Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , Сиберізької сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області, ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області, в якому посилаючись на ст.ст.15, 16, 378, 393, ч.1 ст.1225, ч.5 ст.1268 ЦК України, 78, 81, 91, 116, 152, 155 ЗК України, просила: 1) визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 7,96 га з кадастровим номером 7424488600:07:001:0065, розташовану на території Сиберізької сільської ради, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 28.03.2017 року; 2) визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровим номером 7424488600:07:001:0065, право власності на яку належить [PERSON] ; 3) відновити стан земельної ділянки [PERSON] площею 11,01 га, розташованої на території Сиберізької сільської ради та призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що існував до порушення. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] зазначила, що вона після смерті брата - [PERSON] , як спадкоємець ІІ черги за законом, успадкувала земельну ділянку право на яку мав [PERSON] , однак позивач не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину, посвідчене Державним актом серії ІІІ-ЧН № 040580 від 15.01.2001 року, через відмову державного кадастрового реєстратора у видачі витягу з Державного земельного кадастру в зв`язку з перетином спадкової земельної ділянки із земельною ділянкою кадастровий номер 7424488600:07:001:0065, яка зареєстрована за [PERSON] і площа співпадіння яких становить 17,9293%. В судовому засіданні позивач підтримала свої вимоги з підстав, викладених в позовній заяві. Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги [PERSON] пояснивши, що межі земельних ділянок, які належать братові позивача тобто спадкодавцеві [PERSON] , та відповідачеві [PERSON] , були визначені на підставі технічної документації виготовленої в 2000 році, і за життя [PERSON] спорів між ним та [PERSON] з приводу меж та порядку користування земельними ділянками не виникало. Державні акти про право власності на земельні ділянки не визнавалися недійсними. Представникові позивача достеменно не відомо, яким чином [PERSON] та [PERSON] використовують земельні ділянки, однак в 2017 році державним кадастровим реєстратором позивачеві було відмовлено у внесенні відомостей до земельного кадастру та рекомендовано звернутись до суду в зв`язку з тим, що межі земельної ділянки яку успадкувала і має намір оформити [PERSON] частково співпадають із земельною ділянкою право власності на яку зареєстровано за [PERSON] . Викладене підтверджується технічною документацією яку на замовлення [PERSON] було виготовлено в 2017 році, з присвоєнням кадастрового номера, а також письмовою відмовою державного кадастрового реєстратора і постановою нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Таким чином, у зв`язку з помилками, раніше допущеними органом місцевого самоврядування та землевпорядною організацією при виготовленні схем розпаювання та видачі правовстановлюючих документів, а також у зв`язку і зміною правового регулювання спірних правовідносин, позивач не може реалізувати свого права на спадкування. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з тих підстав, що [PERSON] вже зверталась до суду з аналогічним позовом та надавала декілька різних варіантів технічної документації щодо земельної ділянки, яку вона має намір успадкувати. За наслідками судового розгляду позивач відмовилась від своїх вимог з огляду на їх безпідставність. Вдруге подана [PERSON] заява не містить будь-яких нових даних, не ґрунтується на нормах матеріального права, не містить посилань на належні і допустимі докази, зокрема в частині вимог заявлених до [PERSON] . Крім того, сторона позивача не ініціювала проведення технічної експертизи, висновок якої міг би підтвердити чи спростувати певні факти, що мають значення для справи, в тому числі наявність помилок в технічній документації та факт накладення меж земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] . Рішення державного реєстратора від 30.11.2017 року про відмову [PERSON] у внесенні відомостей про земельну ділянку до Державного земельного кадастру не являється доказом у розумінні ЦПК України, в тому з числі з огляду на те, що позивач не надавала реєстратору технічної документації виготовленої в 2000 році. Представник відповідача, в особі Сиберізької сільської ради Ріпкинського району, надіслав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача - ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області в судове засідання не з`явився, надіславши відзив на позов, в якому вказував на необґрунтованість вимог [PERSON] . Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч.1 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст.13, ч.1 ст.81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 2 ст.158 Земельного кодексу України передбачено, що спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, вирішуються виключно судами. Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. До спадкоємця переходять права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] помер брат позивача [PERSON] - [PERSON] . До складу спадщини після смерті [PERSON] входить земельна ділянка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 11,01 га, розташована на території Сиберізької сільської ради Ріпкинського району. Вказані вище обставини сторони в судовому засіданні не оспорювали. Право [PERSON] на земельну ділянку посвідчено Державним актом серії ІІІ-ЧН № 040580 від 15.01.2001 року, виданим Сиберізькою сільською радою Ріпкинського району на підставі рішення вказаного органу місцевого самоврядування № 23 від 20.04.2000 року. Державний акт зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1299. Постановою державного нотаріуса Першої Чернігівської ДНК від 21.10.2019 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на підставі відмови державного кадастрового реєстратора у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру у зв`язку з перетином спадкової земельної ділянки з ділянкою кадастровий номер 742448600:07:001:0065 та площею співпадіння цих ділянок 17,9293% . В матеріалах технічної документації по видачі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку [PERSON] міститься акт прийому-передачі земельної частки від 21.04.2000 року, згідно якого межі земельної ділянки винесені в натурі у відповідності до схеми поділу земель колективної власності КСП «Світанок» і закріплені межовими знаками довгострокового зберігання, які передані під охорону власнику земельної ділянки. Спірних питань між суміжними землевласниками не виникало. Згідно ст.22 ЗК України (в редакції діючій на час видачі державного акту), право власності на землю або користування земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Таким чином [PERSON] за життя набув право власності на земельну ділянку площею 11,01 га в порядку встановленому законодавством, що діяло на той час. Із вказаного документа вбачається, що суміжними землевласниками [PERSON] являються [PERSON] і [PERSON] . Як слідує з пояснень представників сторін, на час розгляду справи склад суміжних землекористувачів відносно земельної ділянки [PERSON] не змінився. З державного акту серії ІІІ-ЧН № 040581 вбачається, що [PERSON] належить земельна ділянка площею 7.96 га призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Сиберізької сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області. Право власності на вказану земельну ділянку набуто [PERSON] , як і [PERSON] , на підставі рішення Сиберізької сільської ради «Про передачу безоплатно в приватну власність земельних ділянок» № 23 від 20.04.2000 року. Державний акт який був виданий [PERSON] зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 15.01.2001 року за № 1300. Таким чином, [PERSON] набула право власності на земельну ділянку в порядку визначеному діючим на той час законодавством. На день виділення в натурі (на місцевості) земельних часток [PERSON] і [PERSON] правовідносини щодо паювання землі було врегульовано Указом Президента України №720/95 від 08.08.1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», а порядок передачі земельних часток визначався Методичними рекомендаціями щодо порядку передачі земельної частки (паю) в натурі із земель колективної власності членам колективних сільськогосподарських підприємств і організацій, затверджених наказом Державного комітету України по земельних ресурсах, Міністерства сільського господарства та продовольства України, Української академії аграрних наук від 04.06.1996 року № 47/172/48. Зокрема, пунктами 1.3-1.5 Методичних рекомендацій, передача в натурі земельної частки (паю) здійснювалась після складання "Схеми поділу земель колективної власності на земельні частки (паї)". Складання схем проводилося землевпорядними та іншими організаціями, які мали на це дозвіл (ліцензію). Схеми складалися за участю керівників і спеціалістів КСП, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств та затверджувались загальними зборами (зборами уповноважених) членів цих підприємств і погоджуються районними (міськими) державними адміністраціями (виконавчими комітетами міських Рад). Рішення про передачу безоплатно в приватну власність [PERSON] та [PERSON] земельних ділянок для товарного сільськогосподарського виробництва було прийнято Сиберізькою сільською радою 20.04.2000 року на підставі статей 5, 6, 9 ЗК України (в редакції 1990 року). Таким чином, ні відповідач [PERSON] , ні ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області, не приймали будь-яких рішень щодо паювання земель КСП «Світанок» та складення Схеми поділу земель колективної власності. Позивач та її представник обґрунтовуючи свої вимоги, вказували на помилки органу місцевого самоврядування які були допущені при прийнятті рішень у спірних правовідносинах. В той же час, ні спадкодавцем [PERSON] за його життя, ні правонаступником спадкодавця [PERSON] , питання про скасування рішень, які стосуються спірних правовідносин не ставилось. В судовому засіданні представник позивача ускладнився пояснити, яким саме органом, на якій стадії та які саме порушення були допущені, та чи винна в цих порушеннях відповідач [PERSON] . Згідно п.2 розділу VII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У відповідності до абз.5 п.1 розділу X Перехідних положень ЗК України, внесення до Державного земельного кадастру відомостей про земельні ділянки, місце розташування яких визначено за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв), які розроблені до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо визначення складу, змісту та порядку погодження документації із землеустрою", відомості про які не внесені до Державного земельного кадастру, здійснюється за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). На підставі заяви відповідача [PERSON] від 17.03.2017 року та державного акту на право приватної власності на землю ФОП [PERSON] було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на земельну ділянку площею 7,96 га. Згідно вказаної технічної документації державним кадастровим реєстратором 28.03.2017 року було відкрито Поземельну книгу на земельну ділянку з кадастровим номером 7424488600:07:001:0065 та внесено відомості до Державного земельного кадастру. 23.11.2017 року [PERSON] з метою отримання витягу з Державного земельного кадастру, звернулася до державного кадастрового реєстратора із заявою про внесення відомостей до Державного земельного кадастру на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). За результатами розгляду заяви позивача 30.11.2017 року державним кадастровим реєстратором було прийнято рішення РВ-7400640012017 про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру з підстав знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачалося зареєструвати, частини іншої земельної ділянки з кадастровим номером 7424488600:07:001:0065. При внесенні відомостей до Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки [PERSON] державний кадастровий реєстратор здійснював виключно реєстраційні дії. В позовній заяві та в судовому засіданні сторона позивача не заявляла клопотань про призначення по справі земельно-технічної експертизи, з метою підтвердження або спростування тих обставин, на які [PERSON] посилалася як на підставу своїх вимог. У відповідності до абз.5 ч.10 ст.24 Закону України «Про державний земельний кадастр», ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки. Частиною 2 ст.152 ЗК України, в редакції діючій на час розгляду справи передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Частиною 3 ст.152 ЗК України визначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивач належними і допустимими засобами доказування не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог. У відповідності до ст.141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем необхідно віднести на рахунок [PERSON] .

Outcome: dismissed