Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-27 00:00:00

25.11.2019 року позивач помилково перерахував зі своєї картки [NUMBER] , відкритої у АТ КБ «Приватбанк» грошові кошти в розмірі 60 250, 00 грн. на банківську картку відповідача № [NUMBER] , що підтверджується наявним в матеріалах справи оригіналом квитанції Р24А125249709С43189 від 25.11.2019. Враховуючи відсутність правових підстав для перерахування вказаних коштів, позивач звернувся до відповідача з вимогою від 16.11.2020 про повернення вказаних коштів як помилково перерахованих. Однак, вказана вимоги відповідачем задоволена не була, грошові кошти позивачу не повернуті. У зв`язку з цим позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Суть кондикційного зобов`язання полягає у тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (стаття 1213 ЦК), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна, а набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань. Вказана правова позиція сформульована Верховним Судом у постановах: від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (провадження № 61-1215св17), від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (провадження № 61-1133св18). Судом встановлено, що 25.11.2019 року позивач помилково перерахував відповідачу грошові кошти в сумі 60 250, 00 грн. Факт отримання цих коштів відповідачем не заперечувався. Відповідно до абз. 2 п.п. 1.24 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" помилковий переказ - це рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі. Згідно абз. 2 п.п. 1.23 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" неналежним отримувачем є особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі. За умовами пункту 2.35 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою правління Національного банку України № 22 від 21.01.2004, кошти, що помилково зараховані на рахунок неналежного отримувача, мають повертатися ним у строки, встановлені законодавством України, за порушення яких неналежний отримувач несе відповідальність згідно із законодавством України. У разі неповернення неналежним отримувачем за будь-яких причин коштів у зазначений строк повернення їх здійснюється в судовому порядку. Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження існування між сторонами будь-яких правовідносин, на підставі яких у позивача виник обов`язок по перерахуванню відповідачу грошових коштів в сумі 60 250, 00 грн. За таких обставин, вимоги позивача в частині стягнення помилково перерахованих грошових коштів в сумі 60 250, 00 грн. підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивача в частині стягнення 3% річних в сумі 1 837, 21 грн. та інфляційних втрат в сумі 1 515, 30 грн., суд зазначає наступне. Згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У контексті статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12. У частині другій статті 625 Цивільного кодексу України прямо зазначено, що три проценти річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці. Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. Таким чином, дія статті 625 Цивільного кодексу України поширюється на усі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України, та, з урахуванням цього, наявність правових підстав для стягнення із відповідача на користь позивача трьох процентів річних відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України. За таких обставин суд вважає, що у позивача виникло право вимагати стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат. У даній справі позивачем нараховано 3% річних в сумі 1 837, 21 грн. та інфляційні втрати в сумі 1 515, 30 грн. за період з 26.11.2019 року по 30.11.2020 року. Разом з тим, виходячи з приписів чинного Цивільного процесуального кодексу України суд при вирішенні спору має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат суд вважає його таким, що не повністю відповідає чинному законодавству, враховуючи наступне. Так, судом встановлено, що у відповідача виник обов`язок з повернення позивачу грошових коштів в сумі 60 250, 00 грн. на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України. Водночас, обов`язок негайного виконання обов`язку з повернення цих коштів не випливає із договору або актів цивільного законодавства, в тому числі із змісту статей 1212, 1214 Цивільного кодексу України. У зв`язку з цим суд вважає, що в такому разі згідно з частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу України боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги. З матеріалів справи вбачається, що з вимогою до відповідача про повернення безпідставно перерахованих коштів позивач звернувся 16.11.2020 року, у зв`язку з чим, в силу приписів частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України відповідач мав повернути позивачу ці кошти у строк до 23.11.2020 року включно. В розумінні частини 1 статті 612, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання, після спливу цього строку. Таким чином, вимоги про стягнення з відповідача 3% річних за період з 26.11.2019 року по 23.11.2020 року суд вважає безпідставним. У зв`язку з цим, з відповідача підлягають стягненню 3% річних за період з 24.11.2020 року по 30.11.2020 року в сумі 34, 66 грн. Разом із тим, суд зазначає, що індекси споживчих цін (індекси інфляції), які є показниками загального рівня інфляції в економіці, розраховуються в цілому за місяць, а не на конкретні дати. Встановлено, що вони розраховуються Державним комітетом статистики України щомісячно та публікуються в наступному за звітним місяці. Оскільки індекси інфляції є саме коефіцієнтами, призначенням яких є переведення розміру заборгованості у реальну величину грошових коштів з урахуванням знецінення первинної суми, такі інфляційні втрати не можуть бути розраховані за певну кількість днів прострочення, так як їх розмір не відповідатиме реальній величині знецінення грошових коштів, що існував у певний період протягом місяця, а не на конкретну дату чи за декілька днів. Згідно з Листом Державного комітету статистики України № 11/1-5/73 від 13.02.2009 також не має практичного застосування середньоденний індекс інфляції, що може бути розрахований за формулою середньої геометричної незваженої (корінь з місячного індексу в 31 (30) степені). Так, він вказує лише на темп приросту цін за 1 день та не є показником реальної величини знецінення грошових коштів кредитора за період прострочення боржником своїх зобов`язань. Зазначені висновки підтверджуються Рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997, відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду. При цьому, слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця. Таким чином, інфляційні втрати мають розраховуватись шляхом визначення різниці між добутком суми боргу та помісячних індексів інфляції за час прострочення, розділених на сто, і сумою боргу. Зазначене відповідає п. 6 Наказу Держкомстату № 265 від 27.07.2007 «Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін», відповідно до якого розрахунки базового індексу споживчих цін проводяться за міжнародною класифікацією індивідуального споживання за цілями та здійснюються відповідно до модифікованої формули Ласпейреса . Розрахунки базового індексу споживчих цін за квартал, період з початку року і т.п. проводяться «ланцюговим» методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). У пункті 38.2 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19, об`єднана палата визначила методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме: - час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; - час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується. Таким чином, право на рахування інфляційних втрат виникає у позивача лише з грудня 2020 року, тоді як позивач просить стягнути інфляційні втрати за період з 26.11.2019 року по 30.11.2020 року, що виключає задоволення позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 1 515, 30 грн. При цьому, суд зазначає, що відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Згідно з частиною 2 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки. У відповідності до частини 1 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Положеннями частин 1 та 3 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частина 4 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України). Всупереч вищевказаних норм процесуального права відповідач під час розгляду справи вищевказаних обставин не спростував та не довів належними та допустимими доказами те, що грошові кошти в сумі 60 250, 00 грн. були отримані ним за наявності достатніх правових підстав. Заперечуючи проти задоволення позову відповідач вказує, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Алкогольно-безалкогольний комбінат Дніпро» та батьком відповідача [PERSON] , було укладено усну угоду про посередництво в укладанні договорів про постачання товарів до магазинів та АЗС «БРСМ-Нафта», АЗС «Маршалл», АЗС «ОВИС», що підтверджується скріншотом переписки з менеджером Товариства з обмеженою відповідальністю «Алкогольно-безалкогольний комбінат Дніпро» [PERSON] . Плата за посередницькі послуги була здійснена на карту сина [PERSON] , оскільки останній не має відкритих рахунків у банку. Таким чином, оскільки підставою набуття спірних коштів є виконана угода між Товариством з обмеженою відповідальністю «Алкогольно-безалкогольний комбінат Дніпро» та батьком відповідача [PERSON] про посередництво в укладанні договорів про постачання товарів до магазинів та АЗС «БРСМ-Нафта», АЗС «Маршалл», АЗС «ОВИС», ці кошти не можуть вважатися безпідставно набутими. Проте, стверджуючи про наявність укладеної між батьком відповідача та Товариством з обмеженою відповідальністю «Алкогольно-безалкогольний комбінат Дніпро» усної угоди про посередництво в укладанні договорів про постачання товарів до магазинів та АЗС «БРСМ-Нафта», АЗС «Маршалл», АЗС «ОВИС», відповідачем жодних доказів на підтвердження цього надано не було, тоді як зі змісту ст. ст. 206, 208 Цивільного кодексу України такий договір укладається у письмовій формі. Надані відповідачем скрін-шоти переписки жодним чином не підтверджують факт існування вищевказаних договірних відносин, як і не підтверджують яким саме чином позивач стосується цих відносин. Інших доказів на підтвердження перерахування відповідачу грошових коштів за наявності на це правових підстав матеріали справи не містять. За таких обставин, суд вважає заявлені позивачем вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з урахуванням наведеного. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно задоволеній частині позову. Що стосується витрат позивача на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 8 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Статтею 246 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу. У резолютивній частині рішення суду вказується про призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат (пункт 5 частини 7 статті 265 Цивільного процесуального кодексу України). За таких обставин, оскільки позивач відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України зробив заяву про те, що докази на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу будуть подані ним протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, суд вважає за необхідне призначити судове засідання для вирішення питання про витрати позивача на професійну правничу допомогу.

Outcome: partial