Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-01 00:00:00

22 квітня 2016 року [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до Головного управління Державної Казначейської служби України в м. Києві, відповідно до предмету позову просив : «Стягнути з Головного управління Державної Казначейської служби України в м. Києві відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 629 643 грн. 26 коп. та моральної шкоди в розмірі 1 000 000 грн. за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку на його користь з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України». На підстав ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 07 червня 2016 року судом залучено до участі у справі у якості співвідповідача - Прокуратуру міста Києва. (а.с.115 т.1) На підстав ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 06 липня 2016 року здійснено заміну відповідача у справі - Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві на належного відповідача - Державну казначейську службу України. (а.с. 105 т.3) На підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 06 липня 2016 року, за клопотання позивача, залучено до участі у якості співвідповідачів - Службу безпеки України, Генеральну прокуратуру України, Голосіївський районний суд м. Києва, Апеляційний суд м. Києва та Печерський районний суд м. Києва. (а.с.109 т.3) Ухвалою суду від 14 березня 2017 року провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до Державної казначейської служби України, Прокуратури м. Києва, Голосіївського районного суду м. Києва, Печерського районного суду м. Києва, Апеляційного суду м. Києва, Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури в частині позовних вимог, які пред'явлено до Прокуратури м. Києва, Голосіївського районного суду м. Києва, Печерського районного суду м. Києва, Апеляційного суду м. Києва, Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України - закрито. Під час розгляду цивільної справи, позивач [PERSON] подав заяву про зміну позовних вимог, відповідно до поданої до суду заяви просив : «Стягнути з Державної казначейської служби України відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 424 643 грн. 26 коп. та моральної шкоди в розмірі 2 592 000 грн. за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку на його користь з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України». Обгрунтовуючи підстави звернення з цим позовом до суду, позивач посилається на наступне, що 09 березня 2010 року старшим слідчим в ОВС прокуратури м. Києва Григорівим В.Б., відносно нього - позивача [PERSON], який на той час працював заступником начальника міського відділу - начальником кримінальної міліції Бориспільського МВ (з обслуговування м. Борисполя та Бориспільського району) ГУМВС України в Київській області, було порушено кримінальну справу №50-5761 за ч. 3 ст. 364, ч. 2 ст. 307 КК України, по матеріалам дослідної перевірки, яку проводили співробітники ГУБКОЗ СБУ. Однак, вироком Деснянського районного суду м. Києва від 07 травня 2015 року у кримінальній справі №1/754/22301/13-к, його визнано невинним в пред'явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 368, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 368, ч. 1 ст. 366 КК України та виправданим за недоведеності участі у вчиненні злочинів. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04 листопада 2015 року, вирок Деснянського районного суду м. Києва від 07 травня 2015 року залишено без змін. З вищевказаного вбачається, що з 09 березня 2010 року розпочався процес притягнення його до кримінальної відповідальності, який тривав до 04 листопада 2015 року (дата ухвалення остаточного рішення судом Апеляційної інстанції). Крім того, позивач [PERSON] працював на посаді заступника начальника міського відділу - начальника кримінальної міліції Бориспільського МВ (з обслуговування м. Борисполя та Бориспільського району) ГУ МВС України в Київській області. Однак, наказом ГУ МВС України в Київській області № 242 від 01 квітня 2010 року його звільнено з органів внутрішніх справ за п. «є» ст. 64 Положення «Про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС». Станом на момент звільнення він мав наступну вислугу: календарна -14 років 08 місяців 06 днів, пільгова - 19 років 08 місяців 08 днів, а тому йому має бути нараховане та сплачене грошове забезпечення в сумі 166 143,26 грн. Крім того, протягом часу його перебування в слідчому ізоляторі, його родичі передавали продуктові та промислові товари, а також інші необхідні речі, на які були витрачені кошти в сумі 112 500 грн. До того ж, 15 березня 2010 року його брат уклав договір про надання правової допомоги з адвокатом Розметовим Р.Н. про захист прав, свобод та інтересів брата клієнта [PERSON] по кримінальній справі відносно нього на стадіях досудового слідства та в судах першої та апеляційної інстанції, при цьому кошти в сумі 116 000,00 грн., які були витрачені на захисника, фактично являються коштами позивача, які позивач просить компенсувати за рахунок держави. Моральна шкода, яку він зазнав, виявилася у завданні шкоди його психологічному та фізичному здоров'ю. Крім того, внаслідок душевного хвилювання за його здоров'я, честь і гідність, у нього захворів батько, який невдовзі помер. Крім того, під час проведення обшуку в його квартирі, було нанесено психологічну травму двом його неповнолітнім донькам. Згідно висновку судового експерта [PERSON] № 676/16-23 від 22 листопада 2016 року, ситуація, яка була пов'язана із незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, незаконним взяттям та утриманням під вартою, незаконним проведенням в ході кримінального провадження обшуку та іншими процесуальними діями для [PERSON] була психотравмувальною. [PERSON], у зв'язку з вищевказаною ситуацією, були нанесені страждання (моральна шкода) з психологічної точки зору. Можливий розмір (грошовий еквівалент) компенсації завданої моральної шкоди становить 810 МЗП, розмір якої приймається рівному розміру мінімальної заробітної плати в Україні, прийнятий на момент винесення судом рішення, а тому моральну шкоду яку він розцінює в 2 592 000,00 грн. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просиві позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та на підставі наявних у справі доказів. Представник відповідача - Державної казначейської служби України, в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином, про причини неявки уповноваженого представника відповідач суд не повідомив, процесуальним правом подати письмові пояснення (заперечення) відповідач не скористався. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного. Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Виходячи з положень ч.2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях 56, 62 Конституції України, статтях 1167, 1176 Цивільного кодексу України. За змістом положень п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Відповідно до п.1 ч.1. ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Судом встановлено, що згідно Витягу з наказу Головного управління МВС України в Київській області № 326 о/с від 10 липня 2009 року, капітана міліції [PERSON] призначено заступником начальника Бориспільського міського відділу (з обслуговування міста Борисполя та Бориспільського району) - начальником кримінальної міліції, звільнивши його з посади начальника відділу упроваджень та оперативних розробок наркоугруповань Управління боротьби з незаконним обігом наркотиків. 09 березня 2010 року старшим слідчим в ОВС прокуратури м. Києва Григорівим В.Б., відносно [PERSON] було порушено кримінальну справу №50-5761 за ч. 3 ст. 364, ч. 2 ст. 307 КК України, а 10 березня 2010 року його було затримано в порядку ст. 115 КПК України та пред'явлено обвинувачення за вказаними статтями. 11 березня 2010 року Голосіївським районним судом м. Києва [PERSON] обрано міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в Київському слідчому ізоляторі. 30 квітня 2010 року відносно [PERSON] було порушено кримінальну справу за ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 364; ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 366; ч. 2.ст. 28, ч. 3 ст. 307; ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 368; ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 368 КК України, по яких 11 липня 2010 року пред'явлено обвинувачення. 05 січня 2012 року [PERSON] повторно пред'явлено обвинувачення вищевказаними статтями Кримінального кодексу України. 13 лютого 2012 року заступник прокурора м. Києва скасував постанову від 30 липня 2010 року в частині порушення кримінальної справи за ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 364; ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 366; ч. 2 ст. 28 ч. 3 ст. 307; ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 368; ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 368 КК України. 14 лютого 2012 року [PERSON] пред'явлено обвинувачення за ч. 3 ст. 364, ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 368, ч. 2 ст. 15 ч. 2. ст. 368, ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 366 КК України. ( в березні 2012 року, прокуратурою м. Києва було закрито кримінальну справу за ч. 1 ст. 309 КК України на підставі п. 2 ст. 6 КПК України). 19 березня 2014 року Деснянським районним судом м. Києва [PERSON] змінено міру запобіжного заходу з тримання під вартою на підписку про невиїзд. Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 26 березня 2014 року кримінальну справу відносно [PERSON], в частині обвинувачення за ст. 364 ч. 3 КК України закрито на підставі ст. 6 ч. 1 п. 2 КПК України (1960 року). Вказана постанова набрала законної сили 03 квітня 2014 року. Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 07 травня 2015 року у кримінальній справі №1/754/22301/13-к, [PERSON] визнано невинним в пред'явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 368, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 368, ч. 1 ст. 366 КК України та виправданим за недоведеності участі у вчиненні злочинів. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04 листопада 2015 року вирок Деснянського районного суду м. Києва від 07 травня 2015 року залишено без змін. Згідно ч. 4 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода. Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 частини першої статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади) (частина перша статті 4 Закону. Витягом з наказу ГУ МВС України в Київській області № 242 від 01 квітня 2010 року, за порушення службової дисципліни, вимог п. 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, [PERSON] звільнено з органів внутрішніх справ за ст. 64 п «Є» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. 19 квітня 2010 року наказом ГУМВС України в Київській області № 229 о/с заступника начальника міського відділу - начальника кримінальної міліції Бориспільського МВ (з обслуговування м. Борисполя та Бориспільського району) ГУМВС України в Київській області [PERSON] звільнено з органів внутрішніх справ з 21 квітня 2010 року. Сутність службової дисципліни, обов'язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України стосовно її дотримання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень визначені Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ, затвердженим Законом України від 22.06.2006 № 3460-IV (далі - Дисциплінарний статут). За визначеннями Дисциплінарного статуту службова дисципліна - це дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України (ч. 1 ст. 1), а дисциплінарний проступок - це невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни (ст. 2). Згідно ст. 7 Дисциплінарного статуту службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; захищати і охороняти від протиправних посягань життя, здоров'я, права та свободи громадян, власність, довкілля, інтереси суспільства і держави; поважати людську гідність, виявляти турботу про громадян і бути готовим у будь-який час надати їм допомогу; дотримуватися норм професійної та службової етики; берегти державну таємницю; у службовій діяльності бути чесною, об'єктивною і незалежною від будь-якого впливу громадян, їх об'єднань та інших юридичних осіб; стійко переносити всі труднощі та обмеження, пов'язані зі службою; постійно підвищувати свій професійний та культурний рівень; сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку; виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку, носіння встановленої форми одягу, вітання та етикету; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють; берегти та підтримувати в належному стані передані їй в користування вогнепальну зброю, спеціальні засоби, майно і техніку. У разі виявлення порушень законодавства, зловживань чи інших правопорушень у службовій діяльності особа рядового або начальницького складу повинна вжити заходів щодо припинення цих порушень та доповісти про це безпосередньому або старшому прямому начальникові. Ст. 12 Дисциплінарного статуту встановлено, що на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень: 1) усне зауваження; 2) зауваження; 3) догана; 4) сувора догана; 5) попередження про неповну посадову відповідність; 6) звільнення з посади; 7) пониження в спеціальному званні на один ступінь; 8) звільнення з органів внутрішніх справ. Порядок накладання дисциплінарних стягнень визначено ст. 14 Дисциплінарного статуту. Положеннями цієї правової норми передбачено, зокрема, що з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, вчиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування. Статтею 64 Постанови Кабінету міністрів від 29.07.1991 року № 114 «Про затвердження Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» передбачені наступні підстави для звільнення зі служби для осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу: а) за віком; б) через хворобу; в) через обмежений стан здоров'я; г) через скорочення штатів; д) через службову невідповідність; є) за порушення дисципліни; ж) за власним бажанням; з) у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства і відомства; и) через сімейні обставини або з інших поважних причин; і) у зв'язку з не проходженням випробування в період іспитового строку; ї) у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі; й) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного корупційного правопорушення, пов'язаного з порушенням обмежень, передбачених Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції», або кримінального правопорушення. Відповідно до ч. 6 ст. 21 Закону України «Про міліцію» звільнення працівника міліції зі служби у зв'язку з обвинуваченням у вчиненні злочину допускається тільки після набуття обвинувальним вироком законної сили. Пунктом 67 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ передбачено окрему підставу для звільнення особи з органів внутрішніх справи в разі кримінального правопорушення, згідно з яким особи рядового або начальницького складу, притягнуті до відповідальності за вчинення, зокрема, кримінального правопорушення, підлягають звільненню із служби в органах внутрішніх справ у триденний строк з дня надходження до органу внутрішніх справ копії відповідного судового рішення, яке набрало законної сили. Позивач [PERSON] звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області про визнання протиправними та скасування наказів Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області від 01 квітня 2010 року № 242 та № 229 о/с від 19 квітня 2010 року в частині його звільнення з органів внутрішніх справ та поновлення на роботі. Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 січня 2015 року в задоволення позову відмовлено. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2015 року, постанову окружного адміністративного суду м. Києва від 15 січня 2015 року скасовано та прийнято нову постанову, якою визнано протиправними та скасовано накази Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області від 01 квітня 2010 року № 242 та № 229 о/с від 19 квітня 2010 року в частині звільнення [PERSON] з органів внутрішніх справ, зобов'язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області поновити [PERSON] на роботі на посаді заступника начальника міського відділу - начальника кримінальної міліції Бориспільського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області та зарахувати трудовий стаж з 21 квітня 2010 року. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05.04.2016 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 10.12.2015 року скасовано, а постанову окружного адміністративного суду м. Києва від 15.01.2015 року залишено в силі. На підставі Наказу від 18 грудня 2015 року за № 632 о/с, виданого Головою ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Київській області [PERSON], на підставі постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2015 року, капітана міліції [PERSON] поновлено на посаді заступника начальника міського відділу - начальника кримінальної міліції Бориспільського міського відділу (з обслуговування міста Борисполя та Бориспільського району) з 21 квітня 2010 року, та скасовано наказ Головного управління МВС України в Київській області від 01 квітня 2010 року № 242 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] і пункт наказу Головного управління МВС України в Київській області від 19 квітня 2010 року № 229 о/с у частині звільнення капітана міліції [PERSON], заступника начальника міського відділу - начальника кримінальної міліції Бориспільського міського відділу (з обслуговування міста Борисполя та Бориспільського району), 21 квітня 2010 року. (а.с.76 т.1) На підставі Наказу від 21 грудня 2015 року за № 633 о/с, виданого Головою ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Київській області [PERSON], згідно з пунктом 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено у запас Збройних сил за п.64 «г» (через скорочення штатів) капітана міліції [PERSON] поновлено на посаді заступника начальника міського відділу - начальника кримінальної міліції Бориспільського міського відділу (з обслуговування міста Борисполя та Бориспільського району), 06 листопада 2015 року. (а.с.75 т.1) З урахуванням наявних у справі доказів, положень нормативно-правових актів, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині вимог позивача, які стосуються виплати грошового забезпечення в розмірі 166 143,26 грн., оскільки позивач скористався своїм правом оскаржити накази про його звільнення та поновлення на займаній посаді шляхом звернення з відповідним позовом до адміністративного суду, спір розглянути судом по суті з ухваленням судового рішення, вимоги заявлені позивачем в розрізі даного спору безпосередньо залежить від встановлених в судових рішеннях обставин правомірності звільнення позивача із займаної посади, оскільки згідно Витягів з наказів начальника ГУ МВС України в Київській області від 01.04.2010 року за №242 та від 19.04.2010 року за №229 о/с [PERSON] звільнено з органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни, доводів про відсторонення від посади під час кримінального переслідування у позові не наведено та відповідні докази в матеріалах справи відсутні, тому відсутні підстави для застосування положень п. 1, 5 ч.1 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Крім того, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині вимог щодо відшкодування позивачу заподіяної майнової шкоди в розмірі 112 500,00 грн., які визначені позивачем як витрати, понесені його близькими родичами на придбання продуктів харчування, побутову продукцію, одяг та інші необхідні речі в побуті, які передавались позивачу під час перебування під вартою, оскільки компенсація таких витрат за рахунок держави не передбачена Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», яким регулюються спірні відносини, інших підстав для відшкодування заподіяної шкоди позивачем не доведено. У відповідності до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до вимог ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Статтею 1176 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Вступивши до Ради Європи (1995 р.) і ратифікувавши 17 липня 1997 р. зазначену Конвенцію та ряд Протоколів до неї (Перший протокол і Протоколи №№ 2, 4. 7 та 11), Україна визнала її чинність у національній правовій системі та обов'язковість рішень Європейського Суду з прав людини з усіх питань, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Застосування положень Європейської конвенції та прецедентної практики Європейського Суду з прав людини національними судами при вирішенні справ про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності, є необхідним, оскільки відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства. У відповідності до пункту 5 статті 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування. Європейський Суд з прав людини в рішенні по справах «Світлорусов проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Корнейкова проти України», «Мироненко і Мартенко проти України» констатував порушення пункту 5 статті 5 Конвенції з огляду на неможливість для заявників отримати відшкодування шкоди, завданої національними органами у контексті провадження в їхніх кримінальних справах. Таким чином, проаналізувавши надані суду докази у їх сукупності, враховуючи обставини, викладені у вироку суду про визнання позивача невинним в інкримінованих йому злочинах, який набрав законної сили, суд приходить до висновку про доведеність факту понесення позивачем моральних страждань та переживань з приводу порушеної кримінальної справи та розгляду кримінального провадження, що призвели до погіршення стану здоров'я, зміни звичного укладу життя та порушення нормальних життєвих зв'язків. Порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду визначений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до ст.ст. 1-4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду. У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У відповідності до ч. 4 ст. 17 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", якщо для з'ясування обставин щодо наявності у громадянина моральної шкоди виявиться потреба в спеціальних знаннях, суд може призначити належну експертизу, висновок якої оцінюється поряд з іншими доказами у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 2 ст. 58 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до чинного процесуального законодавства висновок експерта є доказом у цивільній справі. В межах розгляду цивільної справи, за клопотання позивача, ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20 липня 2016 року призначено судово-психологічну експертизу, проведення експертизи доручено експертам Черкаського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Згідно висновку судового експерта [PERSON] № 676/16-23 від 22 листопада 2016 року, ситуація, яка була пов'язана із незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, незаконним взяттям та утриманням під вартою, незаконним проведенням в ході кримінального провадження обшуку та іншими процесуальними діями для [PERSON] була психотравмувальною. [PERSON], у зв'язку з вищевказаною ситуацією, були нанесені страждання (моральна шкода) з психологічної точки зору. Можливий розмір (грошовий еквівалент) компенсації завданої моральної шкоди становить 810 МЗП, розмір якої приймається рівному розміру мінімальної заробітної плати в Україні, прийнятий на момент винесення судом рішення. Як роз'яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до ст. 137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв'язку між порушенням та моральною шкодою. Оцінуючи підстави відшкодування моральної шкоди, суд не бере за основу , як доказ, висновок судового експерта , оскільки експертом визначено, що виникла ситуація є психотравмуючою для позивача та визначено його психотравмуючий зміст, тобто оцінено ситуацію з позиції психотравми, завданої позивачу, в той час як експерт [PERSON] має вищу освіту за спеціальністю «Психологічні дослідження», що свідчить про неможливість оцінки ситуації з позиції нанесенню будь-яких психотравм, що здійснюється відповідними особами за наявністю відповідної медичної освіти відповідного профілю. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, межі якого визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, слід виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що був установлений на час розгляду справи. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», тобто на час розгляду справи в суді, мінімальна заробітна плата становить 3 200 грн. Початок перебігу строку під слідством позивач рахує з моменту його перебування в Ізоляторі тимчасового тримання м. Києва - з 11 березня 2010 року. Кінцевою датою строку перебування позивача під слідством та судом буде день постановлення апеляційним судом ухвали апеляційного суду м. Києва про залишення виправдувального вироку без змін, яка набирає законної сили з моменту проголошення - 04 листопада 2015 року, а тому на думку суду загальний строк складає повних 69 місяців. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Разом з тим п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі є правом суду із урахуванням ст. 23 ЦК України та постанови пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Таким чином, законом визначений мінімальний розмір моральної шкоди, яка відшкодовується, та не встановлено граничний розмір такої шкоди. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, межі якого визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, слід виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що був установлений на час розгляду справи, з врахуванням обставин викладених у вищевказаній Постанові Пленуму Верховного Суду України. Так, в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що позивач [PERSON] з 12 березня 2010 року по 19 березня 2014 року перебував під вартою в Ізоляторі тимчасового тримання м. Києва та Київському слідчому ізоляторі, після чого був звільнений з-під варти в залі суду на підписку про невиїзд. За час проведення досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи, позивач [PERSON] зазнав моральних страждань, які виразилися у погіршенні стану його здоров'я, як у фізичному, так і у психологічному розумінні. Крім того, внаслідок душевного хвилювання та переживання за його здоров'я, честь та гідність, особисті права громадянина України, у позивача тяжко захворів батько, який помер, не дочекавшись сина з в'язниці. До того ж, позивача [PERSON] було звільнено з роботи за порушення дисципліни. Приймаючи до уваги вищевикладене та з урахуванням часу перебування позивача під слідством і судом, суд прийшов до висновку, що в даному випадку підлягає стягненню моральна шкода в розмірі кратному трьом мінімальним розмірами заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством та судом. Таким чином, суд приходить до висновку, що відшкодуванню підлягає моральна шкода в розмірі 662 400,00 грн., яка розраховується за методикою: 3 (три) мінімальних заробітних плати * кількість місяців. При цьому, суд вважає, що саме такий розмір відшкодування моральної шкоди в повній мірі виходить із засад розумності, поміркованості і справедливості, зважаючи на характер та обсяг моральних страждань, понесених позивачем. Згідно ст. 59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Частинами 1, 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Пунктом 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Згідно ч. 1 ст. 20 Кримінального процесуального кодексу України, підозрюваний, обвинувачений, виправданий, засуджений має право на захист, яке полягає у наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом. У відповідності до вимог ст. 51 Кримінального процесуального кодексу України, договір із захисником має право укласти особа, передбачена в частині першій статті 45 цього Кодексу, а також інші особи, які діють в її інтересах , за її клопотанням або за її наступною згодою. Представництво як форма правової допомоги в суді є способом реалізації суб'єктом його прав та обов'язків у разі, якщо він з певних причин не має можливості безпосередньо взаємодіяти з іншими учасниками правових відносин. Одним із видів представництва є представництво за договором, тобто письмовою угодою, якою суб'єкт права уповноважує фізичну або юридичну особу представляти його інтереси у правових стосунках з судом і учасниками судового провадження. Згідно п. 10 Положення «Про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", відповідно до п. 4 ст. 3 Закону громадянинові підлягають також поверненню суми, сплачені ним у зв'язку з наданням юридичної допомоги. До цих сум відносяться суми, сплачені ним адвокатському об'єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним в рахунок оплати витрат адвоката у зв'язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції. Судом встановлено, що 15 березня 2010 року між адвокатом Розметовим Р.Н. та [PERSON] укладена Угода про надання правової допомоги, захист прав, свобод та інтересів клієнта [PERSON] по кримінальній справі відносно нього на стадіях досудового слідства та в судах першої та апеляційної інстанцій (а.с. 59, т. 1). За час провадження у кримінальній справі, адвокат Розметов Р.Н. отримав гонорар в розмірі 146 000,00 грн., що підтверджується актом приймання-передачі виконаних (наданих) послуг за період з 15 березня 2010 року по 07 травня 2015 року до Угоди про надання правової допомоги від 15 березня 2010 року (від 11 травня 2015 року, складеним між клієнтом [PERSON] та адвокатом Розметовим Р.Н.), додатками до угоди про надання правової допомоги та квитанціями до прибуткових касових ордерів (а.с. 230-234, т. 3). Витрачені кошти на правову допомогу належать позивачу [PERSON], так як останній отримав їх, склавши на ім'я [PERSON] боргові розписки від 15 березня 2010 року, 30 вересня 2011 року, 25 жовтня 2011 року, 03 травня 2012 року, 14 травня 2013 року та 21 березня 2014 року. Виходячи з наведеного, підлягає до задоволення позовна вимога позивача щодо відшкодування за рахунок державного бюджету витрат на правову допомогу в розмірі 146 000,00 грн. Виходячи з предмету спору, позивачем [PERSON] пред'явлено вимоги до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку на його користь з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, завданої незаконним рішенням та діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, що безпосередньо передбачено ст.ст. 2 та 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до ст. 170 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно ч. 2 ст. 25 Бюджетного Кодексу України, відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Відповідно до п. 2 ч. 9 Перехідних положень Бюджетного кодексу України, відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Частина 1 ст. 43 Бюджетного Кодексу України передбачає, що при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України, тобто Державне казначейство України є юридичною особою. Згідно ч. 2 ст. 176 ЦК України, юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов'язаннями держави. Підпункт 3 пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України закріплює здійснення безспірного списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Проте, Державне казначейство не є розпорядником бюджетних коштів та не уособлює державну в бюджетних відносинах. Згідно норм ч. 1 ст. 23 Бюджетного кодексу, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Отже, стягнення шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, провадиться з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. Відповідно до п. 17 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 р. № 215, казначейство є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в Казначействі і банках. Тобто, Державна казначейська служба України виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов'язаннями і є окремим учасником цивільних відносин, відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦК України, а тому шкода, заподіяна позивачу, підлягає стягненню з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи викладену, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства і прокуратури, підлягає задоволенню частково, ухвалюючи рішення суд присуджує стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 662 400,00 грн. та 146 000,00 грн. витрат на правову допомогу, в іншій частині позовних вимог позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: partial