Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-05 00:00:00

14 грудня 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути заборгованість за кредитним договором в сумі 87785,55 грн. та судові витрати. Свої вимоги мотивує тим, що 19.07.2010 року [PERSON] став клієнтом ПАТ КБ «Приватбанк» ідентифікувавшись та ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг підписавши Анкету-Заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно якої отримав кредитну картку «Універсальна». 12.12.2012 року відповідачу було переоформлено кредитну карту на престижну кредитну картку «Gold» відповідно до Тарифів якої відповідач отримав кредит у розмірі 17900,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитним лімітом. В порушення умов кредитного договору позичальник кредитні кошти своєчасно не повернув. Загальна сума заборгованості відповідача перед банком, станом на 31.10.2016 року становить 87785,55 грн. Звертаючись до суду позивач просить стягнути заборгованість по кредитному договору в примусовому порядку з відповідача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» та судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про час та місце його проведення повідомлений належним чином. У позовній заяві наявне клопотання представника відповідача про проведення розгляду справи без його участі. Відповідач у судове засідання не з'явилась, через канцелярію суду від представника відповідача через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи без її участі (а.с. 187). Разом із вказаною представником відповідача надано суду письмові заперечення, в яких в задоволенні позову просить відмовити (а.с. 188-189). Оскільки всі особи, що беруть участь у справі в судове засідання не з'явились, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 19.07.2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Строк дії картки встановлено 2 роки. (а.с. 12, 13-14). Згідно наданого позивачем розрахунку у [PERSON] виникла заборгованість, яка станом на 31.10.2016 року становить 87785,56 грн., яка складається із заборгованості за кредитом - 17925,76 грн., заборгованості за відсотками - 63203,34 грн., заборгованості за комісією та пенею - 2000,00 грн., та 500,00 грн. - штрафу (фіксована частина), 4156,45 грн. (процентна складова) (а.с. 9-10). Відповідно до п. 2.1.1.12.4 умов та правил надання банківських послуг строк повернення кредиту (кредитного ліміту) в повному обсязі - не пізніше останнього місяця, зазначеного на платіжній картці (а.с. 24). Строк дії картки погоджений сторонами в Тарифах і становить 2 роки, кінцевий термін виконання кредитного зобов'язання (період кредитного ліміту) відповідає строку дії картки, тобто до липня 2012 (а.с. 12 на звороті - 13), а отже початок перебігу строку позовної давності починається з 01.08.2012 року. Представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» у зв'язку із спливом строку звернення до суду (а.с. 178). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст. 626 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), та виконання зобов'язання в повному обсязі, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. У позовній заяві позивачем зазначено, що [PERSON] 12.12.2012 року було переоформлено кредитну карту, проте будь-яких доказів надання останньому іншої картки після спливу строку дії попередньої, позивачем не надано, а розрахунок заборгованості за кредитним договором сам по собі не є доказом наданні відповідачу такої картки, без наявності якої він не має можливості використовувати надані позивачем кредитні кошти. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст. 261 ЦК України). Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного суду України від 06.11.2013 року, початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Оскільки позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення заборгованості із відповідача поза межами строків позовної давності, а саме 14 грудня 2016 року, вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості по договору задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed