Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

20 серпня 2020 року представник органу опіки та піклування Саратської районної державної адміністрації Одеської області звернувся до суду із зазначеним позовом в інтересах малолітніх дітей, в якому просить позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав щодо [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та стягнути з нього аліменти на утримання дітей у розмірі 2318 гривень щомісячно, з подальшою індексацією відповідно до закону, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Свої вимоги обґрунтував тим, що відповідач є батьком малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які після смерті матері, [PERSON] , [INFO] постійно проживають з рідною тіткою, [PERSON] , яка повністю забезпечує їх всім необхідним. Відповідач проживає за іншою адресою разом зі співмешканкою, дітей не виховує, не утримує, не приділяє їм уваги та не бере участі в їхньому житті. Таким чином, діти залишились без батьківського піклування, батько свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків. Представник позивача у судове засідання не з`явилася, просила розгляд справи здійснювати у відсутність представника позивача. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи в силу ч. 9 ст. 130 ЦПК України повідомлений належним чином, так як до суду поверталися судові повістки з відміткою «адресат відмовився». Причини неявки суду не повідомив. Будь-яких заяв клопотань зі сторони відповідача на адресу Саратського районного суду Одеської області не надходило. Представники третіх осіб: органу опіки та піклування Новоселівської сільської ради Саратського району Одеської області, Служби у справах дітей Саратської районної державної адміністрації Одеської області, органу опіки та піклування Саратської селищної ради Одеської області, в судове засідання не з`явились, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положення цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За положеннями ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Частинами 1, 2 ст.281 ЦПК України встановлено, що про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. 23 лютого 2021 року судом постановлена ухвала про проведення заочного розгляду справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Стаття 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, встановлює, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У статті 19 Конвенції про права дитини держави - учасниці, які її підписали (в т. ч. і Україна), взяли на себе зобов`язання вживати всіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм насильства, образи чи зловживань, відсутності належного піклування чи недоброго і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої особи. Стаття 51 Конституції України та статті 151, 180 СК України встановлюють для батьків обов`язок виховувати та утримувати дітей до їх повноліття. Згідно частини 4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Стаття 12 Закону України "Про охорону дитинства" зобов`язує батьків виховувати дитину, піклуватись про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя, праці, розвивати її особистість, повагу до прав, свобод людини та громадянина. Пунктом 2 ч.1 ст. 164 СК України встановлено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Як вбачається з матеріалів справи, батьками дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , про що були видані свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 01 вересня 2000 року, та серії [NUMBER] від 08 вересня 2010 року відповідно. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 26 грудня 2018 року, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] . Відповідно до довідок про реєстрацію місця проживання особи від 12 березня 2018 року № № 319-02-14, 320-02-14, довідки від 10 липня 2020 року № 700, виданих Саратською селищною радою, неповнолітні діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з 07 березня 2018 року по теперішній час проживають та зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Як видно з довідки Новоселівської сільської ради Саратського району Одеської області від 07 липня 2020 року № 788, відповідач [PERSON] зареєстрований і мешкає за адресою: [ADDRESS] . Згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання [PERSON] від 07 липня 2020 року, він проживає за вищевказаною адресою разом зі співмешканкою [PERSON] , зі слів відповідача, він працює за наймом, але робота не постійна. Відповідно до характеристик Саратської НВК ЗОШ І-ІІІ ступенів-гімназія, вихованням дітей займається тітка, батько ж належної уваги вихованню дітей не приділяє, батьківскі збори не відвідує, в школі з`являється рідко. Судом також досліджено копії декларацій про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, від 28 лютого 2020 року № 0001-217Р-7700 та № 0001-6МХР-7700, в яких пацієнтами зазначені « [PERSON] » та « [PERSON] » відповідно, законним представником та довіреною особою пацієнтів для повідомлення у разі настання екстреного випадку з пацієнтом - « [PERSON] ». Відповідно до висновку Саратської районної державної адміністрації Одеської області від 28 липня 2020 року №02-34/1178 «Про доцільність позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] , [INFO] , по відношенню до його малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] », Саратська районна державна адміністрація, як орган опіки і піклування, вважає що є всі підстави для позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] , [INFO] , по відношенню до його малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . У відповідності до п.2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Суд враховує правову позицію Верховного Суду у справі № 753/2025/19, провадження № 61-1344св20, викладену у постанові від 06 травня 2020 року, згідно якої тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. Судом встановлено, що у даній справі відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя; не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення; не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу; не створює умови для отримання ними освіти. Усі перелічені фактори, а також той факт, що відповідач був повідомлений про розгляд справи, однак не надав заперечень проти задоволення позову, у сукупності свідчать про те, що змінити його поведінку у кращу сторону неможливо. За таких обставин суд приходить до висновку, що в інтересах дітей відповідача належить позбавити батьківських прав. Частиною 2 ст.166 СК України встановлює, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною 1 статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. На підставі ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Суд приймає до уваги те, що відповідач є особою працездатного віку, має можливість працевлаштування, однак постійного доходу не має. Відповідачем суду не надано будь-яких доказів наявності аліментних зобов`язань перед іншими особами та соціальних зобов`язань, які могли бути враховані при визначенні розміру аліментів. Відповідач повинен у відповідності до вимог закону утримувати дитину, відчувати відповідальність за неї, забезпечувати їй добрі умови для проживання та виховання, у тому числі, забезпечувати матеріально, однак відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання в добровільному порядку. Розмір аліментів позивачем зазначено з урахуванням обставин, що передбачені ст. 182 Сімейного кодексу України. Тому, виходячи з вимог розумності та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] , [INFO] , аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 2318 гривень щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з подальшою індексацією відповідно до закону, починаючи від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дітьми повноліття, чи до зміни матеріального або сімейного стану сторін. За вимогами частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У спростування наведеного будь яких доказів відповідачем суду не надано. За викладених обставин суд вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки знайшов своє підтвердження в судовому засіданні. Згідно ст. 430 ч.1 п.1 ЦПК України рішення про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. На підставі п. 14 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання заяви про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб у разі, якщо представництво їх інтересів у суді відповідно до закону або міжнародного договору, згоду на обов`язковість якого надано Верховною радою України, здійснюють органи опіки та піклування або служби у справах дітей. Згідно позовної заяви позовні вимоги містять дві вимоги, а саме одну позовну вимогу майнового характеру - стягнення аліментів, та одну вимогу немайнового характеру - позбавлення батьківських прав. На підставі п.3 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. Статтею 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (840,80 грн.) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (10510,00 грн.), а за подання до суду позовної заяви немайнового характеру судовий збір сплачується у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (840,80 грн.). Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на одну позовну вимогу майнового характеру та одну позовну вимогу немайнового характеру на користь держави у загальному розмірі 1 681 грн. 60 коп.

Outcome: approved