Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання недійсними Державних актів про право власності на земельні ділянки, визнання недійсними правочинів по відчуженню земельних ділянок, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, витребування частини земельної ділянки, яка є проїздом до будинку позивача. В судовому засіданні позивач та його представник - [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримали повністю та суду пояснили, що позивач є власником будинковолодіння по [ADDRESS], єдиний під"їзд до якого розташований з вул.Басівкутська, яким він постійно безперешкодно користувався до весни 2012 року. Постановою Рівненського міського суду від 25.03.2014 р. по справі № 1715/22363/12 адміністративний позов [PERSON] було задоволено, скасовано та визнано нечинними п.1.6.1, п1.6.2 рішення виконкому Рівненської міської ради Р№ 78 від 10.09.1996 р., п.1.2 рішення Рівненської міської ради № 152 від 18.10.1996 р. в частині передачі у власність [PERSON] земельної ділянки площею 688 кв.м. по [ADDRESS] для ведення особистого підсобного господарства та [PERSON] земельної ділянку площею 790 кв.м. по [ADDRESS] для ведення особистого підсобного господарства. Підставою для визнання нечинними вищезазначених рішень виконкому та міської ради була передача у користування та у власність фізичним особам земельних ділянок, які є місцем загального користування - проїздом, що прямо заборонено ЗК України. Скасування судом вищезазначених Рівненської міської ради та виконкому Рівненської міської ради не поновлює в цілому порушених прав позивача, оскільки на даний час з посиланням на існування чинних правовстановлювальних документів, відповідачі-фізичні особи, які є власниками спірної земельної ділянки, постійно погрожують перекопати проїзд до його будинковолодіння з вул.Басівкутській, посилаючись на те, що ця ділянка надана для ведення особистого підсобного господарства, що спонукало позивача подати до суду даний позов. Вважає, що права позивача можуть бути поновлені лише шляхом припинення правовідношення - визнання недійсними виданих органом місцевого самоврядування Державних актів про право власності на земельні ділянки та визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, правочинів по відчуження земельної ділянки, частина яких розташована в місцях загального користування - проїзді до будинковолодіння позивача, і яка не може бути передана у приватну власність фізичних осіб. Посилаючись на ст.48 ЦК України (1963 р.), ст.203 ч.1 ЦК України, ст.243 ЦК України (1963 р.), ст.317, ч.2 ст.325, 328, 391, 1216, 1218 ЦК України, ст.3, 4, 16, 152, 83 ч.3 ЗК України просить позов задовольнити, визнати недійсними Державні акти на право приватної власності на землю на ім»я [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]., договори дарування від 01.11.2002 р., купівлі-продажу від 23.03.2009 р., . свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.11.2005 р. та витребувати від [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку площею 0,0016 га по [ADDRESS] в межах згідно плану земельних ділянок, складеного ППФ «Абрис» в масштабі 1:1000. Представник відповідача - Рівненської міської ради в судове засідання не з»явився, подав суду заяву з проханням справу розглядати у його відсутність. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з»явились, подали суду заяви з проханням справу розглядати в їх відсутність, позовні вимоги [PERSON] визнають повністю. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з»явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Суд вважає можливими розглядати справу у відсутність відповідачів. Позивач не заперечує проти винесення по справі заочного рішення. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали даної цивільної справи суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, доведеними та підлягають до повного задоволення. Як вбачається з дослідженої судом копії договору міни, посвідченого 25.11.1983 року та реєстраційного посвідчення, виданого 01.10.2002 р. КП «РМБТІ», позивач [PERSON] є власником будинковолоідння по [ADDRESS]. Постановою Рівненського міського суду від 25.03.2014 р. по справі № 1715/22363/12 адміністративний позов [PERSON] , треті особи - Управління містобудування та архітектури м.Рівне, Управління Держкомзему в м.Рівне та Рівненської області, [PERSON], [PERSON], [PERSON] до Рівненської міської ради та виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання частково недійсними та скасування рішення виконкому Рівненської міської ради № 78 від 10.09.1996 р., рішення Рівненської міської ради № 152 від 18.10.1996 р. було задоволено. Судом скасовано та визнано нечинним п.1.6.1 рішення виконкому Рівненської міської ради Р№ 78 від 10.09.1996 р. щодо надання в постійне користування [PERSON] земельної ділянки площею 688 кв.м. по [ADDRESS] для ведення особистого підсобного господарства та п.1.6.2 щодо надання [PERSON] в постійне користування земельну ділянку площею 790 кв.м. по [ADDRESS] для ведення особистого підсобного господарства, скасовано та визнано нечинним п.1.2 рішення Рівненської міської ради № 152 від 18.10.1996 р. в частині передачі у власність [PERSON] земельної ділянки площею 688 кв.м. по [ADDRESS] для ведення особистого підсобного господарства та [PERSON] земельної ділянку площею 790 кв.м. по [ADDRESS] для ведення особистого підсобного господарства. Постановою Рівненського міського суду від 25.03.2014 р. по справі № 1715/22363/12 встановлено, що згідно генерального плану [ADDRESS] до належного позивачу [PERSON] на праві власності будинку з надвірними будівлями існує лише один проїзд з вул.Басівкутській, яким він постійно безперешкодно користувався до весн и 2012 року та частина якого була незаконно передана у приватну власність фізичних осіб. Стаття 3 ЦПК України встановлює право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частина 1 статті 15 ЦК України встановлює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.152 ЗК України та ч.2 ст.16 ЦК України одними із шляхів захисту прав громадян на земельні ділянки є визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення, припинення правовіднощення. Стаття 391 ЦК України встановлює право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій. які можуть порушити його право, або вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку та його державної реєстрації. Відповідно до ст.126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами. Відповідно до роз»яснень, що містяться в ч.2 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних прав" № 7 від 16.04.2004 р. судам підвідомчі справи за заявами про визнання недійсними державних актів про право власності на землю. Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов"язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. На думку суду, оскаржувані позивачем Державні акти, свідоцтва про право на спадщину та правочини порушують права [PERSON] і як громадянина України і мешканця м.Рівного на користування землями загального користування - проїздом, і як власника будинку по [ADDRESS], єдиний проїзд до якого проходить по земельних ділянках, належних на праві власності відповідачам - фізичним особам. Суд погоджується з доводами позивача та його представника, що скасування судом вищезазначених рішень Рівненської міської ради та виконкому Рівненської міської ради не поновлює в цілому порушених прав позивача [PERSON], оскільки на даний час є чинні правовстановлюючі документи, згідно яких спірний проїзд є не землями загального користування, а належить на праві власності фізичним особам і за цільовим використанням ця земля відноситься до земель для ведення особистого підсобного господарства. На думку суду, порушені права позивача можуть бути поновлені лише шляхом припинення правовідносин, визнання правочинів недійсними, відновлення становища, яке існувало до порушення (п.2, п.4, п.7 ч.2 ст.16 ЦК України) - визнання недійсними виданих органом місцевого самоврядування Державних актів про право власності на земельні ділянки, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, правочинів по відчуження земельних ділянок, частина яких розташована в місцях загального користування - проїзді до будинковолодіння позивача та витребування частини земельної ділянки, яка розташована в місці загального користування та яка перебуває у володінні відповідачів. Частина 2 статті 3 ЗК України, який діяв на час прийняття, визнаних недійсними постановою суду від 25.03.2014 р. оскаржуваних рішень, встановлювала, що землею розпоряджаються Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають у власність або надають в користування та вилучають її. Згідно частини 4 статті 4 ЗК України не можуть передаватись у колективну та приватну власність землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, тощо). Однак, в супереч вимогам чинного законодавства, рішеннями виконкому та ради було надано в користування та в подальшому передано у приватну власність [PERSON] та [PERSON] земельні ділянки площею 688 кв.м. та 790 кв.м. відповідно, частина яких розташована на землях загального користування - проїзді до належного позивачу на праві власності будинковолодіння. На підставі визнаного нечинним та скасованого постановою Рівненського міського суду від 25.03.2014 р. рішення Рівненської міської ради, були видані Державні акти на право приватної власності на ім»я [PERSON] та [PERSON] Суд вважає, що дані Державні акти про право власності на землю повинні бути визнані судом недійсними, оскільки підстави для їх видання - рішення Рівненської міської ради № 152 від 18.10.1996 р. визнано судом недійсним та з врахуванням того, що зазначені в них площі земельних ділянок не відповідають тим площам, які рішенням Рівненської міської ради передані їм у приватну власність, що суперечить положенням ст.17 ЗК України (1990 р.), п.1.10 та п.1.4, п.1.16 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів про паро власності на землю, затв. наказом Держкомітету України по земельних ресурсах № 28 від 15.04.10012 р. та № 43 від 04.05.1999 р. відповідно. Зокрема, судом встановлено, що 05.03.1998 р. на ім»я [PERSON] був виданий Державний акт на право приватної власності на землю серія РВ 00470, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 458 . Як вбачається з даного Державного акту, в ньому зазначені межі земельної ділянки , яка передана у власність [PERSON] площею 0,0711 га., хоча рішенням Рівненської міської ради 152 від 18.10.1996 р. їй передана у власність земельна ділянка площею 0,0790 га. На ім»я [PERSON] був виданий Державний акт на право приватної власності на землю серія РВ 02027, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 19.11.2001 р. за №2031. Як вбачається з даного Державного акту, в ньому зазначені межі земельної ділянки , яка передана у власність [PERSON] площею 0,0725 га., хоча рішенням Рівненської міської ради 152 від 18.10.1996 р. їй передано у власність земельну ділянку площею 0,0688 га. 01.11.2002 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладеного договір дарування земельної ділянки площею 0,0725 га, розташованої на території [ADDRESS], наданої для ведення особистого підсобного господарства, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON].01.11.2002 р. та зареєстрований в реєстрі за № 2720. Як вбачається з даного договору дарування, частина переданої безоплатно за даним оспорюваним договором у власність [PERSON] земельної ділянки , проходить по місцях загального користування - вулиці Басівкутська в м.Рівне, що є єдиним проїздом до будинковолодіння позивача. На підставі даного договору дарування на ім»я [PERSON] був виданий Державний акт на право приватної власності на землю площею 0,0706 га., серія ЯБ № 087745, виданий виконкомом Рівненської міської ради 08.11.2004 р. та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010458300282. Суд вважає, що даний договір дарування повинен бути визнаний недійсним відповідно до ст.48 ЦК України (1963 р.) , оскільки він суперечить положенням ст.243 ЦК України (1963 р.), ст.4 Закону України «Про власність», ст.83 ч.3 ЗК України. Визнання недійсним договору безоплатного відчуження земельної ділянки, який відповідно до ч.1 ст.59 ЦК України (1963 р.) є недійсним є моменту його укладення, має наслідком визнання недійсним і Державного акта про право власності на дану земельну ділянку. Задовольняючи вимоги позивача про визнання недійсним даного Державного акта про право власності на землю, суд враховує також ту обставину, що згідно змісту договору дарування [PERSON] став власником земельної ділянки площею 0, 0725 га, а в Державному акті про право власності на землю, виданого на підставі даного договору дарування зазначено іншу площу земельної ділянки - 0,0706 га., що суперечить положенням п.1.16 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів про паро власності на землю, затв наказом Держкомітету України по земельних ресурсах та № 43 від 04.05.1999 р. 30.12.2004 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування земельної ділянки площею 0,0706 га, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 8074 . На підставі даного договору дарування на ім»я [PERSON] був виданий Державний акт на право власності на землю площею 0,0706 га, серія ЯА № 054350, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010558300901. Суд вважає, що даний договір дарування повинен бути визнаний недійсним відповідно до ст.203 ч.1 ЦК України, оскільки він суперечить положенням ст.317, ч.2 ст.325, 328 ЦК України, ст.83 ч.3 ЗК України. Визнання недійсним договору відчуження земельної ділянки, який відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України є недійсним з моменту його вчинення, має наслідком визнання недійсним і Державного акта про право власності на дану земельну ділянку, складеного та виданого на підставі недійсного правочину. 23.03.2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладеного договір купівлі-продажу ? частини земельної ділянки площею 0,0430 га, розташованої в [ADDRESS], яка надана для ведення особистого підсобного господарства, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 2334. 20.10.2009 р. на ім»я [PERSON] був виданий Державний акт на право власності на землю площею 0,0430 га, серія Я3 № 286017 та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010958300707 та зареєстрований в Поземельній книзі 28.04.2010 р. за р.№ 5830110460292001 за [PERSON] та [PERSON] Суд вважає, що даний договір купівлі-продажу повинен бути визнаний недійсним відповідно до ст.203 ч.1 ЦК України, оскільки він суперечить положенням ст.317, ч.2 ст.325, 328 ЦК України, ст.83 ч.3 ЗК України. Визнання недійсним договору відчуження земельної ділянки, який відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України є недійсним з моменту його вчинення, має наслідком визнання недійсним і Державного акта про право власності на дану земельну ділянку, складеного та виданого на підставі недійсного правочину. 28.11.2005 року державним нотаріусом Другої Рівненської державної нотаріальної контори Василюта Л.А. були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на ім»я [PERSON] та [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0711 га по [ADDRESS], яка передана для ведення особистого підсобного господарства, що належала померлій [PERSON] на підставі Державного акту про право приватної власності на землю серії РВ № 00470. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов»язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) , до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України). Враховуючи, що спадкове майно, яке входить до складу спадщини, було набуто спадкодавцем неправомірно, що вбачається з постанови Рівненського міського суду від 25.03.2014 р. по справі № 1715/22363/12, то відповідно всі правовстановлюючі документи на це майно, включаючи ті, що видані на ім»я спадкоємців, не можуть залишатись чинними. Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Суд вважає, що дані свідоцтва про право на спадщину повинні бути визнані судом недійсними, оскільки видані на земельну ділянку, частина якої є місцем загального користування - проїздом по вул.Басівкутська в м.Рівне до належного позивачу на праві власності будинковолодіння і видані на підставі недійсного правовстановлюючого документа. Враховуючи, що [PERSON] та [PERSON] володіють на даний час земельною ділянкою площею 0,0016 га по [ADDRESS] в межах згідно плану земельних ділянок, складеного ППФ «Абрис» в масштабі 1:1000, яка є місцем загального користування і єдиним проїздом до будинку позивача, суд вважає підставною та такою, що підлягає до задоволення позовну вимогу [PERSON] про витребування цієї частини земельної ділянки. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 10,11,57-60,88, 212, 213-215,218,223, 294 ЦПК України, ст.48, 59, 243 ЦК України 1963 р., Закону України «Про власність», ст.ст. 1, 12, 83, 21, 152, 226, 125 ЗК України, ст.15, 16, 203, 215, 236, 317, 325, 328, 1216, 1217, 1301 ЦК України, ст.19 Конституції України, постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних прав" № 7 від 16.04.2004 р., суд, -

Outcome: approved