Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 21 квітня 2007 року він уклав шлюб з [PERSON]. За час спільного проживання в шлюбі вони 25 серпня 2011 року за спільні кошти в сумі 57835 грн. придбали житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] в смт.Браїлів Жмеринського району і зареєстрували даний будинок за [PERSON]. Після оформлення договору купівлі-продажу сторони здійснили капітальний ремонт всередині будинку, однак після цього в спірному будинку вони разом не проживали. 07 травня 2015 року шлюб між сторонами було розірвано. Згоди щодо розподілу вищезазначеного будинку сторони дійти не можуть, тому [PERSON] просив суд визнати його співвласником спірного житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, визнати за ним право власності на 1/2 їх ідеальну частину та зобов'язати [PERSON] не чинити йому перешкод у користуванні вказаним майном. В судовому засіданні [PERSON] та його представник підтримали позовні вимоги первісного позову повністю та просили їх задовольнити. В судових дебатах представник [PERSON] зазначила, що щодо зустрічного позову [PERSON] пройшли строки позовної давності відповідно до ст. 257 ЦПК України, тому просила відмовити в задоволенні зустрічного позову повністю. [PERSON] позов не визнала. Подала зустрічний позов, в якому вказала, що в 2011 році її бабуся [PERSON] запропонувала їй подарувати спірний будинок. Коли вони звернулися до нотаріуса для оформлення договору дарування, то дізналися, що необхідно провести оцінку вартості майна та сплатити 5% податку від зазначеної оцінки. У зв'язку з відсутністю коштів, дарування будинку вирішили оформити через договір купівлі-продажу, при цьому взяти за основу балансову вартість будинку, а саме 57835 грн. і таким чином [PERSON] сплатила податок в розмірі 1% відсотка від балансової вартості будинку. Фактично ж кошти за будинок ні вона, ні [PERSON] не сплачували [PERSON]. [INFO] року [PERSON] померла. Укладений 25 серпня 2011 року договір купівлі-продажу будинку [PERSON] просила визнати удаваним та визнати дійсним договір дарування будинку [ADDRESS] Жмеринського району. В судовому засіданні [PERSON] також вказала, що [PERSON] був проти укладення договору дарування спірного будинку і наполягав на тому, що в разі укладення такого він відмовляється робити будь-який капітальний ремонт в такому будинку, адже не буде мати на нього жодних прав. Тому це також було причиною, згідно з якою вона вирішила оформити договір купівлі-продажу з [PERSON]. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є тіткою [PERSON] Їй відомо зі слів матері [PERSON], що [PERSON], яка була бабкою [PERSON], подарувала останній житловий будинок по [ADDRESS] в смт.Браїлів Жмеринського району. Про оформлення цього договору як купівля-продаж - їй не відомо. Свідок [PERSON] зазначила, що вона також є тіткою [PERSON], нічого конкретного з приводу укладеного договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] в смт.Браїлів Жмеринського району, який був укладений між [PERSON] та її онукою [PERSON], їй не відомо. Про відчуження будинку знає зі слів матері позивача по зустрічному позову. Свідок [PERSON], яка є сусідкою [PERSON], пояснила, що вона запитувала в матері [PERSON] про причини укладення договору купівлі-продажу, а не дарування, однак конкретно остання їй нічого не відповіла. Заслухавши сторони та свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов підлягає повному задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити, виходячи з такого. Що стосується пропущення строків позовної давності, про застосування яких, як підставу для відмови у позові, просила представник [PERSON] адвокат Височанська А.В... Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.ч. 2, 3, 4 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з роз'ясненнями, що містяться у листі Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 8 січня 2013 року "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав", встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови. Тобто, якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності. Якщо ж встановлено, що таке право порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у зв'язку із закінченням строку позовної давності. Якщо ж причину пропуску цього строку суд визнає поважною, порушене право повинно бути захищене. З пояснень [PERSON] вбачається, що вона 25 серпня 2011 року укладала саме договір купівлі-продажу житлового будинку, бажаючи настання наслідків такого договору. Про це свідчать її пояснення в частині намагання зменшити витрати по оформленню договору шляхом укладання договору саме купівлі-продажу, а також щодо врахування побажань її тоді ще чоловіка про укладання не договору дарування, а договору купівлі-продажу, щоб він мав право на придбаний будинок. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. В даному ж випадку про намір [PERSON] створити юридичні наслідки свідчить також ксерокопія витягу про державну реєстрацію прав, згідно з яким вона через місяць після укладання договору купівлі-продажу житлового будинку провела його державну реєстрацію (а.с.17-18). Судом установлено, що в момент укладення договору купівлі-продажу [PERSON] розуміла значення своїх дій, які були направлені на укладання саме такого договору, тому суд вважає, що відлік позовної давності почався саме 25 серпня 2011 року і сплив даний строк 25 серпня 2014 року. Однак, відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд враховує, що право [PERSON], про захист якого вона просить, в даному випадку не порушене. Тому слід відмовити в позові саме з цих підстав, а не через пропуск строку позовної давності. Відповідно до ксерокопії свідоцтва про шлюб, сторони уклали шлюб 21 квітня 2007 року (а.с.5). Рішенням Жмеринського міськрайонного суду від 07 травня 2015 року даний шлюб було розірвано, що підтверджується його ксерокопією (а.с.6). Згідно з рішенням Жмеринського міськрайонного суду від 30 квітня 2015 року, з [PERSON] стягуються аліменти на користь [PERSON] на утримання їхнього спільного сина [PERSON], [INFO] в розмірі 500 грн. щомісячно, про що свідчить ксерокопія цього рішення (а.с.7). 25 серпня 2011 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу, в якому зазначено, що [PERSON] продала (передала у власність), а [PERSON] купила (прийняла у власність) житловий будинок з верандою, господарськими будівлями та спорудами під номером [ADDRESS] Вінницької області (а.с.8). Згідно з п.3 цього договору, продавець отримала гроші від покупця повністю до підписання договору. Підписання цього договору буде свідчити про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню продавця і покупця (а.с.8). Відповідно до п.11 цього договору до підписання договору нотаріусом доведено до відома [PERSON] зміст заяви чоловіка покупця [PERSON] про згоду на купівлю його дружиною [PERSON] зазначеного будинку (а.с.8 на звороті). П.13 договору констатує, що сторони, розуміючи значення та умови цього правочину, його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, а також те, що цей договір не носить характер фіктивного чи удаваного правочину, і не є правочином зловмисним (а.с.8 на звороті). [INFO] року [PERSON] померла, що видно з ксерокопії свідоцтва про смерть (а.с.32). Відповідно до ксерокопії витягу з державного реєстру правочинів договір купівлі-продажу був нотаріально посвідчений та зареєстрований 25 серпня 2011 року в Жмеринській районній державній нотаріальній конторі (а.с.33). [PERSON] представила також ксерокопії свідоцтва про своє народження , народження її матері та копію свідоцтва про укладення її матір'ю шлюбу для підтвердження факту родинних відносин з [PERSON], яка була її рідною бабкою (а.с.34,35). Відповідно до довідки виконавчого комітету Браїлівської селищної ради [PERSON] до дня своєї смерті проживала та була зареєстрована біля своєї дочки [PERSON] по [ADDRESS] в смт.Браїлів (а.с.37). Спірний будинок з господарськими будівлями належав [PERSON] на підставі рішення Жмеринського міськрайонного суду від 09 лютого 2011 року (а.с.43) в порядку спадкування після смерті [PERSON] (а.с.44). [PERSON] також надала суду ксерокопію технічного паспорту на спірний будинок, виготовлений 10 листопада 2010 року, з якого видно, що інвентаризаційна вартість спірного будинку становила 56993 грн. (а.с.51 на звороті), а також доручення від 09 жовтня 2010 року, яким [PERSON] уповноважила [PERSON] вести справи по оформленню її спадкових справ на майно, що залишилось після смерті її чоловіка [PERSON] (а.с.58). Оцінюючи вищеперераховані докази відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, суд згідно зі ст.ст.58, 59 ЦПК України вважає їх належними і допустимими, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку та визнані сторонами. Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. [PERSON] зазначив в судовому засіданні, що він особисто передав кошти [PERSON] в день укладення договору купівлі-продажу. Він вважає, що якби [PERSON] бажала безоплатно відчужити належний їй спірний будинок, то подарувала б його чи заповіла. В договорі купівлі-продажу вказано, що продаж зазначеного будинку вчиняється за ціною 57835 грн., які продавець отримав повністю від покупця до підписання договору. Згідно з цим договором, сторони розуміли значення та умови цього правочину, його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладенні. Розуміли вони також і те, що цей договір не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину, і не є правочином зловмисним. З показань свідків випливає, що вони знали, що було укладено договір купівлі-продажу, однак про причини та умови, які передували його укладенню, не можуть розповісти, оскільки наявні в них відомості з цього приводу ґрунтуються на словах матері [PERSON]. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. На підставі вищевикладеного суд вважає, що договір купівлі-продажу був укладений з дотриманням всіх вимог закону щодо форми і змісту такого правочину і є чинним. Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. Кожна сторона, згідно зі ст.10 та ст.60 цього ж Кодексу, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав", розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 60 - 74 Сімейного кодексу України). Глава 8 СК України регулює питання спільної сумісної власності подружжя. Ст.60 СК - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Ст.61 СК - об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Ст.63 СК - дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Ст.65 СК - дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Ст.68 СК - розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Ст.69 СК - дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Ст.70 СК - у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст.391 цього ж Кодексу, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Суд не приймає до уваги пояснення [PERSON] в частині удаваності укладеного правочину купівлі-продажу житлового будинку, а звідси і невизнання нею права її колишнього чоловіка [PERSON] на його 1/2 частину, оскільки ці пояснення не узгоджуються з проаналізованими вище положеннями закону, а також дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами.

Outcome: approved