Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-07 00:00:00

28 січня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди матері. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він з відповідачем перебував у зареєстрованому шлюбі з 12 вересня 1999 року по 16 жовтня 2013 року. Від шлюбу мають двох дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. В даний час син [PERSON] проживає з позивачем, позивач матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дітей та їх фізичний, духовний і моральний розвиток. Відповідач відмовляється надати дозвіл на виїзд неповнолітнього сина [PERSON] за кордон. Позивач вважає, що тимчасові поїздки сина [PERSON] за кордон сприятимуть розширенню світогляду дитини та добре позначаться на його розвитку як особистості. Відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України, не пояснюючи та не обгрунтовуючи своєї відмови. Позивач вважає, що така позиція відповідача по відношенню до їхнього неповнолітнього сина шкодить його інтересам та не сприяє його всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими обов'язками. Тому позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх та неповнолітнього сина прав та інтересів. Просить суд надати дозвіл на оформлення проїзного документу (паспорту) для виїзду за кордон неповнолітнього [PERSON], без згоди його матері - відповідача [PERSON], строком дії - до досягнення дитиною повноліття та надати дозвіл батькові - позивачу [PERSON] на тимчасовий виїзд за межі України з громадянином України, неповнолітнім сином [PERSON], [INFO], без згоди та супровуду матері [PERSON], строком до 19 серпня 2019 року, в наступні країни світу: Республіка Польща, Німеччина, Республіка Білорусь, Єгипет, Туреччина, Греція, Кіпр, Болгарія, Чорногорія, Хорватія, Італія, Іспанія. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав до суду письмову заяву, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить справу розглянути у його відсутності, не заперечує проти ухвалення рішення при заочному розгляді справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином через оголошення в газеті "Волинь-нова", про причини неявки в судове засідання не повідомила. Представник третьої особи: служби у справах дітей виконавчого комітету Нововолинської міської ради Думич І.О. подала до суду письмову заяву, просила справу розглянути у її відсутності, не заперечує проти ухвалення рішення при заочному розгляді справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, з'ясувавши обставини справи та дослідивши матеріали справи приходить до висновку, що позовна заява підставна та підлягає до задоволення з наступних підстав. Із рішення Нововолинського міського суду Волинської області, яке набрало законної сили 29 жовтня 2013 року вбачається, що шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 12 вересня 1999 року у Нововолинському міському відділі реєстрації актів громадянського стану Волинської області, актовий запис №247 - розірвано (а.с.6). Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 05.10.2001 року вбачається, що батьками [PERSON], [INFO] записані позивач [PERSON] та відповідач [PERSON], про що зроблено відповідний запис за №366 (а.с.5). Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 лютого 1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У принципі 2 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Відповідно до принципу 4 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитині має належати право на здоровий ріст та розвиток. Статтею 33 Конституції України гарантовано кожному громадянину свободу пересування, вільне право залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст.51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до повноліття. Статтею 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до частин 1, 3, 4 ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Зважаючи на ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Стаття 8 СК України встановлює, що особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовано цим Кодексом, вони регулюються нормами Цивільного кодексу України. Частиною другою ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини. Згідно з нормам ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Таке представництво дитини батьками можливо як після порушення прав дитини, так і для попередження можливого порушення. Відповідно до норм ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З огляду на ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків можливий на підставі рішення суду. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на встановлені судом обставини, спір між сторонами виник у зв'язку з ігноруванням відповідачем необхідності вчинення дій нотаріального характеру щодо надання згоди одного з батьків на виїзд дитини за кордон. З огляду на матеріали справи, неможливість отримання позивачем [PERSON] від відповідача [PERSON] заяви з дозволом на тимчасовий виїзд дитини за межі України та оформлення необхідних документів для цих поїздок обумовлено відносинами між ними, як батьком та матір'ю через особисті стосунки, а це призводить до порушень прав дитини. Чинним законодавством України не встановлено обмеження щодо виїзду дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Відповідач не маючи істотних та обґрунтованих заперечень, практично чинить позивачу перешкоди у здійсненні її обов'язків, передбачених ст. 51 Конституції України та ст. 150 СК України. Суд зважає на те, що у позивача [PERSON] з огляду на поведінку відповідача [PERSON] відсутні гарантії отримання згоди від неї у вигляді оформленої нотаріально заяви про надання згоди на виїзд дитини за кордон, при розгляді даної справи не було встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування в інших країнах, позовні вимоги заявлені саме в інтересах неповнолітньої дитини, яка потребує відпочинку та оздоровлення, духовного та інтелектуального розвитку її особистості, і у зв'язку з цим суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог та дозволяє позивачу [PERSON] оформити усі необхідні проїзні документи на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітнього сина [PERSON], без згоди його матері - відповідача [PERSON] та надає дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України громадянину України неповнолітньому [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу його матері [PERSON] до країн світу: Республіка Польща, Німеччина, Республіка Білорусь, Єгипет, Туреччина, Греція, Кіпр, Болгарія, Чорногорія, Хорватія, Італія, Іспанія у супроводі батька [PERSON] на строк до 19 серпня 2019 року включно.

Outcome: approved