Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, просив суд за договором позики стягнути з відповідача [PERSON] суму боргу у розмірі 515\~621 (пятсот п'ятнадцять тисяч шістсот двадцять одну) грн. 10 коп., проценти на рівні облікової ставки НБУ, за період часу з 26 листопада 2014 року по 6 липня 2017 року включно у сумі 335 207 (триста тридцять пять тисяч двісті сім) грн. 00 коп., три проценти річних від простроченої суми у зв'язку із простроченням виконання грошових зобов'язань, за період часу з 7 лютого 2015 року по 6 липня 2017 року включно, у розмірі 40446 (сорок тисяч чотириста сорок шість) грн. 00 коп., сплачений судовий збір у розмірі 8000 (вісім тисяч) грн., 00 коп., а всього у розмірі 899274 (вісімсот девяносто девять тисяч двісті сімдесят чотири ) грн. 10 коп. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 25 листопада 2014 року відповідач [PERSON] взяв у нього в позику грошові кошти у сумі 465000 грн., еквівалентні 32000 доларів США, строком до 6.02.2015 року. Однак відповідач свої зобов'язання виконав частково, повернувши йому: 16.03.2015 року грошові кошти еквівалентні 5000 доларів США; 20.11.2015 року грошові кошти еквівалентні 3000 доларів США; 22.02.2016 року грошові кошти еквівалентні 2000 доларів США; 28.10.2016 року грошові кошти 45\~000 грн., що за курсом НБУ на 28.10.2016 року еквівалентні 1763 доларам США; 31.10.2016 року грошові кошти 5\~000 грн., що за курсом НБУ на 31.10.2016 року еквівалентні 196 доларам США; 21.01.2017 року грошові кошти еквівалентні 300 доларів США. Всього було повернуто суму еквівалентну 12259 доларам США. Сума коштів еквівалентних 19741 доларам США, станом на 6.07.2017 року, за офіційним курсом долара США - становить 515621,10 грн., не повернута до даного часу. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON], будучи належним чином повідомленими про дату, місце та час розгляду справи, до судового засідання не зявилися, від представника позивача надійшли заяви про підтримку позовних вимог, задоволення позову за обставинами наведеними в позовній заяви та про розгляд справи за їх відсутності. Незважаючи на прийняті судом заходи, відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи чи розгляд справи у його відсутності від нього до суду не надходило. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідача не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів відповідно ст. 224-228 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, в межах заявлених позовних вимог (ст.11 ЦПК України) установив такі обставини по справі. Спірні правовідносини між сторонами засновані на договірних засадах та ґрунтуються на договорі позики, укладеному між позивачем [PERSON] як позикодавцем, та [PERSON], як позичальником, про що свідчить відповідна розписка, складена [PERSON] Так, розпискою від 25 листопада 2014 року підтверджується та обставина, [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в борг у сумі 465000 грн., еквівалентні 32000 доларам США. Гроші [PERSON] зобов'язався повернути до 6 лютого 2015 року. Таким чином, вказаною розпискою відповідач власноруч підтвердив передання йому позивачем грошових коштів у зазначеному розмірі. У розписці, чітко зазначені: сторони зобовязання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, строк повернення боргу та особистий підпис позичальника. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно усіх істотних умов договору позики, й розписка, свідчить про його укладення відповідно до вимог ст.1046 ЦК України. За змістом статей 15,16 ЦК України, особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Норми ЦК України не містять жодного винятку щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок одержання встановлюється договором (частина перша статті 1048 ЦК України). Згідно із правовою позицією, викладеною у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13: «Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки ». Аналізуючи встановлені у судовому засіданні обставини, докази, які підтверджують обставини, встановлені у судовому засіданні, а також норми чинного законодавства, які регулюють виникли між сторонами спірні правовідносини, судову практику, суд приходить до висновку, що між сторонами виникли правовідносини позики, передбачені параграфом 1 Глави 71 Цивільного кодексу України. Так виходячи із змісту розписки про отримання в борг грошових коштів від 25 листопада 2014 року, наданої суду позивачем в обґрунтування своїх вимог, судом встановлено, що сторонами визначено розмір суми позики, у розписці чітко зазначено та обставина, що відповідач бере у позивача кошти саме у борг, передбачений обовязок відповідача повернути борг, вказаний строк повернення боргу. Отже вказана розписка є документом, який виданий боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, а отже, і відповідальності за неналежне виконання його умов. Стаття 1049 ЦК України встановлює, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому, в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (статті 530, 631 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Як видно з матеріалів справи, сторони встановили строк дії договору та кінцевий строк повернення позики до 6 лютого 2015 року. Як встановлено у судовому засіданні, за твердженням позивача, відповідач [PERSON] свої зобов'язання виконав частково, повернув позивачу [PERSON] станом на 21.01.2017 року грошову суму, еквівалентну 12259 доларів США, не повернув кошти у розмірі 515621,10 грн., еквівалентні 19741 доларів США., станом на 6.07.2017 року, за офіційним курсом НБУ. Відповідно до ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа, кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку, боржник має право затримати виконання зобовязання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Взяте на себе зобов'язання, відповідач до теперішнього часу не виконав, про що, свідчить оригінал вказаної розписки, який на даний час перебуває у позивача та представлений ним суду. Суд виходить з вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач у судове засідання не зявився, не скористався своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надав належних доказів, які спростовують доводи позивача. У звязку із наведеним, суд приходить до переконання, що позовна вимога [PERSON] про стягнення з відповідача суми заборгованості за позикою, розмір якої становить 515621,10 грн., підлягає задоволенню. Згідно із статтею 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом статей 525, 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається. Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи вищезазначені положення закону, встановлений строк повернення позики та той факт, що договором не встановлено розмір процентів після спливу вищезазначеного строку, слід дійти висновку про визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України. Наведена правова позиція висловлена у Постанові ВСУ № № 6-1412цс16 від 07 вересня 2016 року. З огляду на викладене, з врахуванням вимог ст. 1048 ЦК України, суд приходить до висновку, що позивач має право на одержання від відповідача процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ України щомісячно до дня повернення позики. За розрахунком позивача проценти на рівні облікової ставки НБУ, за період часу з 26 листопада 2014 року по 6 липня 2017 року включно, складають 335 207 (триста тридцять пять тисяч двісті сім) грн. 00 коп., які не спростовані відповідачем, тому підлягають стягненню на користь позивача. Вирішуючи питання стягнення трьох процентів річних, суд приходить до висновку, що ці кошти підлягають стягненню, виходячи з таких міркувань. Як достовірно встановлено у судовому засіданні, між сторонами склалися зобовязальні правовідносини на підставі договору позики коштів, тобто є грошовими, наявність спеціальних норм, які регулюють спірні правовідносини відсутня. Відповідач свої зобовязання не виконав, їх виконання прострочив, а отже з нього на користь позивача підлягають стягненню три відсотки річних від простроченої суми, оскільки інший розмір процентів не встановлений договором. Наведені розяснення містяться у аналізі практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, зробленому ВСУ, де зокрема зазначено, що неоднозначним для судової практики є питання, повязане з правомірністю нарахування позивачем трьох процентів річних на суму заборгованості зі сплати процентів, передбачених кредитним договором, договором позики та банківського вкладу. Вирішуючи його, суди мають керуватися тим, що три проценти річних повинні нараховуватися на суму основного боргу без урахування вже нарахованих процентів за користування чужими грошовими коштами, якщо в обовязкових для сторін правилах чи договорі немає прямої вказівки щодо іншого порядку нарахування процентів. При обчисленні трьох процентів річних слід виходити із основної суми боргу, виплата якої прострочена, за розрахунком позивача, за період часу з 7 лютого 2015 року по 6 липня 2017 року включно, вона складає 40446 (сорок тисяч чотириста сорок шість) грн. 00 коп., яка відповідачем не спростована, тому підлягає стягненню на користь позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позову в повному обсязі, з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 8000 грн.

Outcome: approved