Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-15 00:00:00

24 лютого 2020 року, [PERSON] звернулась до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області з позовом, де просить стягнути з відповідача, [PERSON] , на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої дочки - [PERSON] , [INFO] у розмірі 31378,64 грн. В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 02.12.2006 року по 12.01.2011 року . Від шлюбу мають спільну дитину - дочку [PERSON] , [INFO] , батьком якої в свідоцтві про народження зазначено Відповідача. Після розірвання шлюбу дочка залишилась проживати із нею і перебуває на її утриманні. Починаючи з 2010 року Відповідач по справі самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків щодо своєї малолітньої дочки [PERSON] . З зазначеного вище часу Відповідач не цікавився та не піклувався про здоров`я дитини, її фізичний, духовний, моральний розвиток та ухилявся від обов`язку по утриманню дитини. Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області у справі 2-225 з [PERSON] на її користь стягнуто аліменти на утримання малолітньої дочки [PERSON] , про що 08.02.2011 року видано виконавчий лист. Зазначений вище виконавчий лист № 2-225 від 08.02.2011 року перебуває на примусовому виконанні у Жовтоводському міському відділі державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), виконавче провадження АСВП № 25258921. Відповідач будучи працездатним, не маючи хронічних захворювань, починаючи з жовтня 2018 року ухиляється від сплати аліментів, що призвело до утворення заборгованості, яка станом на 01.02.2020 року складає 34448,64. Зазначене призводить до того, що дитина залишається на її повному утриманні. Відповідач нехтує своїм обов`язком, що визначений ст. 180 СК України, переклавши весь тягар по утриманню, лікуванню, забезпеченню достатнього життєвого рівня їхньої неповнолітньої доньки на неї, в той час як обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Таким чином позивачка була змушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав та просить стягнути з відповідача на її користь пеню за несвоєчасну сплату аліментів у розмірі 31378,64 грн. Ухвалою суду від 02 березня 2020 року відкрито провадження по вищезазначеній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 15 травня 2020 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, де він просить відмовити позивачці у задоволенні позовну, оскільки остання, на його думку, неправильно оцінила фактичні обставини справи, а тому дійшла помилкового висновку про те, що він має сплатити на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання малолітньої дочки [PERSON] , зокрема її твердження про те, що їх спільна дочка з 2011 року перебуває на її утриманні, а він ухиляється від сплати аліментів не відповідає дійсності, оскільки він постійно приймає участь в житті та вихованні дочки та надає їй матеріальну допомогу. Заборгованість зі сплати аліментів виникла з об`єктивних причин з жовтня 2018 року і тривала до березня 2020 року, оскільки з березня 2020 року із його заробітної плати утримується 50% доходів, з яких 25% заборгованості зі сплати аліментів та 25 % - розмір аліментів, визначений у виконавчому листі. Заборгованість виникла не з його вини. З 2015 року він проживає однією сім`єю із [PERSON] [INFO] у них народився син [PERSON] , який після народження у період з 10 серпня по 03 жовтня 2017 року знаходився у Відділенні анестезіології та інтенсивної терапії для новонароджених, що потребувало значних матеріальних витрат. Після народження сина [PERSON] він не мав постійного місця роботи, так як більшу частину часу знаходився поруч із дружиною, допомагав доглядати за сином, оскільки останній мав незадовільний стан здоров`я та потребував постійної сторонньої уваги та допомоги. В період з 13 грудня по 21 грудня 2019 року син знову знаходився на лікуванні в кардіоревматологічному відділенні Дніпропетровської обласної дитячої клінічної лікарні в м. Дніпрі. Всі ці події призвели до відсутності можливості сплачувати аліменти на утримання дочки [PERSON] , але його батьки частково допомагали колишній дружині. Постановою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 16.04.2020 року провадження по справі №176/477/20 про притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 183-1 КУпАП, закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 183-1 КУпАП. Таким чином, на його думку, заборгованість зі сплати аліментів виникла не з його вини, а в силу складних життєвих обставин, в яких він опинився. 19 червня 2020 року від позивачки надійшла відповідь на відзив, де вона не погоджується з наведеними Відповідачем у відзиві доводами, які на його думку, свідчать про відсутність у його діях вини з виникнення заборгованості із сплати аліментів та можуть бути підставою для звільнення його від сплати неустойки (пені). А твердження Відповідача, щодо постійної участі у вихованні дитини, не відповідають дійсності. Так, згідно із відгуком середньої загальноосвітньої школи № 3 від 26.05.2017 року, в якій починаючи з [INFO] року навчалась малолітня [PERSON] , батько - [PERSON] участі у вихованні та навчанні доньки не бере, її успіхами не цікавиться. За три роки навчання дитини у середній загальноосвітній школі № 3 єдиний раз з`явився до школи 19.02.2016 року, щоб привітати доньку із днем народження. Окрім того у 20.09.2016 році службою у справах дітей виконавчого комітету Жовтоводської міської ради проводилася бесіда з малолітньою [PERSON] з метою встановлення її відносин з батьком. Відповідно до зазначеного протоколу [PERSON] не цікавиться життям дочки, не спілкується навіть по телефону. Також, позивач зауважує, що Відповідач, не лише сам не дбає про здоров`я та розвиток дочки, а й чинить перешкоди виїзду дитини за межі України, що унеможливлює усесторонній духовний та моральний розвиток дитини, знайомство дитини із іншими культурами та образом життя інших країн, а також її оздоровлення на інших світових курортах. Зазначене свідчить про зловживання [PERSON] своїми батьківськими правами та суперечить ч. 2 статті 155 Сімейного кодексу України оскільки батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Наведене спричиняє не бажання з боку дитини спілкуватися із Відповідачем. 29.05.2020 року комунальним закладом загальної середньої освіти ІІ-ІІІ ступенів гуманітарною гімназією імені Лесі Українки Жовтоводської міської ради на її звернення надано інформацію про виконання батьками батьківських обов`язків по відношенню до [PERSON] . Відповідно до наданої закладом освіти інформацією Батько, [PERSON] , з моменту навчання [PERSON] у гуманітарній гімназії жодного разу батьківські збори не відвідував, зв`язок з класним керівником не підтримує. Таким чином, на її думку у неї її всі підстави стверджувати, що Відповідач самоусунувся від виконання своїх обов`язків щодо виховання малолітньої дитини, не цікавиться її життям, успіхами, не піклується про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, що підтверджується належними та допустимими доказами. Жодних доказів того, що неможливість працевлаштування Відповідача була зумовлена необхідністю здійснення догляду за малолітньою дитиною Відповідачем не надано. Вважає за необхідне зазначити, що сама по собі наявність інших дітей на утриманні не звільняє Відповідача від обов`язку виконання судового рішення, яким з нього стягнуто аліменти на утримання дочки [PERSON] . Зазначаючи про стан здоров`я однієї своєї дитини (малолітнього сина) Відповідач забуває про те, що він зовсім нічого не знає про стан здоров`я своєї неповнолітньої дочки, про її потреби для підтримання здоров`я та витрат на це, що спростовує твердження Відповідача про його постійну участь в житті і вихованні дитини. Стверджуючи, що стан здоров`я дитини не давав йому змоги працевлаштуватись, виникає питання за який рахунок існувала сім`я та як Відповідач дбав про майновий стан своєї родини. Однак, із соціальних мереж їй відомо, що з жовтня 2018 року Відповідач перебував на заробітках у Польщі. При цьому Відповідач не сплачував аліменти на утримання неповнолітньої дитини, доньки [PERSON] , навіть в розмірі 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Протягом 2019 року Відповідач був працевлаштований у ТОВ "АГРОФІРМА ПЯ`ТИХАТСЬКА", де ним отримано доходу у вигляді заробітної плати в розмірі 15 138 грн. та у Приватному підприємстві "Профрезерв" де ним отримано дохід у вигляді заробітної плати в розмірі 1 452 грн., що підтверджується відомостями з декларації про доходи, яка подана [PERSON] , як кандидатом на посаду молодшого інспектор відділу нагляду і безпеки ДУ «Жовтоводська виправна колонія (№26)» та яка розміщена на сайті НАЗК. При цьому відрахувань аліментів із його заробітної плати, за зазначеними місцями роботи не здійснювалось. В своєму Відзиві на позовну заяву Відповідач зазначає, що саме відсутність постійного місця роботи призвела до погіршення його майнового стану, тобто Відповідач не заперечує того факту, що він мав дохід в період за який виникла заборгованість. При цьому Відповідач не вважав за потрібне здійснювати виконання свого батьківського обов`язку та судового рішення, щодо сплати аліментів на утримання неповнолітньої дочки. Окрім того в жовтні 2019 році Відповідач був працевлаштований в супермаркеті «33 м?», але при цьому знов таки не сплачував грошових коштів на утримання своєї неповнолітньої дитини. В своєму Відзиві на позовну заяву Відповідач зазначає, що наданий час він працевлаштований та із його заробітної плати на мою користь здійснюються відрахування в розмірі 50 %. При цьому повідомлення про працевлаштування Відповідача до ДУ «Жовтоводська виправна колонія (№26)» державному виконавцю Жовтоводського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) здійснено нею, а не боржником, як того вимагає Закон України «Про виконавче провадження». Відповідач не виконав свого обов`язку негайного повідомлення державного виконавця про місце свого працевлаштування. Зазначене може бути підтверджено довідкою про доходи, яка долучена Відповідачем до свого Відзиву на позовну заяву. Так відповідно до зазначеної довідки, Відповідачем в лютому 2020 року була нарахована заробітна плата в розмірі 4875 грн. 41 коп., при цьому розмір аліментів сплачений за лютий місяць, згідно цієї ж довідки дорівнює 0 грн. 00 коп. При цьому Відповідач працевлаштований в ДУ «Жовтоводська виправна колонія (№26)» з 07.02.2020 року та при належному повідомленні ним державного виконавця про місце свого працевлаштування, дійсно в березні 2020 року установою були б проведене відрахування аліментів із заробітної плати. Відрахування ж аліментів із заробітної плати Відповідача здійснюються не починаючи з березня 2020 року, як зазначає Відповідач, а з квітня із заробітної плати за березень 2020 року. В той період, в який як зазначає Відповідач він мав об`єктивні причини не сплачувати аліменти (народження дитини в другому шлюбі серпень 2017 р., перебування дитини на лікуванні в період з 10.08.2017 року по 03.10.2017 року, допомога дружині в догляді за дитиною) з його заробітної плати здійснювались відрахування в рахунок сплати аліментів на утримання доньки [PERSON] , оскільки до жовтня 2018 року Відповідач був працевлаштований у ДУ «Жовтоводська виправна колонія (№26)» на посаді молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки, що підтверджується копіями ощадної книжки та декларацією про доходи [PERSON] , розміщеної на сайті НАЗК. Зазначене не заперечується та не спростовується самим Відповідачем у своєму Відзиві де зазначається, що до січня 2018 року аліменти сплачувались ним регулярно. Також не відповідають дійсності твердження відповідача про те, що після народження у нього сина в серпні 2017 року, який має незадовільний стан здоров`я та необхідність надання допомоги дружині у догляді за ним, не давали йому змоги працювати, та спростовується декларацією [PERSON] за 2018 рік з якої вбачається, що Відповідач ще протягом року після народження в нього другої дитини був працевлаштований у ДУ «Жовтоводська виправна колонія (№26)». Наведене вище свідчить, що Відповідач достовірно знаючи про свій обов`язок із сплати аліментів на утримання своєї неповнолітньої доньки та наявність про це судового рішення, яке є обов`язковим до виконання на всій території України, свідомо не повідомляв державного виконавця про своє працевлаштування, з метою уникнення примусового виконання судового рішення та проведення відрахувань із його заробітної плати. На її думку, зазначене свідчить про умисне ухилення Відповідача від сплати аліментів на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] та наявності підстав для покладення на нього відповідальності у вигляді стягнення неустойки (пені) за несплату аліментів. Такрож позивач звертає увагу суду на те, що жодних грошових коштів від батьків [PERSON] в період з 2010 року (тобто з моменту винесення судового рішення про стягнення на мою користь аліментів на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] ) по теперішній час нею не отримувалось. З батьками Відповідача ні я ні неповнолітня [PERSON] з 2016 року не спілкуємось, а тому зазначені твердження про сплату батьками Відповідача грошових коштів на утримання дочки [PERSON] не відповідають дійсності. Також, Відповідачем не було оскаржено розміру заборгованості із сплати аліментів, що визначений державним виконавцем у судовому порядку, як це передбачено ч. 8 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження». Зазначене свідчить, що Відповідач визнає наявність та розмір заборгованості із сплати аліментів на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] . Постанова Жовтоводського міського суду від 16.04.2020 року у справі № 176/477/20, на її думку, може бути врахована при розгляді даної справи лише в частині встановлених в ній обставин, тобто належного чи неналежного повідомлення державним виконавцем боржника про необхідність з`явлення для складання протоколу про адміністративне правопорушення та повідомлення державним виконавцем боржника про наявність заборгованості та її розмір. Посилання Відповідача на наявність висновку Жовтоводського ВП ГУНП в Дніпропетровській області за результатами розгляду матеріалів за її заявою з приводу несплати аліментів на утримання неповнолітньої [PERSON] , як на підставу відсутності в його діях складу кримінального правопорушення, не може бути прийнято судом, оскільки в даному випадку висновок не є рішенням в кримінальній справі та не встановлює будь-яких обставин на які посилаються сторони в даній справі, як на підставу свої вимог та заперечень на них. Суд повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що сторони, перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.12.2006 року по 12 січня 2011 року. /а.с.17/. Від шлюбу сторони мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] . /а.с.16/ Відповідно до виконавчого листа №2-225/2011 року, виданого Жовтоводським міський судом Дніпропетровської області 08 лютого 2011 року з [PERSON] , [INFO] , стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини, дочки [PERSON] , [INFO] у розмірі ј частини заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, до повноліття дитини, починаючи з 18.01.2011 року, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму відповідного віку дитини./а.с.10/ 18.03.2011 року було відкрито виконавче провадження за даним виконавчим листом. /а.с.11/ Відповідно до розрахунків заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому листу №2-225 відповідач станом на 01.02.2020 року має борг зі сплати аліментів у сумі 34448,64 грн. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Норма статті 196 СК України не встановлює будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Зазначена правова позиція знайшла відображення в Постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №572/1762/15-ц. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до висновків Великої Палати ВС, загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за такою формулою: p = (A1 х 1% х Q1) + (A2 х 1% х Q2) + ……. (An х 1% х Qn), де: p - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів (обраховується позивачем на момент пред`явлення позову); A1 - нарахована сума аліментів за перший місяць; Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць; A2 - нарахована сума аліментів за другий місяць; Q2- кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць; An- нарахована сума аліментів за останній місяць перед пред`явленням позову; Qn- кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць. Відповідно до частини 1 статті 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100% заборгованості. Таким чином, розмір пені за період з 01 жовтня 2018 року по 24.02.2020 року складає 31378,64 грн. При цьому, суд погоджується із розрахунком заборгованості, зробленим позивачем (а.с.6), він відповідає правовій позиції Верховного Суду та сума нарахованої пені не перевищує 100% розміру заборгованості відповідача по аліментам. При цьому суд не може виходити за межі позовних вимог та нараховувати пеню по день ухвалення судом рішення, оскільки позивач не просила про це у своєму позові. При цьому судом визнаються належними та допустимими доказами розрахунки заборгованості з сплати аліментів по виконавчому листу №2-225 зроблені державним виконавцем Жовтоводського міського відділу ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області О.С. Устимчук, оскільки ставити під сумнів дані розрахунки об`єктивних причин немає. Щодо твердження відповідача про те, що заборгованість зі сплати аліментів на утримання дочки [PERSON] у період з жовтня 2018 року по лютий 2020 року виникла не з його вини, а в силу складних життєвих обставин, в яких він опинився, викликаних незадовільним станом здоров`я його сина [PERSON] від його народження по теперішній час і скрутного майнового стану, необхідно зазначити наступне. Дійсно, судом встановлено із доданих відповідачем до відзиву на позов доказів, що у нього на утриманні, окрім дочки [PERSON] , перебуває ще й малолітній син [PERSON] , [INFO] , який має ряд захворювань, що на його твердження не давало йому змоги працювати. Однак, дане твердження не відповідає дійсності, та спростовується наданими позивачем доказами, зокрема, декларацією відповідача [PERSON] за 2018 рік з якої вбачається, що Відповідач ще протягом року після народження в нього другої дитини був працевлаштований у ДУ «Жовтоводська виправна колонія (№26)». Крім того, відповідач у своєму відзивіпосилається на Постанову Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», в якій зазначається про те що відповідальність платника аліментів, передбачена ст. 196 Сімейного кодексу України за прострочення їх сплати у вигляді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. При цьому, згідно абзацу першого частини першої статті 196 СК України (в редакції із 07 липня 2017 року) у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Отже, Відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Аналогічний висновок міститься у Постанові Верховного Суду від 16.03.2020 року у справі № 316/639/18. Однак, відповідач поза увагою залишив п. 22 наведеної ним Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», яким визначено, що передбачена ст. 196 СК ( 2947-14 ) відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. З приводу Постанови Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 16.04.2020 року у справі № 176/477/20 про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст 183-1 КУпАП, якою було закрито провадження у справі у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення, суд не вважає останню доказом, що підтверджує відсутність вини відповідача у виникненні заборгованості зі сплати аліментів, оскільки, як вбачається із даної постанови, судом не досліджувалось питання працевлаштування або наявності доходу у [PERSON] в період виникнення заборгованості із сплати аліментів, тобто матеріальний стан боржника, також при розгляді даної справи не досліджувалось питання здійснення ним обов`язку, визначеного статтею 19 ЗУ «Про виконавче провадження» в частині повідомлення державного виконавця про зміну свого місця працевлаштування та проживання. Таким чином, відповідач, жодними документами не довів обставин, які б зумовлювали неможливість його працевлаштування, а також відсутності доходів в період виникнення в нього заборгованості із сплати аліментів, не надав також і доказів того що заборгованість виникла з незалежних від нього причин, зокрема у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача неустойки (пені) за весь час прострочення сплати аліментів у тій сумі, як просить позивач у своєму позові. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що при зверненні до суду позивачка була звільнена від сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 860,80 грн. На підставі викладеного, у відповідності з зазначеними нормами закону і

Outcome: approved