Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-12 00:00:00

31.10.2016 року позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду із позовом до відповідачів, в якому просить стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України відшкодування моральної шкоди у розмірі 115\~950,00 грн. за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку на користь [PERSON] з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України; стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 70147,00 грн. з урахуванням додаткового часу, витраченого на встановлення бухгалтерської документації (176 люд/год.) за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку на користь [PERSON] з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України; стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України відшкодування моральної шкоди у розмірі 115\~950,00 грн. за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку на користь [PERSON] з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України; стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 16 500,00 грн. за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку на користь [PERSON] з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України; стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України відшкодування моральної шкоди у розмірі 115\~950,00 грн. за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку на користь [PERSON] з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України; стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 84 460,00 грн. з урахуванням додаткового часу, витраченого на встановлення бухгалтерської документації (150 люд/год.) за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку на користь [PERSON] з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України При цьому позивачі посилаються на те, що 22.02.2016 року та повторно 26.07.2016 року органами досудового розслідування в рамках кримінального провадження № 42014000000000802 було здійснено обшук їхнього житла за адресою: [ADDRESS], за результатами яких вилучено ряд дорогоцінних предметів. Позивачі вважають, що дії органів досудового розслідування спрямовані на розповсюдження недостовірної інформації про господарські відносини, та здійснення тиску на них з метою отримання інших цілей, так як протягом більше року позивачам не предявлено жодних підозр. У звязку із чим, позивачі змушені звернутися до суду із даним позовом. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник, який діє і на представництво інтересів позивачів [PERSON], [PERSON] [PERSON] позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити. Представник вказав, що протиправними діями органів досудового розслідування позивачам завдано значної матеріальної та майнової шкоди. Матеріали справи містять заяви позивачів [PERSON], [PERSON] про розгляд справи за їхньої відсутності, позовні вимоги підтримують /а.с. 31, 34/. Представник Державної казначейської служби України до судового засідання не зявився, повідомлявся належним чином, причини неявки невідомі. Матеріали справи містять письмові заперечення служби на позовну заяву /а.с. 194-199/. Представник третьої особи Служби безпеки України [PERSON] у судовому засіданні підтримав надані письмові заперечення на позовну заяву /а.с. 142-145/ та просить відмовити у задоволенні позову, так як представник пояснив, що стосовно позивачів не було здійснено жодних оперативно-розшукових заходів, вчинення яких надавало би позивачам права на відшкодування шкоди, передбаченого ч. 2 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Представник третьої особи Генеральної прокуратури України [PERSON] у судовому засіданні підтримала надані письмові заперечення на позовну заяву /а.с. 136-140/ та просить відмовити у задоволенні позову. При цьому представник вказала, що відсутні будь-які судові рішення щодо протиправності дій органів прокуратури у відношенні позивачів. Вислухавши учасників справи, що з'явилися до судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, слідчим відділом Управління СБУ в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42014000000000802 від 05.08.2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, відповідальність за які передбачена ч. 3 ст. 109, ч. 3 ст. 27,ч. 1 ст. 205 КК України. 28.11.2016 року у кримінальному провадженні № 42014000000000802 прийнято постанову про виділення матеріалів досудового розслідування в окреме провадження, відомості про що внесені до ЄРДР за № 22016160000000386 від 28.11.2016 року. Судом встановлено, що 22.02.2016 року в рамках кримінального провадження № 42014000000000802 на підставі ч. 3 ст. 233 КПК України слідчим СВ УСБУ в Одеській області було проведено обшук житла позивачів за адресою: [ADDRESS], про що складено відповідний протокол обшуку /а.с. 13-14, 36-39/. 23.02.2016 року ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси Кушніренка Ю.С. у справі № 522/1894/16-к задоволено клопотання слідчого СВ УСБУ в Одеській області та надано дозвіл на проведення обшуку в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS], з метою відшукання і вилучення - речей та документів, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, електронних носіїв інформації, флеш-накопичувачів, компютерної техніки, матеріальних цінностей, майна, здобутого в результаті вчинення кримінального правопорушення, записників, нотаток, документів щодо здійснення фінансово-господарської діяльності підприємств, що мають ознаки фіктивності /а.с. 148-149/. Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси Кушніренка Ю.С. від 24.02.2016 року у справі № 522/1894/16-к накладено арешт на тимчасово вилучені у кримінальному провадженні № 42014000000000802 від 05.08.2014 року предмети та документи /а.с. 151-152/. Вказана ухвала оскаржувалася позивачами в апеляційному порядку, та ухвалами апеляційного суду Одеської області від 31.03.2016 року, 04.04.2016 року та від 08.04.2016 року залишено без змін ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 24.02.2016 року /а.с. 64-67, 155-162/. Судом встановлено, що позивач [PERSON] оскаржувала до Приморського районного суду м. Одеси неправомірність проникнення посадових осіб правоохоронних органів 22.02.2016 року у житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] та просила визнати неправомірним проведення обшуку 22.02.2016 року. Так, ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 22.03.2016 року у справі № 522/3731/16-к відмовлено у задоволенні скарги [PERSON] на незаконне проникнення до житлових приміщень та проведення обшуку, оскільки заявником не доведено, що проникнення та обшуку були проведені необґрунтовано /а.с. 153/. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] зверталася до Приморського районного суду м. Одеси із клопотанням про скасування арешту з майна, та ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 22.03.2016 року у справі № 522/3732/16-к відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про скасування арешту з майна /а.с. 154/. Оскільки, суд не вбачає підстав вважати необґрунтованим арешт, а також що відпали потреби у накладенні арешту на спірне майно. 02.06.2017 року ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси у справі № 522/1894/16-к відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про скасування арешту майна, вилученого під час проведення обшуку за адресою: [ADDRESS] /а.с. 68-70, 162-164/. Таким чином, судом встановлено, що сторона позивача зверталася до суду із скаргами на неправомірність проникнення посадових осіб правоохоронних органів 22.02.2016 року до житла, проведення обшуку та арешт майна, а також неодноразово зверталися із клопотаннями про скасування арешту майна. Проте, судом відмовлено у задоволенні відповідних скарг та клопотань. Ухвали оскаржувалися в апеляційному порядку та набрали законної сили. Окрім того, судом встановлено, що в подальшому, а саме 06.07.2016 року ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси у справі № 522/1894/16-к задоволено клопотання слідчого СВ УСБУ в Одеській області та надано дозвіл на проведення обшуку за адресою: [ADDRESS], з метою відшукання і вилучення - речей та документів НТВФ «Промсервіс» у формі ТОВ, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зразків виробничих товарів, електронних носіїв інформації, флеш-накопичувачів, компютерної техніки, майна, здобутого в результаті вчинення кримінального правопорушення, записників, нотаток, документів щодо здійснення фінансово-господарської діяльності НТВФ «Промсервіс» у формі ТОВ /а.с. 128-131,168-171/. Так, 26.07.2016 року в рамках кримінального провадження № 42014000000000802 на підставі ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 06.07.2016 у справі № 522/1894/16-к було проведено обшук житла позивачів за адресою: [ADDRESS], про що складено відповідний протокол обшуку /а.с. 15-17, 40-44/. Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 28.07.2016 року накладено арешт на майно, вилучене під час обшуку 26.07.2016 року. Позивач [PERSON] зверталася до Приморського районного суду м. Одеси із клопотанням про скасування арешту. Проте, ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 02.11.2016 року у справі № 522/15775/16-к відмовлено у задоволенні вказаного клопотання, у зв'язку із безпідставністю тверджень заявника про не проведення слідчих дій тривалий час та щодо відсутності необхідності збереження майна /а.с. 86-88,165-167/. Також ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 17.11.2016 року у справі № 522/20591/16-к відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про визнання неправомірними дій органу досудового слідства та скасування арешту тимчасово вилученого майна /а.с. 92-93,172/. Таким чином, судом встановлено, що сторона позивача зверталася до суду із скаргами на неправомірність обшуку житла 26.07.2016 року та арешту майна, а також неодноразово зверталися із клопотаннями про скасування арешту майна. Проте, судовими рішеннями відмовлено у задоволенні відповідних скарг та клопотань. З урахуванням вказаного, судом встановлено, що сторона позивача здійснює активні дії щодо звернень до суду із заявами та скаргами на неправомірність обшуку 22.02.2016 року та 26.07.2016 року, а також арешту тимчасово вилученого майна. Однак, незважаючи на активну позицію сімї [PERSON] щодо оскарження вказаних дій, судом встановлено, що законність ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 24.02.2016 року була неодноразово за їхніми апеляційними скаргами перевірена апеляційним судом Одеської області, який залишив вказану ухвалу без змін. Як на підставу позовних вимог позивачі посилаються на ст. 1176 ЦК України, положення якої передбачають, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Спеціальним законом, який регулює відносини щодо відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Так, відповідно до ст. 1 Закону, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. Статтею 2 Закону, визначено, Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Проаналізувавши встановлені обставини, у звязку із відсутністю судових рішень, якими би було встановлено незаконність проведення оперативно-розшукових заходів, незаконність обшуку та незаконного накладення арешту на майно, суд погоджуючись із поясненнями представника Служби Безпеки України, приходить до висновку, що у позивачів відсутнє право на відшкодування матеріальної шкоди, передбаченої Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Вказані обставини у ході розгляду справи не спростовані позивачами, та напроти підтверджуються наданими стороною позивача судовими актами про відмову у задоволенні відповідних скарг та клопотань, а також дослідженими судом ухвалами апеляційного суду Одеської області, який встановив законність ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 24.02.2016 року. Стосовно позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Положеннями п. 10-1 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року розяснено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України \~моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Проаналізувавши встановлені обставини по даній справі, суд зазначає, що у звязку із законністю ухвал про надання дозволу на обшук та накладення арешту, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди не можуть бути задоволені на підставі положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON], [PERSON] не підлягають задоволенню, так як необґрунтовані та недоведені.

Outcome: dismissed