Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-10 00:00:00

[PERSON] мотивував вимоги тим, що в 2006 році він вступив на навчання до Вінницького національного медичного університету ім. М.І.Пирогова і з ним була укладена угода про підготовку лікаря. При укладенні угоди він мав на меті набути спеціальність «хірургія». Проте, після закінчення навчального закладу, його направили для працевлаштування за спеціальністю «загальна практика - сімейна медицина», хоча на момент укладення угоди обрання спеціальностей було вільним і направлення за спеціальністю «загальна практика - сімейна медицина» не існувало. Дана спеціальність не відповідає його вибору і схильності, а примушення до відпрацювання за даною спеціальністю суперечить загальній декларації з прав людини від 10.12.1948 року, тому він не прибув за направленням на працевлаштування. Відповідно до додатку № 4 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим постановою КМУ № 992 від 22.08.196 року, підставою для видачі довідки про надання можливості самостійного працевлаштування є заява випускника або відсутність можливості працевлаштування. 18.06.2013 року він відмовився їхати за направленням для працевлаштування і заявив про те, що бажає розірвати угоду про підготовку лікаря, сплативши відповідну суму коштів за навчання, проте відповідач офіційної відповіді не надав. Вважає, що його права порушені, тому позивач просив зобов`язати Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова видати довідку про надання можливості самостійного працевлаштування (форма № 3), передбачену Порядком працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим постановою КМУ № 992 від 22.08.1996 року. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги, в судовому засіданні додав, що направлення на роботу не за спеціальністю є порушенням умов угоди, крім того, положення угоди, які зобов`язують [PERSON] відпрацювати за місцем направлення, а в разі відмови - відшкодувати вартість навчання, порушують права на працю та доступність і безоплатність освіти і суперечать Конвенції №105 «Про скасування примусової праці», ратифікованої Україною 05.10.2000 року, Конституції України, Закону України «Про зайнятість населення». Крім того, Закон України «Про вищу освіту», який є спеціальним, не містить положень про обов`язковість трирічного відпрацювання чи відшкодування у встановленому порядку до державного бюджету вартості навчання. Оскільки положення Конституції України, Конвенції 105 «Про скасування примусової праці», Закону України «Про вищу освіту» мають вищу силу, ніж вимоги ст. 52 Закону України «Про освіту» та Порядку № 992, це дає підстави вважати, що положення угоди про підготовку лікаря про обов`язковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання призводить до порушення Конституційних прав позивача, тому він може вільно обрати собі працю. Тому представник позивача [PERSON] просив зобов`язати Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова видати довідку про надання можливості самостійного працевлаштування (форма № 3), передбачену Порядком працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим постановою КМУ № 992 від 22.08.1996 року. Представник відповідача Шабатура А.О. позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні. Суду пояснив, що університет виконав своє зобов`язання щодо підготовки фахівця за спеціальністю «лікувальна справа» за державні кошти та забезпечення [PERSON] працевлаштування в державному секторі, проте позивач своє зобов`язання не виконав і не прибув для відпрацювання протягом трьох років за місцем направлення. Відшкодувати державі вартість навчання в сумі 80 585 грн. відповідач відмовляється, тому підстав для видачі довідки для самостійного працевлаштування немає. Крім того, Наказом МОЗ від 25.12.1997 року № 367 затверджено Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, відповідно до якого визначення місця працевлаштування проводиться комісією, яка знайомиться з даними випускника, заслуховує та обговорює рекомендації про найбільш доцільне направлення на роботу, особисті побажання випускника щодо майбутньої спеціальності і місця роботи, або видачу довідки про самостійне працевлаштування за наявності для цього підстав, а рішення приймається шляхом відкритого голосування. Тому зобов`язання навчального закладу видати довідку про самостійне працевлаштування буде порушенням закону. Додав, що [PERSON] навчався за спеціальністю «лікувальна справа», а спеціалізація «хірургія» при укладенні угоди не визначається. Оскільки державним замовником є МОЗ, саме міністерство визначило кількість студентів для направлення для працевлаштування по спеціалізації «сімейний лікар» на виконання Указу Президента України щодо реформування системи охорони здоров`я. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Судом встановлено, що в 2006 році між Вінницьким національним медичним університетом ім.. М.І. Пирогова та студентом [PERSON] була укладена угода про підготовку лікаря [NUMBER] (оглянута в оригіналі в судовому засіданні), відповідно до якої Вінницький національний медичний університет зобов`язався забезпечити якісну теоретичну та практичну підготовку фахівця з вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця; після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації забезпечити місцем працевлаштування в державному секторі народного господарства, де студент зобов`язаний відпрацювати не менше трьох років. Студент [PERSON] зобов`язався оволодіти всіма видами професійної діяльності, передбаченими відповідною кваліфікаційною характеристикою фахівця; прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше 3 років; у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати до державного бюджету вартість навчання у встановленому порядку (а.с. 4). 25.06.2013 року [PERSON] закінчив Вінницький національний медичний університет і отримав повну вищу освіту за спеціальністю «лікувальна справа» та здобув кваліфікацію лікаря, про що виданий диплом спеціаліста [NUMBER] (а.с. 5). Спеціалізація «хірургія» при укладенні угоди і в дипломі не визначалась. 08.02.2013 року [PERSON] видане посвідчення [NUMBER] про направлення для роботи на посаді лікаря загальної практики-сімейний лікар до Красноколядинської СЛА Талалаївського району УОЗ Чернігівської ОДА з 01.08.2013 року, проте [PERSON] від пропозиції відмовився і за місцем роботи не прибув. Зобов`язався відшкодувати вартість навчання до державного бюджету. Таким чином, правовідносини, що виникли між сторонами, є зобов`язальними, вони виникли внаслідок укладення угоди про підготовку лікаря, крім того, до даних правовідносин підлягаю застосуванню норми, які регулюють надання освітніх послуг в Україні. Так, відповідно до ст. 52 Закону України «Про освіту» випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до статті 52 Закону України "Про освіту", на виконання Указу Президента України від 23 січня 1996 року N 77 "Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів", в редакції Указу Президента України від 16 травня 1996 року N 342, та статті 197 Кодексу законів про працю України було розроблено Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року N 992 (надалі - Порядок). Відповідно до п. 8 Порядку випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років. Порядок працевлаштування випускників, які навчались за державним замовленням, визначено пунктами 17 - 23. Проте, позивач [PERSON] відмовився прибути за направленням на роботу з 01.08.2013 року та зобов`язався відшкодувати вартість навчання до державного бюджету, про що власноручно написав у картці працевлаштування випускника і неодноразово підтверджував у листах (а.с. 8-9). При обґрунтуванні позовних вимог щодо видачі йому довідки для самостійного працевлаштування, позивач посилався на те, що підставами для видачі такої довідки згідно Порядку є або заява випускника, або відсутність можливості працевлаштування. Дослідивши зміст Порядку, судом було встановлено, що в жодному пункті таких підстав для видачі довідки про самостійне працевлаштування, не визначено. Лише в додатку № 4 до Порядку працевлаштування - формі № 3 довідки зазначено, що довідка видається на підставі заяви випускника або відсутності можливості працевлаштування. Крім того, суд враховує, що 25.12.29997 року Наказом Міністерства охорони здоров`я № 367 був затверджений Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням. Це положення було розроблене згідно із Законом України «Про освіту», Порядком працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим постановою КМУ від 22.08.1996 р. № 992 та ст. 197 КЗпП України. Саме в цьому порядку, який уточнює і доповнює вищевказані нормативно-правові акти (і не суперечить ним) в п. 9 визначені підстави для видачі довідки про надання можливості самостійного працевлаштування (додаток № 4). Слід зазначити, що така довідка видається за рішенням комісії з працевлаштування в зв`язку з заявою випускника, але внаслідок розірвання угоди. Оскільки обставини, за яких можливе самостійне працевлаштування, відсутні, зобов`язати Вінницький національний медичний університет видати довідку відповідно до Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим постановою КМУ № 992 від 22.08.1996 року, підстав немає. Також слід зазначити, що рішення суду за позовними вимогами [PERSON] фактично не може бути виконано, оскільки відповідно до п. 8.4 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом МОЗ 25.12.1997 року № 367 в склад комісії входять ректор закладу освіти - голова комісії, проректори, декани, завідувачі кафедр, представники студентського самоврядування та студентської профспілки, відповідальні працівники МОЗ та установ, що є державними замовниками, які мають повноваження вирішувати усі питання, що виникають під час визначення місця працевлаштування випускників. Комісія з персонального працевлаштування випускників забезпечує виконання плану та направлення на роботу усіх випускників відповідно до спеціальності, набутої у навчальному закладі, з урахуванням сімейного стану, стану здоров`я випускника, членів його сім`ї, академічної успішності, активності у науково-дослідній роботі і громадській роботі та побажань. Комісія приймає рішення шляхом відкритого голосування. Таким чином, зобов`язання університету видати довідку, про яку просить позивач, буде суперечити вищенаведеним нормативним актам. Представник позивача надав суду лист Департаменту роботи з персоналом, освіти та науки від 02.07.20132 року, відповідно до якого випускників, що навчаються за державним замовленням, в кількості 92 осіб, слід направити на роботу за спеціальністю «лікувальна справа». Також суду наданий звіт про виконання прану працевлаштування випускників 2013 року, відповідно до якого 92 випускника по Вінницькій області за спеціальністю «лікувальна справа» було направлено на відповідні посади. З них 46 випускників - лікар загальної практики - сімейний лікар. Враховуючи викладені обставини, позов [PERSON] є безпідставним і суперечить вимогам Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом МОЗ 25.12.1997 року № 367, ст. 52 Закону України «Про освіту», тому не може бути задоволений. Відносно твердження позивача про те, що умови угоди про зобов`язання відпрацювати за місцем направлення не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати до державного бюджету вартість навчання порушують права позивача на працю та доступність і безоплатність вищої освіти, то суд вважає їх також безпідставними. Безоплатність освіти (навчання за державним замовленням) передбачає надання відповідних освітніх послуг без внесення за це оплати будь-якого виду. Дані правовідносини між особою та, в конкретному випадку, державою, передбачають виникнення наступного правового зв'язку між зазначеними суб'єктами: праву особи на безоплатну освіту (навчання за державним замовленням) кореспондує обов'язок держави надати таку освіту у встановленому законом порядку. Однак, повна реалізація відповідних прав та обов'язків по наданню державою особі безоплатної освіти (навчання за державним замовленням) передбачає виникнення іншого складу правовідношення - право держави на результати трудової діяльності особи, яка здобула вищу освіту за державним замовленням кореспондує обов'язок цієї особи здійснювати таку трудову діяльність на встановлених державою умовах. Це вже інший вид правовідносин, який виникає в результаті реалізації особи права на безкоштовну вищу освіту. Укладаючи угоду (правочин) з вищим навчальним закладом про надання освітніх послуг за державним замовленням, особа (абітурієнт) бере на себе відповідні зобов'язання, які як випливають із вимог нормативно-правових актів в даній сфері, так і передбачені самими угодами (правочинами) про надання освітніх послуг, а саме зобов'язання після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати у державному секторі народного господарства (згідно угоди) не менше ніж три роки (взамін чого отримують вищу освіту безкоштовно). Водночас, суд звертає увагу на те, що направлення на роботу не є примусовою працею, оскільки, вступу особи до вищого навчального закладу за державним замовленням, передує вільний вибір такою особою майбутньої професії та роду занять. Укладаючи угоду про підготовку фахівців з вищою освітою, особа обізнана із родом та характером майбутньої роботи, яка може бути запропонована особі виключно в межах її спеціальності та кваліфікації, а тому підстави стверджувати про примусову працю, в даному випадку, відсутні.

Outcome: dismissed