Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з заявою, в\~якій просить встановити факт, що її\~ чоловік [PERSON] помер 15.06.2017 року у м. Кіровськ Луганської області, Україна. В обґрунтування своїх вимог заявник вказує, що її чоловік [PERSON] проживав та помер на тимчасово окупованій території України в м. Кіровськ Луганської області. Однак, лікарське свідоцтво про смерть, видане 16 червня 2017 року Стахановським відділенням судово-медичних експертиз, в силу вимог ст. 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" є недійсним і не створює правових наслідків. Отримати свідоцтво про смерть у [PERSON] районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Хмельницькій області неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнятим відділом ДРАЦС для здійснення реєстрації смерті, а тому встановлення факту смерті [PERSON] необхідно їй для отримання свідоцтва про смерть. В судове засідання [PERSON] не з'явилася, надіслала заяву в якій просила розглянути справу у її відсутності. Представник заінтересованої особи в судове засідання також не зявився, надіслав заяву про розгляд справи у його відсутності, вимоги заявника визнає. Дослідивши наявні в справі докази, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню. Судом встановлено, що заявник є дружиною [PERSON], який помер 15.06.2017 в м. Кіровськ Луганської області, Україна, про що Стахановським відділенням судово-медичних експертиз видано лікарське свідоцтво про смерть №417 від 16.06.2017 року. 16.08.2017 року заявникові [PERSON] районним відділом ДРАЦС відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON], у зв'язку з відсутністю документів, на підставі яких можливо було б вчинити вказану дію. Згідно з ст. 257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про реєстрацію актів цивільного стану», підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Заява про державну реєстрацію смерті подається не пізніше трьох днів з дня настання смерті або виявлення трупа, а в разі якщо неможливо одержати документ закладу охорони здоров'я або судово-медичної установи, - не пізніше п'яти днів. Державна реєстрація смерті за заявою, поданою у строки, визначені частиною другою цієї статті, та до закінчення одного року з дня настання смерті, проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі: якщо заява надійшла після закінчення одного року з дня настання смерті; встановлення у судовому порядку факту смерті; звернення для реєстрації смерті особи, оголошеної судом померлою. У разі настання смерті в дорозі (у поїзді, на судні, в літаку тощо) державна реєстрація смерті може бути проведена в найближчому органі державної реєстрації актів цивільного стану. Державна реєстрація смерті проводиться за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово-експлуатаційних організацій, адміністрації закладу охорони здоров'я, де настала смерть, та інших осіб. Про державну реєстрацію смерті іноземця відділ державної реєстрації актів цивільного стану повідомляє Міністерство закордонних справ України. \~Відповідно до п. 1\~Постанови Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями»\~визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до\~Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей»\~запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Відповідно до ч. 1-3 ст. 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим\~на тимчасово окупованій території України" від 15.04.2014, державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії», який був наданий на запит Ради Безпеки ООН зазначено, що держави - члени ООН відповідно до Резолюції 276 (1970) Ради Безпеки зобов'язані утримуватися від застосування міжнародних договорів, укладений з Південною Африкою від імені або відносно Намібії. При цьому у п. 125 цього Консультативного висновку Міжнародного суду ООН вказано на винятки із цього права, а саме. В цілому, невизнання управління Південної Африки (тимчасово окупованої) території не повинно призводити до позбавлення народу Намібії будь-яких переваг, що випливають з міжнародного співробітництва і зокрема, в той час як офіційні дії, що здійснюються урядом Південної Африки від імені або по відношенню до Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути поширена до тих актів, таких, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів. Про необхідність врахування актів органів влади з окупованих територій Європейським судом з прав людини у п. 45 рішення по справі «Луізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey) від 18 грудня 1996 року (заява № 15318/89) була викладена правова позиція, що при аналогічних обставинах щодо відсутності ефективного державного контролю Кіпру за такими територіями, міжнародне право визнає законність деяких юридичних домовленостей і дій, які звідти походять, наприклад актів реєстрації народження, смерті і шлюбу, наслідки яких можуть ігноруватися лише на шкоду мешканців тієї чи іншої території. Таким чином, наданий заявником доказ лікарське свідоцтво про смерть [PERSON], видане Стахановським відділенням судово-медичних експертиз на окупованій території, суд сприймає як належний доказ, на підставі якого можливо зробити висновок про смерть особи. Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Встановлення даного факту заявниці потрібне для отримання свідоцтва про смерть чоловіка. Отже, заява [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON], що настала 15.06.2017 року є такою, що підлягає до задоволення. У відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 367 ЦПК України рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території підлягає негайному виконанню. На підставі наведеного,

Outcome: approved