Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-07 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до суду пред'явила позов до Київської міської ради з вимогою визнати за собою, [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]), в порядку спадкування за законом, право власності на квартиру [ADDRESS], що є предметом позову. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду, позивач посилається на наступне, що [INFO] року помер [PERSON], чоловік позивача, після його смерті відкрилася спадщина до складу якої входить об'єкт нерухомого майна - кооперативна квартира [ADDRESS]. В межах визначеного законодавством шестимісячного строку, позивач [PERSON], як спадкоємець першої черги за законом, звернулась до Третьої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини щодо майна померлого чоловіка [PERSON]. Однак державним нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки, як з'ясувалось, що за життя спадкодавець [PERSON], будучи членом Житлово-будівельного кооперативу «Арсеналець-3», повністю виплатив паєнакопичення за вищезазначену квартиру, тобто набув у встановленому порядку право власності на кооперативну квартиру, однак не зареєстрував право власності на цей об'єкт нерухомого майна, що унеможливлює вирішити питання про отримання свідоцтва про право власності на спадкове майно, тому позивач, як єдиний спадкоємець за законом, змушена звернутись до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно. На підставі протокольної ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2017 року залучено до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог Житлово-будівельний кооператив «Арсеналець-3». Позивач [PERSON] та представник позивача - адвокат [PERSON] в судове засідання не з'явились, позивач подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача - Київської міської ради, в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином, до суду надійшли письмові пояснення відповідача по суті предмету позову з клопотанням про розгляд спарви у відсутності їх уповноваженого представника та прийняти рішення на підставі поданих стороною доказів згідно чинного законодавства. Представники третіх осіб - Головного управління юстиції в м. Києві та Житлово-будівельного кооперативу «Арсеналець-3», в судове засідання не з'явились, про час та місце слухання справи повідомлялись належним чином шляхом направлення викликів до суду, про причин неявки суд не повідомили. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 01 листопада 1965 року Виконавчим комітетом Печерської Районної ради депутатів трудящих м. Києва [PERSON] набув членства у житлово-будівельному кооперативі «Арсеналець -3». (а.с.16) Рішенням Виконавчого комітету Печерської районної ради депутатів трудящих м. Києва №551 від 10 жовтня 1966 року надано гр. [PERSON] житлову площу в будинку кооперативу [ADDRESS], площею 44,9 кв.м. Рішенням Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 19.07.1982 року №1143 «Про вирішення окремих житлових питань по ЖБК» вирішено питання про надання [PERSON] однокімнатної квартири №88 площею 18,9 кв.м. та зняття з квартирного обліку в Печерському райвиконкомі, про що видано Ордер [NUMBER] на право зайняття в порядку обміну жилого приміщення - квартири жилою площею 18,9 кв.м. в окремій квартирі [ADDRESS]. Відповідно до положень ст.7 Закону СРСР „Про власність в СРСР", що набрав чинності з 1 липня 1990 року, ст.ст. 15, 16 Закону України „Про власність", що набрав чинності з 15 квітня 1991 року та втратив чинність з 20 червня 2007 року, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. (а.с.8) Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом. За нормою частини першої статті 1258 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Зазначені дії, що свідчать про намір спадкоємця прийняти спадщину, повинні бути вчиненні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. (ст.1270 Цивільного кодексу України) Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. 02 серпня 2013 року [PERSON] звернулася до Третьої Київської державної нотаріальної контори з заявою про намір прийняти спадкове майно, яке залишилося після смерті чоловіка - [PERSON], який помер [INFO] року. На підставі заяви спадкоємця, Третьою Київською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа №178/2013 щодо майна померлого [INFO] року [PERSON], яка в ксерокопії долучена до матеріалів справи. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Відповідно до положень частини першої, третьої та п'ятої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Фактичний вступив управління або володіння будь-якою частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадкової маси. Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Прийняття спадщини - це не обов'язок спадкоємців, а їх право. Відповідно до частини першої та другої статті 1296 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. 01 березня 2017 року державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори Пєшковою О.П. винесено постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії, якою відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO] року, на підставі ст.49 Закону України «Про нотаріат» у зв'язку з відсутністю документів, які посвідчують право власності спадкодавця на квартиру [ADDRESS].(а.с. 10) Згідно положень статті 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Як передбачено у п.216 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, провадиться нотаріусом після подання оригіналів правовстановлювальних документів про належність цього майна спадкодавцю. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Відповідно до ст. 19-1 Закону України "Про кооперацію" член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - розпорядження квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно. В разі викупу квартири, дачі, гаража споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про власність», який розповсюджувався на правовідносини, що виникли між [PERSON] та Житлово-будівельним кооперативом «Арсеналець-3», знайшли законодавче закріплення з прийняттям Закону УРСР «Про власність» у 07.02.1991 року і підлягає застосуванню до правовідносин, які виникли на час відкриття спадщини після смерті [PERSON], член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Таким чином, у разі смерті члена житлово-будівельного, садівницького товариства, якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, але свідоцтво про право власності не отримав, квартира в житлово-будівельному кооперативі та житловий будинок у садівницькому товаристві входять до складу спадщини. Виходячи з предмету позову та наявних у справі доказів, судом встановлено, що з 01 листопада 1965 року [PERSON] був членом Житлово-будівельного кооперативу «Арсеналець -3» та повністю виплатив пайовий внесок за квартиру [ADDRESS], що зумовлює набуття за життя спадкодавцем права власності на вищезазначену Після відкриття спадщини, право власності на спірну квартиру перейшло в порядку спадкування за законом спадкоємцю першої черги за законом - дружині спадкодавця [PERSON], позивач у справі, яка у встановленому порядку заявили про намір прийняти спадкове майно, спору щодо поділу спадкового майна між спадкоємцями не існує, однак нотаріус відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом за відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно. В той же час, обставин, які б вказували, що спадкодавець [PERSON] за життя набув або володів нерухомим майном, що входить до спадкової маси, неправомірно, або на вказане майно, окрім позивача, в порядку спадкування чи з інших підстав претендують інші особи, судом не встановлено. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За змістом цієї норми цивільне право підлягає захисту в разі, коли сторони не перебувають між собою в зобов'язальних відносинах, і при цьому має місце його реальне оспорювання учасником цивільних відносин, унаслідок чого власник майна (у цьому випадку позивач) не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з існуванням сумнівів або претензій щодо спірного майна з боку третіх осіб. Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права. Як вбачається з обставин справи, в цьому випадку, воля особи (позивача у даній справі) щодо вільного використання свого права, тобто володіння, користування та розпорядження майном, - зв'язана волею сторонніх осіб (відповідачів у справі), що суперечить вищевказаній презумпції. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Київської міської ради, треті особи: Головне управління юстиції в м. Києві, Житлово-будівельний кооператив «Арсеналець-3» про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі, ухвалюючи рішення суд визнає за [PERSON], як спадкоємцем першої черги за законом майна померлого [INFO] року [PERSON], право власності на квартиру [ADDRESS]. На підставі викладеного та

Outcome: approved