Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом, в якому, уточнивши позовні вимоги, просить стягнути в солідарному порядку із [PERSON] та [PERSON] 200000 грн. заборгованості за договором позики. Свої позовні вимоги мотивує тим, що в квітні 2012 року він позичив відповідачу [PERSON] за усним договором позики гроші в сумі 23500 дол.США, які [PERSON] зобовязувався повернути до 02.05.2012 року, про що власноручно написав розписку. До 31.08.2012 року [PERSON] повернув частину коштів в сумі 8500 дол.США, проте, так усієї суми позики відповідач не повернув та ухиляється від сплати боргу. При цьому зазначив, що з метою належного виконання зобовязань за договором між позивачем та [PERSON] 23.04.2012 року укладено договір поруки, за умовами якого [PERSON] зобовязалася перед [PERSON] у разі відмови (неплатоспроможності) [PERSON] за договором позики в повному обсязі відповідати за виконання [PERSON] зобовязань щодо повернення суми боргу. З огляду на зазначене, просить стягнути з відповідачів в солідарному порядку вказану суму боргу. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, покликаючись на мотиви такого, та доповнив, що на час розгляду справи відповідач не повернув позивачу 10000 дол. США, проте [PERSON] заявляє вимогу про стягнення із [PERSON] і поручителя [PERSON] суму боргу в меншому розмірі - 200000 грн., що є його правом. Просить позов, з урахуванням уточнених позовних вимог, задовольнити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] проти задоволення позову заперечив, зазначивши, що договір поруки не відповідає вимогам, які ставляться до договору, не містить обовязкових реквізитів. Крім цього, між [PERSON] та [PERSON] не було укладено договору позики, це було спільне вкладення коштів, половину яких до того ж [PERSON] повернув, хоча підтверджуючі документи про це відсутні. Надана позивачем розписка [PERSON], не є належним підтвердженням укладення договору позики. Також відмітив, що для укладення договору поруки необхідна згода боржника, однак [PERSON] навіть не відомо було про укладення між [PERSON] і [PERSON] 23.04.2012 року договору поруки і жодної згоди на укладення такого договору він не давав. Просить в позові відмовити. Відповідач [PERSON], яка належним чином була повідомлена про час, день та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилася, при цьому подала письмові заперечення, в яких просила в позові до неї відмовити у звязку із припиненням договору поруки. Зазначила, що строк дії поруки в договорі поруки від 23.04.2012 року не встановлено, термін виконання основного зобовязання визначено 02.05.2012 року, однак позов поданий до суду лише 20.04.2015 року, тобто сплив шестимісячний строк для предявлення вимоги до поручителя. Крім цього просить розглядати справу за її відсутності, що відповідає ч.2 ст.158 ЦПК України. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Відповідно до ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У відповідності до ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або іншихречей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору чи вимог цього Кодексу, а згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно вимог ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити суму відповідно до ст.625 ЦК України, а ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Як встановлено судом, 22.04.2012 року між позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого останній отримав від [PERSON] 23500 дол. США та зобовязувався повернути позивачу суму позики до 02.05.2012 року, про що власноручно написав боргову розписку (а.с.29). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Представлена суду розписка відповідає таким вимогам, представник відповідача підтвердив у судовому засіданні, що така була власноручно написана [PERSON] і видана [PERSON] Під час розгляду справи не знайшли обєктивного підтвердження доводи представника відповідача [PERSON] [PERSON] щодо іншої природи даного документу, а також що 23500 дол. США це не сума позики, а спільне вкладення в рівних частках коштів у придбання автомобіля. Окрім цього, така позиція представника відповідача [PERSON] є суперечливою, оскільки він сам у суді ствердив, що [PERSON] отримав від [PERSON] в квітні 2012 року кошти 1/2 від 23500 дол. США, що складає 11750 дол. США, при цьому визнав, що [PERSON] повернув позивачу 8500 дол. США і ще 5000 дол. США повернув позивачу батько відповідача [PERSON] в серпні 2012 року, тобто загальну сума повернутих коштів становить 13500 дол. США, що є більше, ніж, як стверджує представник відповідача, отримав [PERSON] від [PERSON] У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Встановлено, що у визначений договором строк відповідач свої зобовязання не виконав і коштів не повернув. Враховуючи викладене і беручи до уваги, що [PERSON] односторонньо порушив взяті на себе зобовязання за договором позики, то, відповідно до вимог ст.1050 ЦК України, позикодавець вправі вимагати повернення суми позики. Заявлені вимоги [PERSON] про стягнення 200000 грн. боргу не виходять за межі неповернутої частини позики, яка, як встановлено, на час розгляду справи складає 10000 дол. США. З метою забезпечення виконання зобов'язань по даному договору позики, 23.04.2012 року було укладено договір поруки, за умовами якого [PERSON] зобовязалася перед [PERSON] у разі відмови (неплатоспроможності) [PERSON] за договором позики в повному обсязі відповідати за виконання [PERSON] зобовязань щодо повернення суми боргу (а.с.4). Згідно п.п.1.2, 2 даного договору, поручитель ознайомлений з умовами договору позики та з розпискою боржника, ніяких заперечень, а також непорозумінь щодо його положень не має. Зміст забезпеченого порукою зобовязання: повернення основної суми боргу за договором позики, укладеним між кредитором та [PERSON], у розмірі, що становить 23500 дол.США (або еквівалент у гривнях по офіційному курсу НБУ на дату повернення). Вказану безпосередньо в цьому договорі суму 235000 дол. США суд вважає опискою, з огляду на форму вказання цієї суми «23 5000» в договорі поруки, а також на те, що сторонами не заперечується, що у розписці вказана сума 23500 дол. США. Пунктом 3.1.2 договору поруки передбачено солідарну відповідальність боржника і поручителя у разі невиконання забезпеченого порукою зобовязання. У відповідності до ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобовязання частково або у повному обсязі. Згідно положень ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Статтею 559 ЦК України визначено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання. Щодо доводів представника відповідача [PERSON] [PERSON], що [PERSON] не давав своєї згоди на укладення договору поруки від 23.04.2012 року, то такі не грунтуються на законі і не приймаються судом до уваги, оскільки чинним законодавством України та умовами договору позики і договору поруки не встановлено обовязок кредитора та поручителя попереджати боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобовязань перед кредитором, а волевиявлення боржника під час укладення договору поруки не є істотною умовою договору поруки. Виходячи із положень статей 553, 554, 626 ЦК України, договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем, порука створює права для кредитора та обовязки для поручителя, безпосередньо на права та обовязки боржника цей вид забезпечення виконання зобовязання не впливає, оскільки зобовязання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються. Як вбачається із позиції, викладеної Верховним Судом України в постановах від 19.03.2014 року у справі №6-20цс14 та від 17.09.2014 року у справі №6-53цс14 поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). Припинення поруки повязане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Отже, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного виконання його умов не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті частини четвертої статті 559 ЦК України застосовуються поняття «предявлення вимоги» та «предявлення позову», як умови чинності поруки. Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "предявлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку (статті 61, 64 Господарського процесуального кодексу України, стаття 122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобовязання. Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. З огляду на зазначене, враховуючи те, що позика повинна була бути сплачена 02.05.2012 року, порука припинена ще 02.11.2012 року, з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості [PERSON] звернувся 20.04.2015 року, а відтак вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості в солідарному порядку, в тому числі із [PERSON] є безпідставними, відтак у задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Виходячи з наведеного та враховуючи, що докази повернення позивачу частини позики відповідачем [PERSON] відсутні, як і відсутні докази неодержання відповідачем [PERSON] вказаних\~сум позики, тому суд вважає, що із [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] 200000 грн. заборгованості за договором позики, а в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики - відмовити. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому із відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню 2000 грн. судового збору, сплаченого позивачем (а.с.11а).

Outcome: partial