Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-18 00:00:00

14 травня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого, з урахування уточнених позовних вимог посилалася на те, що [INFO] помер її батько [PERSON] , [INFO] . Після його смерті відкрилась спадщина на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок, тобто 1/2 його частини, належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу серії АЕВ № 848003 від 21 серпня 2001 року, посвідчений державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шевченко Г.В. за реєстровим № 2-3360, зареєстрованого в БТІ 22 серпня 2001 року за реєстровим № 4301, Д9 стор. 103. За життя її батько заповіту не залишив. Спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] є позивач [PERSON] . У встановлений законом строк вона звернулася до Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , а в подальшому і з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , проте, постановою державного нотаріуса Носенка А.Г. від 30 липня 2019 року їй було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій з тих підстав, що нею не подані документи, які підтверджують родинний зв`язок з померлим [PERSON] . В зв`язку з наведеним, в позовній заяві [PERSON] просила суд: - встановити факт батьківства, а саме, що [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] ; - зобов`язати Новомосковський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) внести відповідні зміни до актового запису № 974 від 18 жовтня 1983 року про народження [PERSON] , [INFO] , уродженки м. Новомосковськ Дніпропетровської області, що був складений виконавчим комітетом Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, зазначивши батьком дитини - громадянина України [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Нікополь Дніпропетровської області, який помер [INFO] ; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] (Договір купівлі-продажу серії АЕВ № 848003 від 21 серпня 2001 року, посвідчений державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шевченко Г.В. за реєстровим № 2-3360, зареєстрованого в БТІ 22 серпня 2001 року за реєстровим № 4301, Д9 стор. 103). Ухвалою суду від 18 травня 2020 року відкрите провадження у справі. Ухвалою суду від 19 травня 2020 року зобов`язано Новомосковську державну нотаріальну контору Дніпропетровської області надати на адресу суду належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою суду від 05 квітня 2021 року закрите підготовче провадження у справі, справа призначена до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 19 серпня 2021 року залучено до участі у справі в якості правонаступника третьої особи - Новомосковську державну нотаріальну контору Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини звернення до суду, викладені в уточненій позовній заяві, просили позов задовольнити. Зокрема позивач зазначила, що вона народилася [INFO] в м. Новомосковську Дніпропетровської області, її дівоче прізвище [PERSON] . У свідоцтві про її народження батьками вказані: [PERSON] та [PERSON] , відомості про батька у її свідоцтві про народження зазначені зі слів її матері, оскльки її батьки не перебували у шлюбі. Вказує на те, що у 1988 році її мати уклала шлюб із [PERSON] , з яким з 1991 року не проживає разом, а в 2020 році мати та [PERSON] розлучилася, наразі він мешкає в м. Запоріжжі. До 7 (семи) років вона думала, що її рідний батько - чоловік матері [PERSON] , але коли їй виповнилося 7 (сім) років, мати та бабуся повідомили, що [PERSON] , [INFO] є її рідним батьком. Мати розповіла їй, що вона проживала з [PERSON] 3 (три) роки, завагітніла від нього, а коли народила її, після сварки з [PERSON] , пішла жити до своєї матері. Під час реєстрації її народження батько [PERSON] не мав бажання надавати дитині своє прізвище, а тому у свідоцтві про народження відомості про її батька зазначені зі слів матері, а саме прізвище матері [PERSON] , а ім`я та по батькові [PERSON] . Позивач [PERSON] зазначила, що вона зі своїм батьком [PERSON] спілкувалася до його смерті [INFO] , останній мешкав в [ADDRESS] . В подальшому позивач [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явилися, згідно заяви представника позивача, остання просила розглядати справу без її участі, позов підтримує в повному обсязі, просила суд задовольнити заявлені вимоги, у разі повторної неявки представника відповідача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, підтвердила факти, на які посилася позивач [PERSON] . Представник відповідача - Новомосковської міської ради Дніпропетровської областів судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином,причини неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву суду не подавав. Представник третьої особи - Новомосковської державної нотаріальної контри Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив розглядати справу у його відсутність. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи те, що представник відповідача був належним чином повідомлений про місце, дату і час розгляду справи, повторно не з`явився в судове засідання, судом постановлена ухвала про проведення заочного розгляду справи. Суд, заслухавши учасників справи, покази свідків, дослідивши надані сторонами письмові докази, приходить до наступного. У відповідності до статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Так, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною 3 статті 294 ЦПК України передбачено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. На підставі п.1 частини 1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, що мають юридичне значення, а саме справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Згідно з ч.2ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з ч.ч.1, 2ст.130 СК України у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Пленум Верховного Суду України в постанові №5 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" у п.15 роз`яснив, що суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини, і вирішує їх з урахуванням обставин, передбачених ст.53 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України). В пункті 13 зазначеної вище Постанови, Пленум Верховного Суду України вказав, що факт батьківства може бути встановлено за наявності однієї з таких обставин: 1) спільне проживання батьків дитини і ведення ними спільного господарства, яке не припинилось до її зачаття; 2) спільне виховання дитини; 3) спільне утримання дитини; 4) докази, що з вірогідністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Заяви про встановлення факту визнання батьківства щодо дитини, народженої до 01 січня 2004 року, розглядаються судом у випадках, коли померла особа визнавала себе батьком дитини до цієї дати. Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини (наприклад, відповідно до ч.2 ст.55 Кодексу про шлюб та сім`ю запис про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній) і можуть бути подані матір`ю, опікуном чи піклувальником дитини чи самою дитиною після досягнення повноліття. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові № 3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" (п.3) оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст.128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст.53 КпШС України, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини. Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до [INFO] , необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. Справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 01 січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм СК України, зокрема ч. 2 ст.128 СУ України, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства. Згідно із ст.53 КпШС України в разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Судом встановлено, що [INFO] у віці 64 роки помер [PERSON] , [INFO] , про що 26 грудня 2018 року складено відповідний актовий запис № 1134, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 26 грудня 2018 року, витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання № 00021766087 від 26 грудня 2018 року. Спадкова справа № 22/2019 після смерті [PERSON] , померлого [INFO] зареєстрована 29 січня 2019 року державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Носенком А.Г. за номером у спадковому реєстрі:63672243, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 54905453 від 29 січня 2019 року, інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 60367604 від 29 травня 2020 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] . У встановлений законом строк позивач [PERSON] звернулася до Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , а в подальшому і з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , проте постановою державного нотаріуса Носенка А.Г. від 30 липня 2019 року їй було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій з тих підстав, що нею не подані документи, які підтверджують родинний зв`язок з померлим [PERSON] . В той же час, пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» визначено, що питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них. Судом встановлено, що [INFO] в м. Новомосковську Дніпропетровської області народилася позивач [PERSON] , про що 18 жовтня 1983 року в книзі реєстрації актів про народження зроблено відповідний актовий запис за № 974. Її батьками зазначені: мати [PERSON] та батько [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 17 серпня 1990 року, повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00027941902 від 25 вересня 2020 року. 05 жовтня 2012 року Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області був зареєстрований шлюб між [PERSON] і [PERSON] , актовий запис № 1312, після реєстрації шлюбу [PERSON] присвоєне прізвище [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 05 жовтня 2012 року. Так, з повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00027941902 від 25 вересня 2020 року вбачається, що підставою запису відомостей про батька дитини (позивача), була заява матері [PERSON] від 18 жовтня 1983 року. Відповідно до актового запису про народження № 974 від 18 жовтня 1983 року [PERSON] народилася [INFO] в м. Новомосковську Дніпропетровської області. ЇЇ матір`ю зазначена [PERSON] , у графі батько - вказаний [PERSON] . Встановлено, що 23 грудня 1988 року мати позивача [PERSON] - [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , актовий запис № 674, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 20 травня 1992 року. Даний шлюб між ними був розірваний у відповідності до рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 липня 2020 року, яке набрало законної сили 07 серпня 2020 року. В судовому засіданні, яке відбулося 12 травня 2021 року, допитана в якості свідка третя особа [PERSON] , яка показала, що вона з померлим [PERSON] проживала однією сім`єю протягом 3-х років, фактично перебували у шлюбних відносинах, займалися спільним побутом, вели спільне господарство. За період їх спільного проживання, вона завагітніла, народила [PERSON] , в подальшому її життя з батьком дитини не склалося та вона пішла жити. до своєї матері. У 1988 році вона уклала шлюб з [PERSON] , який у 2020 році був розірваний на підставі рішення суду. [PERSON] посилалася на те, що про рідного батька [PERSON] вона повідомила донці, коли їй було 7 (сім) років. [PERSON] приходив до дитини, спілкувався з нею до смерті та визнавав її рідною донькою, допомагав їй по можливості, його мати також навідувала [PERSON] та визнала її своєю онукою. [PERSON] не вважала за потрібне встановлювати батьківство за життя [PERSON] , оскільки останній по можливості надавав їй допомогу на утримання дитини. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що [PERSON] (третя особа) є його троюрідною сестрою, а позивач [PERSON] - племінницею. Він знав, що померлий [PERSON] є рідним батьком [PERSON] , вони спілкувалися один з одним як донька та батько, [PERSON] приїздила та допомагала йому. За встановлених в судовому засіданні обставини, на які позивач та її представник посилалися в позові, встановлено, що [PERSON] до її народження проживали спільно без реєстрації шлюбу, займалися спільним побутом, вели спільне господарство, обробляли присадибну ділянку, мали підсобне господарство, до своєї смерті [PERSON] визнавав позивача рідною донькою. Вказаний в позові факт позивачу необхідно встановити з метою оформлення спадкових прав, іншим шляхом встановити його неможливо. Враховуючи надані позивачем та її представником докази, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні знайшли підтвердження факти, на які посилаються останні, в зв`язку з чим, вимоги про встановлення факту батьківства, підлягають задоволенню відповідно до приписів ч. 2 ст. 315 ЦПК України. Водночас, згідно з п.п. 20 п. 1 Розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/2 з відповідними змінами, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. Відповідно до п.2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України 12 січня 2011 року 96/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року за № 55/18793, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису. За положеннями ст. 134 СК України на підставі заяви осіб, зазначених у статтях 126,127 СК України або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до Книги реєстрації народжень та видає нове свідоцтво про народження. Вирішуючи питання в частині позовних вимог про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, суд дійшов такого висновку. Як вже встановлено, [INFO] у віці 64 роки помер [PERSON] , [INFO] , про що 26 грудня 2018 року складено відповідний актовий запис № 1134, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 26 грудня 2018 року, витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання № 00021766087 від 26 грудня 2018 року. В судовому засіданні встановлено факт батьківства, а отже позивач [PERSON] є донькою [PERSON] , померлого [INFO] . Спадкова справа № 22/2019 після смерті [PERSON] , померлого [INFO] зареєстрована 29 січня 2019 року державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Носенком А.Г. за номером у спадковому реєстрі: 63672243, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 54905453 від 29 січня 2019 року, інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 60367604 від 29 травня 2020 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] . Частина житлового будинку належала померлому [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу серії АЕВ № 848003 від 21 серпня 2001 року, посвідчений державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шевченко Г.В. за реєстровим № 2-3360, зареєстрованого в БТІ 22 серпня 2001 року за реєстровим № 4301, Д9 стор. 103. У відповідності до відповіді Комунального підприємства «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради» від 06 лютого 2019 року за вих. № 85/19 вбачається, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу серії АЕВ № 848003 від 21 серпня 2001 року, посвідчений державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шевченко Г.В. за реєстровим № 2-3360, зареєстрованого в БТІ 22 серпня 2001 року за реєстровим № 4301, Д9 стор. 103 є власником 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Згідно з матеріалами технічної інвентаризації, проведеної 02 листопада 2004 року на земельній ділянці розташовані: житловий будинок - літ.А, загальною площею 100,2кв.м, житловою площею 60,2 кв.м; літня кухня - літ.В; гараж - літ.Е; літній душ - літ.Ж; вбиральня - літ.З; помийна яма - літ.я; помийна яма - літ.я1; хвіртка № 2,5; ворота № 3, огорожа № 7-9,11. Власником іншої Ѕ частини цього житлового будинку є [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 03 грудня 2004 року Новомосковською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-4785, зареєстрованого в Реєстрі прав нерухомості на нерухоме майно 28 лютого 2005 року за р.№ 2313399. Встановлено, що за життя [PERSON] , померлий [INFO] заповіту не залишив. З матеріалів спадкової справи № 22/2019 вбачається, що позивач [PERSON] у визначений законом строк звернулася з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , інші спадкоємці відсутні. В судовому засіданні встановлено, що на момент смерті [PERSON] проживав та був зареєстрований один за адресою: [ADDRESS] один у належній йому 1/2 частині. В будинку також зареєстровані власник іншої 1/2 частини житлового будинку - [PERSON] та її члени сімї: [PERSON] і [PERSON] , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області від 26 липня 2019 року за вих. № 3278. Вирішуючи спір по суті в частині заявлених вимог про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, суд застосовує наступні норми права. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положення статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1216, 1222, 1223 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неоохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. На підставі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. На підставі ст. 1258 ЦК України, 1. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. 2. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно до вимог ст. 1268 ЦК України, 1. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. 2. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. 3. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 5. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Вимогами статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. 2. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. На підставі статті 1270 ЦК України, 1. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно із ст. 1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. Положення цієї статті не застосовуються, якщо спадкоємець відмовився від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця, а також коли заповідач підпризначив іншого спадкоємця. Якщо на спадкоємця за заповітом, який відмовився від прийняття спадщини, було покладено заповідальний відказ, обов`язок за заповідальним відказом переходить до інших спадкоємців за заповітом, які прийняли спадщину, і розподіляється між ними порівну. Відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не позбавляє його права на спадкування за законом. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. На підставі ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення. Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Одночасно із цим, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справі про спадкування», судам роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В даному випадку, судом встановлено, що через постанову нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у позивача існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, у зв`язку із чим такий спір підлягає вирішенню шляхом ухвалення судового рішення в порядку цивільного судочинства. Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст.3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони, та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Таким чином, з аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року»). До 19 січня 1996 року згідно Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства УРСР, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами), не підлягали реєстрації будинки та домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але не приєднані до них. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30 липня 2012, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»). Обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об`єкти нерухомості введений лише з 29.06.1998 року, тобто з набранням чинності Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.1998 року № 121. Відповідно до ст.ст.25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України №19-32/319, від 21.02.2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав. Як роз`яснено у п.6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна. Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до п. 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Зважаючи на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає та відповідно ст.16 ЦК України вона обрала правильний спосіб захисту свого порушеного права. За встановлених обставин, зважаючи на те, що право власності спадкодавця доведено наведеними вище обставинами та доказами, позивач є єдиною спадкоємицею за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , відповідно до ст. 1270 ЦК України прийняли спадщину, але отримати свідоцтво про право на спадщину не змогла через відсутність документів, які б підтверджували родинний зв`язок з померлим, у зв`язку з чим за неюналежить визнати право власності на 1/2 частину спадкового житлового будинку, в порядку спадкування за законом після смерті батька. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Тому аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. У відповідності до ст. 133 ЦПК України, 1. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 2. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. 3. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, в тому числі на професійну правничу допомогу. На підставі ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В той же час, враховуючи відсутність вини відповідача, суд приходить до висновку, що судові витрати повинні бути покладені на позивача. На підставі викладено та

Outcome: approved