Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

11 серпня 2020 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: -визнати незаконним нарахування відповідачем процентів за кредитним договором №08.07.2020-010000868 від 08.07.2020 року; -зобов`язати відповідача скасувати нараховані проценти за користування кредитом за кредитним договором №08.07.2020-010000868 від 08.07.2020 року на дату винесення рішення судом; -зобов`язати відповідача зупинити нарахування процентів за користування кредитом, штрафних санкцій, пені за кредитним договором №08.07.2020-010000868 від 08.07.2020 року до закінчення особливого періоду, діючого в Україні; -зобов`язати відповідача не чинити психологічний, моральний та інший тиск на позивача та пов`язаних з ним осіб в зв`язку з виконанням кредитного договору №08.07.2020-010000868 від 08.07.2020 року; -стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 50\~000,00 грн. Вимоги обгрунтовані тим, що08.07.2020 року між сторонами був укладений кредитний договір через сайт sgroshi.com.ua. В кінці липня 2020 року представник відповідача в телефонному режимі повідомив позивача про необхідність сплати процентів за користування коштами. Проте позивач вважає, що він як особа, яка перебуває на військовій службі звільняється від сплати процентів за їх користування на підставі статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Також позивач зазначає, що йому спричинена моральна шкода, оскільки відповідач, достовірно знаючи, що позивач має пільги, неодноразово телефонував родичам та товаришам позивача та повідомляли про наявність боргу, погрожували різними санкціями за несплату процентів. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача щодо позивача, членів його сім`ї, у приниженні честі та гідності. 05.11.2020 року до суду надійшов відзив відповідача на заявлені вимоги в яких він просить відмовити в задоволенні позовних вимог на тій підставі, щочинне законодавство не передбачає обраного позивачем способу захисту та право суду визнавати незаконними нарахування відсотків, скасовувати нараховані відсотки чи припинення їх нарахування. Як зазначає представник відповідача, про військову службу позивача відповідач дізнався лише з позовної заяви. До відповідача не надходили зазначені документи. Копії документів, які надані до позовної заяви не завірені належним чином. Надані копії документів не підтверджують перебування позивача на військовій службі під час всього терміну дії кредитного договору. Також листом від 02.11.2020 року позивача було повідомлено про необхідність надання документів на підтвердження перебування на військовій службі протягом всього строку дії договору. Також представник зазначає, що позивачем не підтверджено жодними доказами спричинення йому моральної шкоди та позивач не визначив розмір компенсації моральної шкоди. Відповідь на відзив до суду не надходила. Ухвалою суду від 21.09.2020 року було відкрито провадження у справі та вирішенорозглядати справу в порядку спрощеного провадження без виклику сторін. Сторони не зверталися до суду із клопотанням про проведення розгляду справи із викликом сторін. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Оцінивши надані суду докази, врахувавши процесуальні заяви сторін, суд приходить до висновку провідмову взадоволенні заявлених вимог за наступних підстав. Стаття 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 626 ЦК України). Відповідно до\~статті 6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (стаття 627 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). У відповідності до положень статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. В той же час, згідно із ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Звертаючись до суду з позовом позивач зазначив, що08.07.2020 року між ТОВ «Споживчий центр» (далі Кредитодавець) та [PERSON] (далі Позичальник) був укладений Кредитний договір №08.07.2020-010000868 за умовами якого позивачу надано кредит в сумі 7\~500,00 грн., строком користування на 14 днів, сплатою процентів в сумі 2\~100,00 грн. Як зазначив позивач, листом від 19.07.2020 року він повідомив відповідача про те, що він перебуває на військовій службі з 01.08.2018 року по теперішній час. В той же час суду не було надано тексту листа, який було направлено відповідачу, як і не надано доказів що відповідач отримав лист. Представник відповідача у відзиві на позовну заяву заперечує факт отримання будь-якого листа від позивача. В той же час, як вбачається з матеріалів справи, після отримання позовної заяви, відповідач направив лист позивачу на адресу місця проживання позивача та до військової частини (за місцем несення служби)в якому зазначали, що для можливості списання відсотків по договору №08.07.2020-010000868 від 08.07.2020 року за весь строк користування кредитом необхідно надати відповідну заяву та підтверджуючі документи про військову службу позивача протягом всього строку дії договору. Лист направлений з описом вкладення від 02.11.2020 року за №143. Згідно статті 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Аналіз частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування чергових платежів, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги. Верховний Суд в постанові від10 жовтня 2019 року, справа № 320/8618/15-ц, провадження №61-4393сво18 зробив висновок, що позовна вимога про зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції на тіло кредиту по кредитному договору є неефективним способом захисту, оскільки не відновлює порушене право і жодним чином не нівелює негативні наслідки порушення її права. Згідно з частиною першою та другою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. У частині першій статті 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Тому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання повністю або частково таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом припинення правовідношення повністю або частково на підставі пункту 7 частини 2 статті 16 ЦК України. Звертаючись до суду з позовом, позивач просив визнати незаконним нарахування відповідачем процентів за кредитним договором №08.07.2020-010000868 від 08.07.2020 року, скасувати нараховані проценти та зобов`язати відповідача зупинити нарахування процентів за користування коштами, проте враховуючи, що підписуючи кредитний договір №08.07.2020-010000868 від 08.07.2020 року, позивач погодився на сплату процентів за користування коштами, позивач не надав доказів, що він в письмовому вигляді звертався до відповідача із заявою про здійснення перерахування процентів за користування коштами в зв`язку з його проходженням військової служби, враховуючи правову позицію Верховного Суду, суд вважає що відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині. Також варто зазначити, що у випадку пред`явлення позову про стягнення заборгованості за кредитним договором вказані позивачем обставини щодо перебування на військовій службі, що є підставою для не нарахування відсотків за користування кредитом на період дії особливого періоду на території України, повинні оцінюватись судом при вирішенні питання про стягнення заборгованості, проте в межах даної справи відповідач не звертався до позивача із зустрічним позовом про стягнення заборгованості. Крім того, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача не чинити психологічний, моральний та інший тиск на позивача та пов`язаних з ним осіб в зв`язку з виконанням кредитного договору №08.07.2020-010000868 від 08.07.2020 року, оскільки суду не надано доказів, що такий тиск чинився та вказаний спосіб захисту не передбачений діючим законодавством. В частині вимог про відшкодування моральної шкоди варто зазначити наступне. Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до положень зазначеної статті, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача. Судова практика при цьому виходить із положення, що "відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору" (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"). Суду на підтвердження обґрунтування моральної шкоди не надані докази факту заподіяння позивачеві моральних страждань, а тому з врахуванням зазначеного суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог позивача про відшкодування моральної шкоди. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Так, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved