Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-17 00:00:00

21.07.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до КП «Словміськводоканал», про стягнення заборгованості з заробітної плати, моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що на теперішній час він працює у відповідача водієм. З серпня 2014 року по теперішній час підприємство не виплачує позивачеві заробітну плату, заборгованість з заробітної плати складає 25327,30 грн. Окрім того, позивач просить стягнути на свою користь компенсацію втрати частини доходів в розмірі 5242,09 грн. та моральну шкоду в розмірі 1500 грн. Позивач, [PERSON], в судовому засіданні уточнив позовні вимоги, просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 19267,30 грн., компенсацію втрати частини доходів в зв,язку з порушенням строків виплати в розмірі 5154,61 грн., моральну шкоду в розімірі 1500 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 850 грн., уточнені позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача, [PERSON], в судовому засіданні уточнений позов визнав частково, в задоволенні вимог щодо стягнення моральної шкоди просив відмовити. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд позов задовольняє частково, виходячи з наступних підстав. Як було встановлено в судовому засіданні, позивач працює у відповідача на посаді водія. Згідно довідки від 29.07.2015 року заборгованість по заробітній платі станом на 28.07.2015 року складає 19 267 грн. 30 коп. Наведені обставини сторонами не оспорюються та ними визнаються. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Оскільки відповідач порушив право позивача на своєчасне та в повному обсязі отримання заробітної плати, таке право підлягає судовому захисту. Суд погоджується з розміром заборгованості по заробітній платі, наданим позивачем, оскільки він не оспорюється відповідачем і підтверджується довідкою, виданою КП «Словміськводоканал» 29.07.2015 року на ім'я [PERSON]\~\~Будь-які розрахункові відомості про виплату належної позивачу заробітної плати відповідачем не представлено, а тому, дотримуючись принципу диспозитивності у цивільному процесі, в межах заявлених позовних вимог, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі в сумі 19 267 грн. 30 коп. Вирішуючи питання стосовно виплати працівникові компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів її виплати у сумі 5154 грн. 61 коп., суд виходить з наступного. Відповідно до\~ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку встановленому чинним законодавством. Згідно до\~ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Статтею 7 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», передбачено, що відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. Згідно п.4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21 лютого 2001 року № 159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Таким чином, розмір компенсації за серпень 2014 року складає 770,9 х 0,550 = 423,99 грн.; за вересень 2014 року 2977,8 х 0,474 = 1411,47 грн.; за листопад 2014 року 1193,73 х 0,444 = 530,02 грн.; за грудень 2014 року 2072,39 х 0,401 = 831,03 грн.; за січень 2015 року 2490,68 х 0,330 = 821,92 грн.; за лютий 2015 року 2975,25 х 0,263 = 782,49 грн.; за березень 2015 року 1656,29 х 0,140 = 231,88 грн.; за квітень 2015 року 2971,50 х 0,022 = 65,37 грн.; за травень 2015 року 2158,76 х 0,026 = 56,13 грн., а разом 5154,30 грн. Отже, враховуючи викладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів її виплати у сумі 5154 грн. 30 коп. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року по справі № 1-5/2012 р. в частині ст.ст.\~116,\~117,\~237-1 КЗпП України, про застосування тримісячного строку звернення до суду щодо стягнення моральної шкоди, наведений строк обраховується з моменту фактичного розрахунку із працівником. В даному випадку фактичний розрахунок досі не проведений, що стверджується довідкою підприємства. Згідно\~ст. 237-1 КЗпП України\~відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~розяснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до\~ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як встановленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків(втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у звязку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Компенсація завданої шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом визнання факту порушень відповідачем строку розрахунку з позивачем, а має самостійне юридичне значення. Судом встановлено, що у період трудових відносин були порушені права [PERSON], а саме, право на оплату праці, оскільки заборгованість по заробітній платі відповідачем не виплачена до теперішнього часу. Так, працівник, якому з вини підприємства не виплатили належні йому за законом суми, має право вимагати відшкодування завданої при цьому моральної шкоди. У звязку з тим, що протиправними діями відповідача - дійсно були порушені трудові права позивача, що вимагало від [PERSON] додаткових зусиль, у звязку з порушенням звичайного укладу його життя, але суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1500 гривень є завищеними та підлягають зменшенню до розміру 500 грн., зазначена сума є достатньою та такою, що відповідає характеру та обсягу страждань, їх тривалості та тяжкості вимушених змін у житті позивача. Щодо вимог позивача про відшкодування витрат на правову допомогу, суд вважає їх необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно п.п. 47, 48 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивачем надано суду лише квитанції з зазначенням суми витрат на правову допомогу, але розрахунку таких витрат суду не надано, що позбавляє суд можливості розрахувати відповідно до вимог Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" граничного розміру витрат на правову допомогу та є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Також, у відповідності до вимог\~ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання позовних заяв в порядку цивільного судочинства майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі: 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, за подання позовної заяви немайнового характеру 0,2 розміру мінімальної заробітної плати. Згідно ч.3\~ст.6 Закону України «Про судовий збір»\~за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних\~\~заяв\~\~майнового та немайнового характеру. Згідно з ч.3\~ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У звязку з чим, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 244,22 грн. за вимоги майнового характеру та 243,60 грн. - за вимоги немайнового характеру. На підставі викладеного,

Outcome: partial