Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про виселення з домоволодіння [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення, стягнення витрат по оплаті судового збору. Позовні вимоги мотивувала тим, що 11 жовтня 1994 року між нею [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб в Угорницькій сільській раді Івано-Франківської міської ради, в якому у них народився син - [PERSON] . Після реєстрації шлюбу, на підставі усної домовленості із батьками позивачки вони проживали в їхньому будинку по [ADDRESS] , однак, щасливого співжиття сім`я не мала. Через постійні сварки, непорозуміння між подружжям, психологічне та фізичне знущання відповідачем, позивачка змушена була в 1999 році поїхати на роботу за межі України, так як [PERSON] не брав участі у вихованні сина та забезпеченні сім`ї, обов`язок утримувати та забезпечувати їхнього сина ліг на плечі позивачки. Згодом повернувшись на Україну позивачка намагалась зробити все, щоб зберегти родину, однак, відповідач продовжував принижувати її та сина, часто застосовував фізичне насильство. Тому в 2009 році позивачка змушена була розірвати шлюб з відповідачем. Згідно усної домовленості між позивачкою та відповідачем, останній повинен був підшукати собі житло та виїхати з будинку в найкоротший термін. Після смерті батька позивачки - [PERSON] , який помер у 2012 році, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом вона успадкувала будинок [ADDRESS] . Відповідач не збирається залишати житло, крім того почав перешкоджати позивачці та сину заходити в будинок, створив умови в яких неможливо проживати, понищив меблі, занедбав сантехніку та відмовляється відремонтувати пошкоджені ним речі. Позивачка, будучи уже власником будинку, мала на меті обладнувати його для проживання з сином, однак, не мала можливості зайти до житла. За роки проживання відповідача у будинку по [ADDRESS] , відповідач ні копійки не вклав у нього, та навіть навпаки, зробив все для того, щоб жити у ньому було неможливо. Станом на серпень 2017 року відповідач і надалі продовжує жити в будинку, на неодноразові прохання залишити будинок він не реагує, однак, продовжує принижувати позивачку та сина перед сусідами та односельчанами, розповідає незрозумілі для неї історії чужим людям, систематично втоптує їх в бруд, при цьому, позбавляючи можливості користуватись та розпоряджатись власністю. За весь час проживання [PERSON] у будинку він занедбав його до невпізнання, антисанітарія всіх жилих приміщень жахає, в будинку постійний сморід та бруд. Стан будинку потребує капітального ремонту, який позивачка не може зробити, так як відповідач чинить перешкоди та постійно стверджує, що він має право проживати у її власності, оскільки це і його власність також. В травні 2017 року позивачка та її син письмово звернулись до нього з проханням звільнити помешкання, однак, позитивних результатів вони не отримали, що і стало підставою для звернення до суду. Просить постановити рішення, яким виселити [PERSON] з домоволодіння по [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Представник позивача в судове засідання не з`явилась, попередньо подала до суду заяву, відповідно до якої вимоги заявленого позову підтримала з підстав, викладених в позовній заяві. Просила позов задоволити в повному обсязі та проводити розгляд справи без її участі, проти винесення заочного рішення суду не заперечила. Відповідач в жодне призначене судом судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 24, 29, 33, 40, 48). Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа [PERSON] проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. У зв`язку із тим, що дана справа перебуває у провадженні суду з 08.08.2017 року, у призначені судом судові засідання 31.10.2017р., 27.03.2018р., 16.08.2018 р., 10.12.2018р., 18.02.2019 р.,06.08.2019 року, 18.09.2019 року та 25.09.2019 року відповідач не з`являвся та на кожне судове засідання подавав заяву про відкладення розгляду справи, у зв"язку із укладенням договорів про надання правової допомоги з адвокатами: Кисляк О.М. , Недоходюк І.В. , Широких Ю.В. (а.с.25, 34, 41, 45, 50, 63). Крім того, 18.09.2019 року та 25.09.2019 року адвокат Широких Ю.В. подала заяви про відкладення судових засідань у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні. Отже, враховуючи вищезазначені обставини та ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд прийшов до висновку про розгляд справи на підставі наявних матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З урахуванням думки представника позивача та положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступного Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 81 ЦПК Україн на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 18.08.2009 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.7). На підставі свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] від 10.08.2012 року прізвище « [PERSON] змінено на « [PERSON] (а.с.8). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 19.03.2012 року (а.с.9). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, спадкоємцем майна [PERSON] ,1930 р.н., який помер [INFO] є його донька [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.10). Згідно зі ст. 317, ч.1 ст. 319, ст. 383 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Як визначено ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статті 15, 16, 386, 391 ЦК України гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень цим норм, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. При цьому, позивач повинен довести, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача порушується його право власності чи законного володіння, на чому також акцентує увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду кримінальних і цивільних справ в п.п. 33, 34 Постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року. 12.04.2017 року позивач разом із сином письмово зверталися до відповідача з проханням залишити будинок [ADDRESS] , так як підстав проживати у ньому останній немає (а.с.4). Відповідно до ст.9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім`ї, у т.ч. колишніх, без надання іншого жилого приміщення власник жилого будинку (квартири) має відповідно дост.157 ЖК УРСР, але за наявності обставин, передбачених ч.1ст.116 ЖК УРСР, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Глава 28 ЦК України визначає житло об`єктом права приватної власності. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Судом встановлено, що відповідач на даний час не є членом сім`ї позивача (колишній чоловік) , який втратив право користування спірним житлом після розірвання шлюбу з 18.08.2009 року. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК Україської РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що право позивачки порушено та підлягає захисту, тому позов слід задоволити, усунути перешкоди в користуванні власністю , шляхом виселення відповідача з домоволодіння без надання іншого житла. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. А тому з відповідача на користь позивачки слід стягнути 640,00 грн. судового збору, згідно квитанції №0.0.822712753.1 від 08.08.2017 року (а.с.1). На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 379, 383, 386, 391 ЦК України, ст..ст. 9, 109, 157, ЖК УРСР, ст.ст. 2, 4, 10, 12, 77-81 ЦПК України,

Outcome: approved