дійсно не має змоги в повній мірі опікуватися своїми дітьми, але причиною цього є труднощі матеріального характеру, відсутність постійної роботи, а також бажання відповідних посадових осіб будь-яким чином позбавити її батьківських прав. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився. Письмово свою позицію щодо позову суду також не висловив. Заслухавши пояснення сторін й інших учасників цивільного процесу, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступного. Позивач у відповідності до ст. 11 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування" є органом опіки і піклування, та наділений правом подання заяв, клопотань, позовів про захист прав дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Судом також встановлено, що відповідачка є матір'ю [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. (а.с. 7-10) У своєму висновку позивач, як орган опіки і піклування вважає доцільним позбавити відповідачку батьківських прав по відношенню до її дітей. (а.с. 4) Проаналізувавши встановлені по справі обставини і визначені відповідно до них правовідносини суд виходить з такого. В п.п. 15-18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зазначено, що батько чи мати можуть бути позбавлені судом батьківських прав щодо дитини, яка не досягла 18 років і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. При цьому суд бере до уваги те, що позбавлення батьківських прав є крайнім і виключним заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Отже заявлені позовні вимоги мають бути обґрунтованими і підтвердженими належними доказами. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачем фактично заявлено позов з підстав передбачених ст. 164 ч. 1 п.п. 2, 4 СК України, тобто через ухиляння відповідачки від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини та через те, що вона вона є хронічним алкоголіком або наркоманом. Згідно вище вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. У відповідності до ст. ст. 10 ч. 3, 60 ч. 1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Так доказами невиконання відповідачкою обов'язків щодо виховання своїх дітей, наприклад, могли б бути відповідні судові рішення про притягнення останньої до юридичної відповідальності внаслідок наявності в її поведінці винних дій. Однак в обґрунтування позову позивачем лише надані документи службового листування, які не є належними доказами у даній цивільній справі. Наявність же соціально-побутових проблем та невлаштованості в житті відповідачки само по собі не може окремо свідчити про її ухилення від виконання батьківських обов'язків. Отже стверджуючи про ухилення відповідачки від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей позивач не надав суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували дану обставину. Що стосується підстав позбавлення батьківських передбачених ст. 164 ч. 1 п. 4 СК України, то суд виходить з такого. Дана норма закону передбачає, що мати може бути позбавлена судом батьківських прав, якщо вона є хронічним алкоголіком або наркоманом. На обґрунтування цього позивачем надано копію вироку Заводського районного суду м. Миколаєва від 19.12.2013 року, яким відповідачку засуджено за ст. ст. 185 ч. 1, 70 ч. 4, 75, 76 КК України до 2-х років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки та покладенням низки обов'язків. З цього вироку вбачається, що 07.11.2013 року відповідачка цим же судом також засуджувалася за ст. 309 ч. 1 КК України, тобто за злочин пов'язаний із незаконним обігом наркотичних засобів, та з 06.03.2006 року перебуває на обліку в наркологічному диспансері з діагнозом: синдром залежності від опіатів, ефедрона. Згідно ст. 61 ч. 4 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Надана ж позивачем копія вироку не відноситься безпосередньо до предмету розглядуваного судом позову, а тому не є підставою для позбавлення батьківських прав. При цьому належним доказом того, що особа є хронічним алкоголіком або наркоманом має виступати відповідний медичний висновок. Що стосується даних наведених у вироку від 19.12.2013 року, то вони свідчать лише про те, що відповідачка перебуває на обліку в наркологічному диспансері з 06.03.2006 року, але від того часу жодних медичних обстежень відповідачки не проводилося і чи є остання хронічним наркоманом або алкоголіком на цей час - дані відсутні. Оцінюючи в сукупності всі обставини справи досліджені в судовому засіданні суд, у відповідності до ст. 19 ч. 6 СК України, не погоджується з висновком органу опіки та піклування, оскільки він не є достатньо обґрунтованим. Таким чином, оскільки доводи, якими позивач обґрунтовує свої вимоги не підтверджені відповідними доказами у суду відсутні підстави для задоволення позову.

Outcome: dismissed