Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовною заявою до [PERSON] , про визнання квартири [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] а також просила визнати за нею право власності на на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] . Учасники справи у судове засідання не з`явились. Представник позивача подав заяву якою просив розгляунти справу без його участі та без участі позивача. Відповідач причини неявки у судове засідання не повідомив. Тому, на підставі частини 1 статті 223 та частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України), у зв`язку з неявкою всіх учасників у справі, розгляд справи відбувався без їх участі, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Аргументи учасників справи. Позиція позивача полягала у тому, що 26 червня 1999 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. Під час перебування у шлюбі, 19 квітня 2000 року ними була куплена квартира, але покупцем в договорі був зазначений лише відповідач і відповідно реєстрація права власності відбулась на його ім`я. У травні 2000 року вона та відповідач почали проживати в придбаній квартирі та зареєстрували у ній своє місце проживання. 2008 року шлюб між нею та [PERSON] було розірвано, і на теперішній час відповідач обов`язки власника не виконує, комунальні платежі не сплачує. Більш того, у зв`язку з тим, що право власності на квартиру зареєстровано за відповідачем, він не визнає її права власності на цю квартиру, та вимагає ї звільнення. Проте оскільки спірна квартира була придбана ними під час перебування ними у зареєстрованому шлюбі, вона просить визнати квартиру об`єктом спільної сумісної власності у визначити її частку у цьому праві. Позиція відповідача полягала в тому, що твердження позивача про те, що він не визнає її права власності на квартиру та вимагає її звільнення є безпідставними, оскільки такого не було. На даний час він у спірній квартирі не проживає і після розірвання шлюбу з позивачем пропонував позивачу звернутися до нотаріуса для оформлення її частки. Але позивач такої дії не вчинає. Що свідчить про зловживання нею правом на звернення до суду. Крім того, для розгляду позовних вимог спли встрок позовної давності. Через, що у задоволенні позовних вимог просив відмовити у повному обсязі. Оцнка суду щодо фактів. На основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини: Двадцять шостого червня 1999 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який було зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Рубіжанського міського управління юстиції Луганської області актовий запис № 188. При цьому при реєстрації шлюбу [PERSON] змінила своє прізвище на « [PERSON] » (а.с. 4). Під час перебування ними у шлюбі, 19 квітня 2000 року [PERSON] , [PERSON] продали, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] (а.с. 5). Зазначену квартиру на праві приватної власності, [PERSON] зареєстрував за собою у Рубіжанському бюро технічної інвентаризації 05 червня 2000 року (а.с. 5 - зворотній бік). Шостого травня 2000 року в спірній квартирі зареєстрував своє місце проживання [PERSON] , а [PERSON] зареєструвала своє місце проживання в цій квартирі 16 травня 2000 року (а.с. 6). Згідно з актом про встановлення фактичного місця проживання, складеного [PERSON] (співмешканка [PERSON] ) у присутності сусідів-свідків ( [PERSON] , [PERSON] ), [PERSON] з 2014 року проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] (а.с.41). А [PERSON] продовжує проживати у квартирі [ADDRESS] (а.с.6,86,87). При цьому [PERSON] та [PERSON] (син позивача і відповідача) вказують на те, що [PERSON] з 2018 року неодноразово вказував [PERSON] на те, що би вона та їх син шукали собі інше житло та з`їжджали з квартири (а.с.86,87). Не погоджуючись із чим та вважаючи, що вказана квартира належить не тільки [PERSON] а і їй на праві спільної сумісної власності, [PERSON] звернулась до суду із позовом (а.с.14-16). Оцінка суду щодо правовідносин учаснків. Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли цивільні (зокрема, сімейні) правовідносини, під час яких відповідач набув право власності на нерухоме майно у вигляді квартири, і у межах цих правовідносин між позивачем та відповідачем виник спір щодо наявності у позивача права власності на цю квартиру, на підставі її набуття відповідачем за час шлюбу. Оцінка суду щодо права. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального і процесуального права, виходячи при цьому із наступних мотивів: Відповідно до положень пункту 7 частини 1 статті 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України. А положення частини 1 статті 22 Сімейного кодексу України (в редакції, чинній на час придбання позивачем спірної квартири [ADDRESS] - 19 квітня 2000 року) передбачали, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. І кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. І дійсно, на момент придбання [PERSON] спірної квартири [ADDRESS] він та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, тобто мали статус подружжя. А це означає, що спірна квартира [ADDRESS] стала їх спільною сумісною власністю, в якій кожен з них отримав рівні права щодо володіння, користування та розпорядження нею, тобто кожен з них отримав по 1/2 частці у цьому праві, без визначення цих часток як юридично, так і в натурі. 26 червня 2008 року, [PERSON] та [PERSON] розірвали свій шлюб. І на той момент вже діяв інший закон, зокрема Сімейний кодекс України, який частиною 1 статті 68 передбачав, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Отже незважаючи на те, що позивач та відповідач розірвали шлюб, їх право спільної сумісної власності на спірну квартиру не припинилось. Тож, і [PERSON] , і [PERSON] , продовжили мати на праві спільної сумісної власності спірну квартиру [ADDRESS] , що надає кожному з них право володіти, користуватись і розпоряджатись нею на рівних умовах, оскільки у цьому праві їх частки є рівними. Але, [PERSON] не визнає спірну квартиру [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності з [PERSON] , оскільки вимагав її звільнити та вирішити питання щодо визначення її частки. Тому суд погоджується із тим, що відповідач не визнає право позивача на спірну квартиру [ADDRESS] , через що її право, на підставі частини 1 статті 392 Цивільного кодексу України підлягає судовому захисту через його визнання. Будь-яких доказів того, що відповідач пропонував позивачу у добровільному порядку вирішити питання про її право, в якому він би визнавав її рівну частку, він суду не надав. Як і доказів того, що позивачка зловживає своїм правом на звернення до суду. Також суд відзначає, що у спорі, який виник між позивачем та відповідачем застосування строків давності, як просив відповідач є неможливим, оскільки в силу положень частини 1 статті 20 Сімейного кодексу України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків передбачених частиною 2 статті 72 (поділ майна подружжя), частиною 2 статті 129 (визнання батьківства), частиною 3 статті 138 (оспорювання батьківства), частиною 3 статті 139 (визнання материнства) цього кодексу. Але предмет і підстава позову вказують на те, що позивачка заявила вимоги про визнання її права на спірне майно, а не про його поділ в натурі. А визнання права на майно і його поділ є різними способами захисту різних цивільних прав. Висновок суду по суті позову. Таким чином, оскільки право позивачки на володіння, користування і розпорядження спірною квартирою [ADDRESS] на рівних умовах з відповідачем ним не визнається, її право підлягає захисту через його визнання. При цьому суд враховує, що оскільки закон визначає, що правом спільної сумісної власності його учасники володіють, користуються і розпоряджаються на рівних умовах, але цього відповідач також не визнає, суду слід не тільки визнати спірну квартиру об`єктом права спільної сумісної власності учасників спору, а й визначити рівність частки у цьому праві позивача, що внесене юридичну ясність у спірні правовідносини, що склались між позивачем та відповідачем. Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню повністю. Висновок суду щодо судових витрат. Позивач на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" №3674-VI від 08.07.2011 року звільнена від сплати судового збору, розмір якого у справах даної категорії, виходячи з положень статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Але на підставі частини 1 статті 141 ЦПК України, і у зв`язку із повним задоволенням позовних вимог, судовий збір покладається на відповідача. Тому з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 840 гривень 40 копійок. Таким чином,

Outcome: approved