Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-11 00:00:00

29 травня 2018 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до [PERSON] про відшкодування витрат, понесених на будівництво господарських будівель і споруд та просив стягнути з [PERSON] на мою користь 43800 грн., що становить розмір його частки витрат, понесених на будівництво господарських будівель і споруд, розташованих за адресою: [ADDRESS]. Вимоги позову мотивовано тим, що позивач з відповідачкою [PERSON] з 2009 року перебували у фактичних шлюбних відносиах, мають доньку [PERSON], [INFO]. В даний час подружжя припинили подружні відносини. Рішенням Роменського міськрайонного суду від 21 березня 2018 року встановлено, що сторони проживали однією сім'єю та перебували у фактичних шлюбних відносинах. Рухоме майно, що придбане ними під час спільного проживання, було розділене в судовому порядку. Проте, сторони не можуть дійти згоди щодо вирішення питання стосовно відшкодування позивачу витрат, понесених на будівництво будівель і споруд, що знаходяться у господарстві відповідачки. Всього розмір витрачених на будівництво будівельних матеріалів становить орієнтовно 69600 грн., із яких 18000 грн. вартість будівельних матеріалів, які належать позивачу особисто (шифер на суму 12000 грн. і цегли на суму 6000 грн.). Розмір спільних коштів, що витрачені подружжям на будівництво, становлять 51600 ( 69600-18000 = 51600 грн.) і половина цієї частки належить позивачу, орієнтовно 43800 грн. (51600:2+18000 = 43800), які просив стягнути з відповідача на його користь. Крім того, позивач просить відшкодувати йому витрати зі сплати судового збору та витрати на правничу допомогу. Відповідач [PERSON] 25.06.2018 надала суду відзив на позов, в якому з указаним позовом не погоджується тому, що обставини, викладені позивачем у позовній заяві, є надуманими, безпідставними, необгрунтованими та такими, що не відповідають дійсності, а тому просила суд відмовити в їх задоволенні в повному обсязі, виходячи з наступних доводів. Вказане в позові майно відповідачці не належало на час проживання з позивачем, як і на даний час воно їй не належить, а тому, враховуючи норми сімейного та Цивільного кодексів України, відповідач не повинна (не зобов'язана) платити грошові кошти чи відшкодовувати якісь витрати за будівництво будівель і споруд, та за нібито придбані позивачем будівельні матеріали, які і в подальшому не будуть її власністю та не перебувають в її власності і до даного часу. Кому саме і як допомагав позивач, та на яких умовах проводилось це будівництво, відповідачку не цікавило ні на той час, ні зараз, оскільки, все зазначене нерухоме майно, за будівництво якого вона, як вважає позивач, повинна відшкодувати йому витрати, не є її власністю і про це не укладалося жодного ні усного, ні письмового договору з позивачем, а він самостійно приймав рішення та діяв в межах норм ст. 12 ЦК України на власний розсуд. Жодного документу, тобто належного та допустимого доказу, на підтвердження того, що відповідачка є власником зазначених в позовній заяві будівель і споруд, позивачем суду не надано. Згідно довідки Коржівської сільської ради Роменського району №404 від 20.06.2018 року будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] належить померлому [PERSON]. Спадщину після його смерті ніхто не оформляв. Відповідач з дітьми зареєстровані у цьому будинку і проживають в ньому, але права власності на нього та на надвірні будівлі не маєють і спадщину на вказане будинковолодіння не оформляли, про що достовірно було відомо позивачу [PERSON] Позивач, визначаючи кількість та вартість будівельних матеріалів, безпідставно значно їх перебільшує. Так, при будівництві та ремонту вказаних в позові сіннику, коридору, дровнику та добудови до сараю було використано, відповідно: не 36 листів шиферу, а тільки 28; не 10 листів шиферу, а тільки 9; не 20 листів шиферу, а тільки 12; не 16 листів шиферу, а тільки 10. Весь перерахований вище шифер, що використовувався для будівництва та ремонту вищевказаних будівель і споруд, був не новий, а бувший у користуванні до виконання вказаних робіт декілька років, а отже їх вартість є значно меншою, ніж та, яка вказана в позовній заяві. Позивач визначає вартість шиферу у кожному випадку в 1600 грн., хоча їх кількість різна. Крім того, при будівництві використовувався бувший у використанні шифер, та бувша у використанні цегла, а не нові будівельні матеріали, що значно зменшує їх вартість. Так позивач вказує, що на будівництво гаражу затрачено 2 кубічних метри дубу (бруси), загальною вартістю 6000 грн. та 6 кубічних метри сосни, загальною вартістю 15000 грн. Але відповідачці відомо, що кошти за вказані будівельні матеріали позивач не сплачував, так як дошка та бруси були безкоштовні, а тому позивач не підтверджує та і не може підтвердити, що вказані ним дошка та бруси купувалась за його власний кошт, не вказує дату та місце її придбання, а також не надає жодного розрахункового документа. На будівництво сіннику використовувались не 2 кубічних метри дуба (дошки), як зазначає [PERSON], а поросячі базки (дерев'яні перегородки, б/у) та б/у шифер. Коридор будувався також не з 1 куб. метра сосни (дошки), а з дошки «шалівки», меншою вартістю, ніж та, що вказує позивач. Кухня була побудована з бувших у використанні цегли та шиферу, цегла у кількості 1,5 тис.шт. та шифер 50 листів були надані відповідачці її матір'ю - [PERSON] Також цегла придбавалась у колгоспі (з розібраного вівчарика за безцінь: 200 грн. за 100 шт.). Ворота металеві були встановлені у 2014 році, стовпи металеві були безкоштовні, ніхто за них ніяких грошей не платив. Позивач вказує, що будівельні матеріали і оплату за проведення будівництва вони проводили за спільні сумісні кошти, але на той час він не працював і будь-яких доходів взагалі не мав. Всі обставини, на які посилається позивач у своїй позовній заяві як на підставу своїх вимог, є голослівні, так як не підтверджені жодним доказом, у зв'язку з цим, відповідач просила відмовити позивачу [PERSON] в задоволенні позовних вимог. 05.07.2018 представник позивача [PERSON] подав до суду відповідь на відзив відповідача, в якому зазначив наступне. Відповідач є спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON], померлого року, оскільки на час відкриття спадщини її батько [PERSON], який був би спадкоємцем [PERSON], помер. На час смерті [PERSON], після його смерті і по даний час відповідач проживала та була за¬реєстрована в належному йому будинку, тобто прийняла спадщину шляхом вступу у володіння та управ¬ління спадковим майном. За таких обставин, посилання відповідача на те, що вона ніякого відношення до будинку не має не заслуговують на увагу, оскільки він є належним їй з моменту відкриття спадщини в силу положень ст. 548 ЦК УРСР. Аналогічні положення містяться й у ст. 1268 чинного ЦК України. Позивач не заперечує, що при будівництві та ремонті вказаних в позові сіннику, коридору, дровнику та добудови до сараю використовувався бувший у користуванні шифер та цегла. Послання відповідача на те, що при використані при будівництві гаражу дуб (бруси) та сосна були безкоштовні не відповідають дійсності. Безпідставними є посилання, що цегла на будівництво була надана її матір'ю. Не заслуговують на увагу і посилання відповідача на те, що на час будівництва [PERSON] не працював і будь-яких доходів взагалі не мав, тому на будівництво використані не спільні сумісні кошти. Рішенням Роменського міськрайонного суду від 21 березня 2018 р. встановлено, що сторони з 2009 року по серпень 2016 року пробивали однією сім'єю та перебували у фактичних шлюбних відносинах, що не заперечувалось ними при розгляді вказаної справи. Цим же рішенням суду рухоме майно, що придбане сторонами під час спільного проживання поділене з врахуванням положень ст.ст. 60, 65, 70, 71, 74 СК України. Ці ж положення СК України підлягають застосуванню і до спірних правовідносин, оскільки спірне майно набуте під час проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу, не може бути поділено в натурі, а тому з неї на користь мого довірителя має бути стягнута грошова компенсації вартості 1/2 частини спірного нерухомого майна. У відзиві на позов відповідач не заперечує факту будівництва спірного майна, обмежується лише посиланням на те, що не погоджується з кількістю вико¬наних у будівництві матеріалів, зазначає, при будівництві використовувались бувші у користуванні будівельні матеріали, частина матеріалів дісталась безкоштовно. 17.07.2018 відповідачем [PERSON] подано суду заперечення в порядку ст. 180 ЦПК України в якому зазначає наступне. На момент смерті власника нерухомого майна відповідач була не єдиною особою, що проживала разом зі спадкодавцем, посилання позивача на те, що саме вона одноособово прийняла спадщину у відповідності нормами ст. 548 ЦК УРСР не відповідають дійсності та суперечить нормам як ЦК УРСР так і нормам ЦК України.Відповідно до вищенаведених приписів цивільного законодавства та Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та обтяжень» відповідач, як на час спільного проживання з позивачем [PERSON], так і на даний час, не є власником будинку та надвірних будівель. Будь яких квитанцій чи письмових доказів придбання будівельних матеріалів, як і інших матеріалів, позивач не надав. А те, що цеглу надавала її матір, зможуть підтвердити в судовому засіданні свідки. Приписи Верховного Суду України, які викладені в пунктах 7, 26, 27 постанови Пленуму №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», трактують, що позовна заява подається до суду в письмовій формі і за змістом повинна відповідати вимогам статті 119 ЦПК і у зв'язку з цим суди мають звертати особливу увагу, зокрема, на те, що у позовній заяві повинні не лише міститися позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину. Ухвалою суду від 13 вересня 2018 року за клопотанням позивача та його представника призначено у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування витрат, понесених на будівництво господарських будівель і споруд, будівельно-технічну експертизу. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали і просили його задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Відповідачка та її представник позов не визнали, та просили відмовити в задоволенні з підстав викладених у відзиві та запереченнях. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], [INFO], суду пояснила, що в основному працювала [PERSON], а [PERSON] трохи попрацював, його звільнили і був «на вільних хлібах». Коли колгосп розпродував будматеріали з вівчарика продавався шифер по 2 грн. за лист, люди кому було потрібно і хто мав можливість його купували. Тоді ж його придбав перший чоловік [PERSON] та її мати. Кирпич у відповідачки стояв за сараєм, скільки його там було свідок не знає, зверху на кирпич накладений шифер. Бригади для будівництва гаражу ніхто не нанімав, його будував сам [PERSON], хтось йому допомагав, свідок бачила що зводиться будівля, хто саме допомагав вже не пам'ятає. Коридор дерев'яний будувався при житті матері [PERSON], будував [PERSON]. Добудови до сараю там немає, є стріха під сараєм, яка до капітальної добудови зовсім не відноситься, все трухляве і валиться. Кухня з кирпича вкрита шифером, коли будувалася свідок не згадає, хто її будував не знає. Один сінний у них був, а другий збудував [PERSON]. Ворота металеві були поставлені [PERSON]. З [PERSON] свідок раніше спілкувалася, бувало що декілька разів на місяць, зверталася за допомогою. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], [INFO], суду пояснила, що шифер купував перший чоловік [PERSON] - [PERSON] і покійна мати [PERSON], потім використали його в будівництві. Такого, щоб [PERSON] привозив шифер та кирпич до будинку [PERSON], свідок ніколи не бачила. Коли саме було побудовано гараж свідок не пам'ятає, але його будував її чоловік [PERSON], а йому допомагав [PERSON]. Ніяких коштів ніхто нікому не платив. Сінник будувався за життя матері. Коридор будувався за кошти [PERSON], допомагав будувати брат [PERSON] і сам [PERSON]. Дровник, який розташований за сараєм та добудова до сараю будувалися ще її першим чоловіком. Кухню допомагав робити брат [PERSON] і сам [PERSON]. Свідку невідомо чи платив хто кому кошти за роботу. Сінники два, один уже був збудований, а другий свідку невідомо хто будував. В 1996 році в будинку діда проживали мати, свідок і сестра. На момент смерті діда всі жили в цьому будинку. Відмови від спадщини сестри не писали, написав сам дядько, проте вона просто написана на папері і ніким не завірена. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], [INFO] суду пояснив, що [PERSON] привозив шифер до себе додому, а свідок йому допомагав його вигружати, в цей час [PERSON] ще не проживав з [PERSON]. Коли [PERSON] став спільно проживати з [PERSON], то розпочав у неї будівництво, почав брати цей же шифер та кирпич коли будував кухню. Всього 150 листів шиферу [PERSON] забрав з свого помешкання до господарства [PERSON], спочатку трохи, а потім і решту. Свідок допомагав позивачу грузити та перевозити шифер. Свідок допомагав позивачу і в будівництві, а саме: розбивав на кухню фундамент та будував пристройку до хати до коридору. Спочатку вкрили віранду, пристройку, сінник, гараж, а потім кухню. Шифер ложив брат. Грошей за те, що свідок допомагав брату він не отримував і ніхто йому нічого не платив. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], [INFO], суду пояснив, що під час спільного проживання позивача та відповідача були побудовані гараж, літня кухня, сінник, добудова, та встановлені ворота в господарстві яке належить відповідачці. В період коли в садові розбирався сарай, люди купували шифер, кирпич, та дерево. Тоді ж в цей період [PERSON] в цьому ж місці був придбаний шифер. Він купив його та привіз за місцем свого проживання. На той час він ще не проживав з [PERSON]. А коли почав спільно жити з [PERSON], [PERSON] перевіз будівельні матеріали до [PERSON]. Свідок бачив це на власні очі. [PERSON] сам особисто приймав участь у будівництві, йому допомагав брат [PERSON] та [PERSON], безоплатно. Свідок допомагав [PERSON] ремонтувати трактор. Судом встановлено, що рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21 березня 2018 року встановлено, що позивач та відповідачка проживали однією сім'єю та перебували у фактичних шлюбних відносинах, та рухоме майно, що придбане ними під час спільного проживання, було розділене в судовому порядку (а.с. 7-9). Згідно довідки виданої виконкомом Коржівської сільської ради Роменського району Сумської області від 06.2018 № 404, вбачається, що житловий будинок з господарськими будівлями в [ADDRESS], згідно даних сільської ради належить померлому [PERSON], який помер [INFO]. На даний час в будинку зареєстрована і проживає його внучка [PERSON], яка має слідуючий склад сім'ї: [PERSON] (дочка), [PERSON] (син), [PERSON] (дочка). Спадщину після померлого на будинок ніхто не оформляв (а.с. 32). Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER], вбачається, що [PERSON], помер [INFO] (а.с.33). Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER], вбачається, що [PERSON], помер [INFO] (а.с.33). Згідно копії трудової книжки колгоспника [PERSON] [NUMBER], вбачається запис в трудовій книзі від 02.08.2010 - Закрите акціонерне товариство «Райз Максимко» перейменовано в Приватне акціонерне товариство «Райз-Максимко», згідно наказу №193 від 02.08.2010. Звільнений з роботи за угодою сторін на підставі ст.36 КЗпП України згідно наказу №1057-к від 26.10.2011 (а.с.34). Згідно відповіді на запит адвоката [PERSON] від 21.06.2018 про можливий розмір ринкової вартості Гаража, Сінника, Коридору, Дровника, Добудови до сараю, Кухні та Воріт металевих, що розташовані за адресою: [ADDRESS], станом на 12.07.2018, згідно статті 4 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» повідомляється, що за наданою інформацію та шляхом візуального обстеження Оцінювачем по місцю знаходження майна за адресою : [ADDRESS], встановлено, що на дату оцінки майно знаходилося взадовільному та незадовільному стані, частково придатне до подальшого використання за цільовим призначенням. В процесі визначення можливої вартості об'єкту враховані усі найбільш значущі фактори, що впливають на оцінку вартості майна. Згідно проведеного аналізу ринку, ринкова вартість гаража становить - 10200 грн., сінника - 1700 грн., коридору - 2100 грн., дровника - 600 грн., добудови до сараю - 500 грн., кухні - 5700 грн., воріт металевих - 1240 грн. Станом на 12.07.2018, може складати: 22 040,00 грн. (а.с. 58-67). Згідно висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-тенічної експертизи №1634 від 28.12.2018 у вказаній справі, встановлено, що розмір витрат, понесених на будівництво господарських будівель і споруд, розташованих за адресою: [ADDRESS], становить: гаража - 26794 грн. 00 коп., в тому числі вартість матеріалів 19080 грн.; сінника - 20472 грн. 00 коп., в тому числі вартість матеріалів 6911 грн.; коридору - 8775 грн. 00 коп., в тому числі вартість матеріалів 4341 грн. дровника - 2836 грн. 00 коп., в тому числі вартість матеріалів 870 грн.; добудови до сараю - 2978 грн. 00 коп., в тому числі вартість матеріалів 1105 грн.; кухні - 27597 грн. 00 коп., в тому числі вартість матеріалів 18628 грн. воріт металевих - 5320 грн. 00 коп., в тому числі вартість матеріалів 4241 грн. Вартість використаних при будівництві вказаних господарських будівель і споруд 150 листів шиферу з врахуванням зносу становить 7508 грн. 00 коп. (а.с.73-110). Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа вправі звернутися досуду за захистом свого майнового права та інтересу. При цьому одним зі способів захисту цивільних прав і інтересів виступає визнання права. Згідно положеннь ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь - якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договоромміж ними. Частиною 2 ст. 74 СК України передбачено, що на майно, яке є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, що не перебувають у шлюбі між собою або будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України. Статтями 70 та 71 СК України, що входять до 8 глави СК України, закріплено рівність часток подружжя, яка визначається при розділі спільного майна в натурі, а при неподільності речі - майно присуджується одному з подружжя, що передбачає можливість грошової компенсації або передачу рівноцінного майна. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї,матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 р. (справа № 6-211цс14), під час вирішення спору щодо поділу майна частка кожного з подружжя в спільному майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін у придбане майно, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладено, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Відповідно до правового висновку Верховного суду у справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018 року, діє абсолютна презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Посилання відповідача на те, що вона не є власником спірного домоволодіння, у зв'язку з чим не може виступати відповідачем у даній справі, суд не приймає до уваги, виходячи з наступного. Згідно довідки Коржівської сільської ради Роменського району № 404 від 20.06.2018 року будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] належить померлому [PERSON]. Спадщину після його смерті ніхто не оформляв. Відповідач визнає ту обставину, що вона проживає та зареєстрована в зазначеному будинку. Вона проживала та була зареєстрована в будинку і на час смерті [PERSON], померлого [INFO]. В п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, законами України: від 2 вересня 1993 року № 3425-ХІІ «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року N9 2709-IV «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української PCP, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за зако-ном. Згідно ст. 524 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Статтею 548 ЦК УРСР встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 цього Кодексу визначено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Аналогічні положення містяться й у ст. 1268 чинного ЦК України.Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»). Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). При цьому зазначено, що спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Згідно рекомендацій Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом. Верховний Суд в постанові від 6 липня 2016 року № 6-3095цс15 зазначив, що право власності особи набувається на підставах, що не заборонені законом зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною п'ятою статті 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, яким згідно із частиною другою статті 1220 цього Кодексу є день смерті особи. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України), а лише обмежує його право на розпорядження спадщиною. Відповідно до пункту 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої наказом Міністерства юстиції від 3 березня 2004 року № 20/5 право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди може бути підтверджено, зокрема, свідоцтвом про право на спадщину. Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним її на праві власності майном. Згідно правового висновку Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі №489/2924/16-ц, провадження № 61-2811св18, отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора. Згідно ч. 4 ст. 357 ЦК України, співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. В судовому засіданні відповідач та її сестра, підтвердили, що на час смерті [PERSON], після його смерті і по даний час відповідач проживала та була зареєстрована в належному йому будинку, тобто прийняла спадщину шляхом вступу у володіння та управ-ління спадковим майном. Відповідач та її сетра є спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON], померлого [INFO], оскільки на час відкриття спадщини їх батько [PERSON], який був би спадкоємцем [PERSON], помер. Відповідач та її сетсра зазначають, що є ще один спадкоємець - їхній дядько, який нібито відмовився від своєї частини спадщини, проте доказів цього суду не надано. Враховуючи вищевикладені норми закону, а також викладені обставини, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] як співвласник нерухомого майна має відповідати за позовними вимогами [PERSON] про відшкодування витрат, понесених на будівництво належних їй господарських будівель та споруд, а неоформлення нею спадкових прав не звільняє її від вказаного обов'язку. Щодо посилання відповідача про відсутність у позивача накладних, квитанцій, та договору на проведення будівельних та господарських робіт із зазначенням вартості виконаних робіт та її сплати, то суд вважає їх безпідставними, оскільки на даний час кожен громадянин за власним бажанням та на власний розсуд може або найняти працівника для виконання господарських робіт та оплатити його послуги, або виконати цю роботу самостійно за допомогою когось чи без такої, для економії власних коштів. Посилання відповідача, що вказані побудовані спірні об'єкти, є об'єктами самочинного будівництва, суд не приймає виходячи з наступного. Відповідно до Інструкції про порядок технічної інвентаризації нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України 08.02.2006 № 42, в подальшому зі змінами згідно наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 09.08.2012 № 404, яка була дійсна на час встановлення будівництва спірних господарських будівель, зазначено, що не належать до самочинного будівництва для будинків садибного типу, дачних та садових будинків: зведення на земельній ділянці тимчасових будівель та споруд (незалежно від наявності фундаменту), навісів, альтанок, наметів, накриття, сходів, естакад, літніх душових, теплиць, свердловин, криниць, люфт-клозетів, вбиралень, вигрібних ям, замощень, парканів, відкритих басейнів та басейнів із накриттям полегшеної конструкції, погребів, входів в погреби, підпірних стін, воріт, хвірток, приямків, веранд, тамбурів, нежитлових прибудов, терас, ганків, бань, саун, хлівів, гаражів, літніх кухонь тощо. Згідно п. 6 Постанови КМУ від 07.06.2017 року за № 406, зазначено перелік будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об'єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію, зокрема, зведення на земельній ділянці тимчасових будівель та споруд без влаштування фундаментів, зокрема навісів, альтанок, наметів, накриття, сходів, естакад, літніх душових, теплиць, гаражів, а також свердловин, криниць, люфт-клозетів, вбиралень, вигрібних ям, замощень, парканів, відкритих басейнів та басейнів із накриттям, погребів, входів до погребів, воріт, хвірток, приямків, терас, ґанків - щодо індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків. Враховуючи вищевикладені норми закону, спірні об'єкти у даній справі не належать до об'єктів самочинного будівництва. Крім того, доводи відповідача, що шифер, який використовувався для будівництва та ремонту будівель і споруд за місцем її проживання, взагалі не належить позивачу, а з її пояснень - 50 листів належить її колишньому чоловіку, а інші 50 листів її покійній матері, спростовуються поясненнями позивача, який пояснив, що купив 150 листів шиферу в 2008 році, перевіз його до місця свого проживання, а потім в подальшому використав його для будівництва в господарстві відповідачки. А також поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON], які кожен зокрема, зазначити факт того, що позивач особисто придбав шифер ще до сумісного проживання з відповідачем та зберігав його за місцем свого проживання, а коли почав сумісно проживати з відповідачкою, розпочав у її господарстві будівництво для якого перевіз вказаний шифер та цеглу зі свого помешкання до її домогосподарства та використовував їх для будівництва та ремонту будівель і споруд. Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідачка позов не визнала, проте судом встановлено, що вона є спадкоємицею та співвласником спірного домогосподарства, в якому вона під час спільного проживання з позивачем однією сім'єю разом займалися будівництвом господарських будівель і споруд та разом витрачали на це спільні кошти, а саме: на придбання будівельних матеріалів, проте витрат на роботу пов'язаної з будівництвом споруд та будівель ані позивач, ані відповідач, не понесли, все робили власними зусиллями, з допомогою родичів та знайомих, доказів щодо оплати вартості виконання будівельних робіт суду не надано, спадкові права на вказане домоволодіння відповідачка не оформила, з урахуванням висновку експерта судової будівельно-тенічної експертизи № 1634 від 28.12.2018, пояснень свідків, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з відповідача на користь позивача половину вартості матеріалів в сумі 27588 грн. 00 коп., що становить розмір частки витрат, понесених на будівництво господарських будівель і споруд, розташованих за адресою: [ADDRESS]. За таких підстав, позов підлягає частковому задоволенню. У відповідності ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 352,40 грн. та витрати пов'язані з проведення судової будівельно-технічної експертизи № 1634 від 28.12.2018 в розмірі 2860 грн. 00 коп. На підставі положень ст. ст. 3, 4, 12, 13, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 223, 259, 263-265, 352, 354-356 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved