Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-24 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] (далі - відповідач), третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька до досягнення дитиною 16 років, в обґрунтування якого вказує, що 04 серпня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1394. [INFO] у шлюбі народилася донька - [PERSON] . 20 травня 2013 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва, справа № 759/5623/13- ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 04 серпня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1394 - розірвано та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] [INFO] в розмірі 1000 гривень щомісячно починаючи з 10 квітня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2013 року за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2013 року ухвалено апеляційну скаргу [PERSON] відхилити, рішення суду першої інстанції - залишити без змін. Позивач зазначає, що від часу розлучення відповідач як батько ніяким чином не цікавиться життям, здоров`ям та розвитком дитини. В свою чергу дівчинка проживає зі своєю матір`ю у м. Києві, де постійно проживає відповідач позивачу невідомо, місце роботи та засоби зв`язку також невідомі, все що пам`ятає позивач це місце реєстрації відповідача. Оскільки позивач мала намір оздоровити дитину на морі та забезпечити її відпочинок, вона в письмовій формі звернулася до відповідача, шляхом направлення на його адресу реєстрації листа - звернення про надання нотаріального дозволу для виїзду дитини за кордон у супроводі матері, однак на момент подачі позовної заяви до суду відповідач не надав будь - якої відповіді. 07 червня 2018 року позивач повторно звернулася до відповідача з проханням надати дозвіл для виїзду дитини за кордон, однак і це прохання відповідач проігнорував. З вище викладеного у сторони позивача не залишилося будь - яких способів вирішення питання окрім як звернутися до суду з позовом про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька до досягнення дитиною 16 років, оскільки уже протягом кількох років вони не спілкуються, і такі проблеми будуть виникати при плануванні кожної поїздки за кордон. Позивач просить, надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в супроводі її матері - [PERSON] , [INFO] , до досягнення дитиною 16-річного віку для відпочинку та оздоровлення за кордоном без згоди батька - [PERSON] ; - Надати дозвіл [PERSON] на виготовлення паспорту громадянина України для виїзду за кордон для [PERSON] , [INFO] , отримання відповідних дозволів (віз) консульській (дипломатичній) установі та перетину державного кордону України, без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини - [PERSON] , до досягнення 16 - річного віку дитиною. Позивач в судове засідання не з`явилась, надіслала на електронну адресу суду заяву в якій просила справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, відповідно до п. 2 частини 7 статті 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, що не перешкоджає розгляду справи по суті на підставі наявних в справі доказів. 19 квітня 2019 року надав до суду заперечення проти позову, в якому просив відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог з підстав викладених в письмових запереченнях. Приписами частини 1 статті 223 ЦПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи був належним чином повідомлений про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи, окрім відповідача, незалежно від причин неявки. (п.2 ч.3 ст.223 ЦПК України) Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Представник третьої особи служби у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився надіслав на адресу суду лист в якому просив справу розглядати без участі їх представника у зв`язку з територіальною віддаленістю та виробничим навантаженням та винести рішення на користь та в інтересах малолітньої [PERSON] , 2008 року народження, відповідно до чинного законодавства України. Згідно частини третьої статті 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до статті 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Як вбачається з свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції м. Києва, актовий запис № 3108, [PERSON] , [INFO] , її батьками вказані [PERSON] та [PERSON] . 20 травня 2013 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва, шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 04 серпня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1394 - розірвано та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] в розмірі 1000 гривень щомісячно починаючи з 10 квітня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2013 року за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2013 року ухвалено апеляційну скаргу [PERSON] відхилити, рішення суду першої інстанції - залишити без змін. [PERSON] в письмовій формі звернулася до [PERSON] , шляхом направлення на його адресу реєстрації листа - звернення про надання нотаріального дозволу для виїзду дитини за кордон у супроводі матері. Даний лист було відправлено 19 липня 2017 року, про що свідчить копія квитанції про відправлення та копія опису у цінний лист, однак на момент подачі позовної заяви до суду [PERSON] не надав будь - якої відповіді. 07 червня 2018 року [PERSON] повторно звернулася до [PERSON] з проханням надати дозвіл для виїзду дитини за кордон, однак і це прохання [PERSON] проігноровано. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ухваляючи рішення в справі "М.С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що такій катерії справ основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним ( п. п. 94-102. рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року ( заява № 10383/09). Як зазначив суд у рішенні в справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulingerand Shuruk v. Switzerland), (заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року): Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини, що узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). Відповідно до статей 18, 27 Конвенції, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У пункту 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до частини 3 статті 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Як вбачається з статті 3 ЗУ "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Відповідно до пункту 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Відповідно до пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Постановою Кабінету Міністрів України № 619 (619-2018-п ) від 22 серпня 2018 року пункт 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України доповнено підпунктом 3, згідно з яким виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків можливий у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування (районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі його утворення), сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади) або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №712/10623/17 зазначила, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Метою звернення позивача з даним позовом є отримання дозволу на вивіз дитини за кордон. При цьому позивач в позовній заяві посилається на норми Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правила перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57 (зі змінами), які передбачають можливість ухвалення судом рішення на конкретний (одноразовий) виїзд без згоди батька із зазначенням його періоду (початку та закінчення), не позбавленого батьківських прав. Без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків можливо у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування, або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб. Позивачем в позовній заяві не вказано конкретного періоду часу, протягом якого вона разом з дитиною має намір перебувати за кордоном. Суд при цьому зазначає, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька, як зазначене в позовній заяві, на багаторазові виїзди, не вказавши конкретний період виїзду за кордон, за межі України, в даному випадку на майбутнє, на короткий термін, при цьому не вказавши конкретну країну та конкретний період виїзду, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, чим фактично позбавляють батька дитини можливості брати участь у його вихованні та можливості спілкування з ним. Аналогічний висновок був зроблений Верховним Судом України в постанові від 12.04.2017 року, Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою у справі № 6-33303ск15 від 16.03.2016 року, зокрема про те, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька дитини суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, чим фактично позбавлять батька дитини можливості брати участь у його вихованні та можливості спілкування з ним. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд (виїзд) спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька, з визначенням його часового проміжку (початку і закінчення виїзду) та у конкретну країну або країни (із зазначенням держави прямування), у яких перебуватиме дитина протягом виїзду. Згідно частини 5 статті 157 Сімейного кодексу України, той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. Той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк до одного місяця та більше з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, у разі: 1) наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів; 2) наявності заборгованості зі сплати аліментів, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три місяці, якщо аліменти сплачуються на утримання дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісне органне захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, або на утримання дитини, яка отримала тяжкі травми, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я. Довідка про наявність заборгованості зі сплати аліментів видається органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем у порядку, встановленому законом. Пунктом 8 Правил перетинання державного кордону громадянами України, передбачено, що в`їзд/вхід на територію пункту пропуску громадян, які перетинають державний кордон, перебування у пункті пропуску та виїзд/вихід громадян з нього здійснюється за паспортними документами. Відповідно до ч.1, 2, п.2 ч.7 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 р. № 152 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 16 листопада 2016 р. № 1001), паспорт громадянина України для виїзду за кордон є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на ім`я якої він оформлений, і дає право такій особі на виїзд з України і в`їзд в Україну. Кожен громадянин України має право на отримання паспорта для виїзду за кордон. Оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються: особі, яка не досягла 16-річного віку, особі, яка визнана судом обмежено дієздатною або недієздатною, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників. Вимоги позивача про надання дозволу на оформлення документів для тимчасових виїздів за межі України дитини без згоди батька в будь-яку країну світу, строком до повноліття дитини, у супроводі лише матері суперечать положенням СК України, ЦК України, Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» та Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57. Так, позивач не довів належними та допустимими доказами тих обставин, що відповідач не надав згоди або ухилилася від надання такої, а тому вимоги є передчасними. Окрім того, позивач не конкретизувала тривалість виїзду за межі України, країну спрямування та мету виїзду, не надано суду жодних доказів на підтвердження наміру вивезти малолітню дитину закордон з метою відпочинку, навчання чи оздоровлення. Перетинання ж державного кордону неминуче спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання та не відповідатиме найкращим інтересам дитини. Аналогічний висновок викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду України від 04 липня 2018 року по справі № 712/10623/17 про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька. Також не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини та ненадання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини. ВС зауважив, що сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. А надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості (постанова від 03.07.2019 у справі № 643/1090/17). Проаналізувавши вище викладене, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених позивачем позовних вимог. Надання дозволу на багаторазовий виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретної держави, часу, періоду, мети та місця перебування - суперечить положенням чинного законодавства та чинним законодавством не передбачено, а тому необхідно відмови в задоволенні позову в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed