Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-28 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з вищенаведеним позовом. В обґрунтування позовних вимог вказала, що з 07.03.2008 року по 10.04.2014 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Під час перебування у спільному шлюбі вони придбали легковий автомобіль марки ЗАЗ «Ланос» 2009 року випуску, чорного кольору, номер кузова - [NUMBER], державний реєстраційний номерний знак [NUMBER]. Вказаний легковий автомобіль вони придбали за 69808 грн., а також на державну реєстрацію витратили понад 1500 грн. 17.01.2014 року [PERSON] без її згоди уклав договір купівлі - продажу вказаного транспортного засобу з рідною сестрою [PERSON], чим позбавив її права володіти та користуватися автомобілем. Про порушення її справа на спільне майно вона дізналася в листопаді 2015 року. Після розірвання шлюбу вона намагалася мирно вирішити питання щодо поділу спільно нажитого майна, зокрема легкового автомобіля, однак [PERSON] цього не бажав обґрунтовуючи свої доводи тим, що отримані кошти витратив для потреб сім'ї. Позивачка просила суд визнати недійсним договір купівлі - продажу легкового автомобіля марки ЗАЗ «Ланос» 2009 року випуску, чорного кольору, номер кузова - [NUMBER] укладений 17.01.2014 року між відповідачем та [PERSON]; визнати за нею право власності на спірний автомобіль; визнати за відповідачем право на отримання компенсації вартості ? частини від вартості автомобіля та витребувати у [PERSON] легковий автомобіль. Відповідач по цивільній справі [PERSON] направив до суду заперечення на позов у якому зазначив, що позов є безпідставним, необґрунтованим та такий що не підлягає задоволенню. В обґрунтування заперечення вказав, що за його з позивачкою спільною згодою вони продали автомобіль та розділили кошти між собою, оскільки їх стосунки погіршилися, вони мали намір розірвати шлюб, а автомобіль є неподільною річчю, тому вирішили дане питання шляхом продажу автомобіля та поділу між ними вилучених коштів, тому на його думку повторно вирішувати дане питання - безпідставно, оскільки позивачка отримала половину вартості автомобіля. 07.12.2017 року позивачка по справі подала до суду заяву про зменшення позовних вимог та просила суд: позовну вимогу про витребування автомобіля з чужого незаконного володіння залишити без розгляду; укладений між відповідачами [PERSON] і [PERSON] договір купівлі - продажу автомобіля визнати недійсним; спірний автомобіль залишити у власності [PERSON]; стягнути з відповідача [PERSON] на її користь 51946 грн. та судові витрати. В судовому засіданні позивачка, представник позивачки підтримали позовні вимоги зменшені 07.12.2017 року та просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити позивачці в їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, направила до суду заяву та просила проводити слухання цивільної справи у її відсутність, позовні вимоги не визнала. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] показали, що подружжя [PERSON] за час проживання у спільному шлюбі придбало у власність автомобіль марки ЗАЗ «Ланос», який перебував у їх володінні та користуванні. У 2014 році вказаний автомобіль був проданий. Про обставини укладання договору купівлі - продажу їм нічого не відомо. Суд, вислухавши учасників цивільного провадження, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, розглянувши надані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] 07.03.2008 року зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Ємільчинського районного управління юстиції Житомирської області та розірвали рішенням Ємільчинського районного суду Житомирської області 10.04.2014 року, цивільна справа № 277/224/14-ц (т. 1 а.с. 5). У 2010 році перебуваючи у зареєстрованому шлюбі подружжя [PERSON] придбало легковий автомобіль марки ЗАЗ «Ланос» 2009 року випуску, чорного кольору, номер кузова - [NUMBER], державний реєстраційний номерний знак [NUMBER]. Вказаний легковий автомобіль вони придбали за 69808 грн., а також на державну реєстрацію витратили понад 1500 грн. Вказані обставини визнані сторонами, ніким не спростовані та не заперечені. 17.01.2014 року відповідач [PERSON] та відповідачка [PERSON], сестра [PERSON], без згоди та повідомлення позивачки [PERSON] уклали договір купівлі продажу автомобіля марки ЗАЗ «Ланос» 2009 року випуску, чорного кольору, номер кузова - [NUMBER], державний реєстраційний номерний знак [NUMBER]. Вказаний транспортний засіб відповідачкою [PERSON] було придбано за 23000 грн., що підтверджується довідкою - рахунком № 152120 від 17.01.2014 року (т. 1 а.с. 183). Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою; для укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Як вбачається з довідки-рахунку № 152120 від 17.01.2014 року, вказаний автомобіль марки ЗАЗ «Ланос» 2009 року випуску, чорного кольору, номер кузова - [NUMBER] був відчужений [PERSON] - [PERSON], доказів того, що [PERSON] надала письмову згоду на відчуження автомобіля суду не надано. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Оскільки відчуження автомобіля суперечить сімейному законодавству, є підстави вказаний правочин визнати недійсним. Під час розгляду цивільної справи встановлено та підтверджено договором купівлі - продажу транспортного засобу № 1841/2016/1424 від 27.02.2016 року, автомобіль марки ЗАЗ «Ланос» 2009 року випуску, чорного кольору, номер кузова - [NUMBER] був відчужений [PERSON] за 20000 грн. (т. 1 а.с. 211, 224). Ухвалою Ємільчинського районного суду Житомирської області від 20.04.2017 року [PERSON] було залучено до участі в розгляді цивільної справи в якості співвідповідача. Під час судового засідання проведеного в дистанційному судовому провадженні в режимі відеоконференції з Романівським районним судом Житомирської області, [PERSON] підтвердив, що дійсно придбав у [PERSON], який діяв на підставі доручення від [PERSON] легковий автомобіль марки ЗАЗ «Ланос» 2009 року випуску, чорного кольору, номер кузова - [NUMBER], який був у належному стані, не потребував відновлювального ремонту. Отже враховуючи те, що легковий автомобіль марки ЗАЗ «Ланос» 2009 року випуску, чорного кольору, номер кузова - [NUMBER] на даний час уже знаходиться у власності [PERSON], а також зважаючи що під час судового розгляду суд на підставі норм закону та матеріалів справи виявив порушення при вчиненні правочину з відчуження легкового автомобіля марки ЗАЗ «Ланос» 2009 року випуску, чорного кольору, номер кузова - [NUMBER], вчиненого [PERSON] та [PERSON] та визнав вказаний правочин недійсним, є підстави залишити транспортний засіб у власності відповідача [PERSON] Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Тобто законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, і обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, або іншої особи покладений на останнього. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним договором. На підставі ч.1 ст. 71 Сімейного Кодексу України, якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до пп. 2 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Згідно ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно зіст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Це означає, що дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов'язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна. У пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) , відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України). Ухвалою Ємільчинського районного суду Житомирської області від 01.09.2016 року в цивільній справі було призначено судову автотоварознавчу експертизу, на вирішення якої поставити питання: 1. Яка була ринкова вартість автомобіля марки ЗАЗ «Ланос» 2009 року випуску, станом на січень 2014 року? 2. Якою є вартість автомобіля марки ЗАЗ «Ланос», термін експлуатації якої не перевищує п'яти років а пробіг (загальний) не перевищує 35000 км? Згідно висновку № 4217 судової автотоварознавчої експертизи складеної 03.10.2016 року ринкова вартість автомобіля ЗАЗ «Ланос», 2009 року випуску, станом на січень 2014 року без врахування фактичного пробігу та технічного стану (середньостатистична вартість) складає 51541,00 грн. Вартість автомобіля ЗАЗ «Ланос», термін експлуатації якого не перевищує п'ять років, а пробіг (загальний) не перевищує 35000 км складає 126893,00 грн. (т. 1 а.с. 161-163). Заперечення відповідача [PERSON] проти висновку судової автотоварознавчої експертизи № 4217 з мотивів того, що на його думку експерт при виконанні експертизи встановив вартість автомобіля, якого не бачив, за своїми припущеннями, фактично оцінив те, чого не існує, а також відповідач вважає що фактична вартість автомобіля підтверджується довідкою - рахунком № 152120 від 17.01.2014 року, яка виконана експертом після фактичного обстеження (т. 1 а.с. 177), суд спростовує наступним. Враховуючи, що договір купівлі - продажу від 17.01.2014 року визнано недійсним, тому всі дії вчинені на виконання правочину визнаного судом недійсним не мають юридичної сили, крім того під час виконання експертних робіт щодо оцінки автомобіля 17.01.2014 року, експерт не був попереджений про кримінальну відповідальність за надання неправдивих відомостей, тому вказаний доказ суд не може використати, як належний. Разом з тим відповідачі не долучили до матеріалів справи належних доказів того, що оцінка автомобіля 17.01.2014 року була проведена згідно з вимогами чинного законодавства, тому суд при встановленні вартості спільно нажитого майна подружжя використовує як належний доказ висновок № 4217 судової автотоварознавчої експертизи складеної 03.10.2016 року. Легковий автомобіль є неподільною річчю, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2 ст. 71 СК України). Згідно з положеннями п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69 - 72 СК Українита ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. За положеннями ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Отже, враховуючи вартість автомобіля визначену висновком № 4217 судової автотоварознавчої експертизи в сумі 126893,00 грн., суд визначає за кожним з подружжя ? частку вартості автомобіля, що становить по 63446,50 грн., однак виходячи з зменшеної позовної вимоги заявленої позивачкою 07.12.2017 року про стягнення компенсації вартості автомобіля в розмірі 51946,00 грн., суд не виходячи за межі позовних вимог задовольняє її у розмірі вказаному позивачкою. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в силу з п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Понесені позивачкою судові витрати підтверджуються: квитанцією про сплату судового збору в розмірі 650 грн. (т. 1 а.с. 1); квитанціями про сплату коштів за оголошення в пресі в розмірі 990,00 грн. (т. 2 а.с. 68, 69, т. 1 а.с. 75, 76, 86-88); довідкою № 099 про сплату коштів за проведення експертизи в розмірі 950,00 грн. (т. 2 а.с. 70, т.1 а.с. 160-165); додатковою угодою до договору про надання правової допомоги та квитанціями до неї про сплату коштів на правову допомогу в розмірі 9058,00 грн. (т. 1 а.с. 184-201), у зв'язку із чим суд вважає необхідним стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки вказані суми судових витрат.

Outcome: approved