Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного територіального управління юстиції в Харківській області, Державної казчейської служби України ,третя особа : Відділ державної виконавчої служби Зміївського районного управління юстиції Харківської області про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок неправомірних дій державного виконавця державної виконавчої служби Зміївського районного управління юстиції Харківської області, що полягали у незаконному арешті і вилученні його транспортного засобу. В судовому засіданні позивач свій позов підтримав, а відповідачі проти позову заперечували з наступних підстав. Так, представник Головного територіального управління юстиції в Харківській області пояснив, що у відділі на виконанні перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-3297/11 р. виданого 11.12.2011 року Комінтернівським районним судом м. Харкова про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 09.02.16 року державним виконавцем Зубенко Л.С. винесена постанова про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», у зв'язку з тим, що боржник працює ТОВ «Модерн», м. Харків, вул.Весніна, 5, що є територією Київського ВДВС Харківського міського управління юстиції. Відповідно до позовної заяви позивач просить стягнути з Управління державної виконавчої служби Головного територіального управляння юстиції у Харківській області матеріальну шкоду у розмірі 7458 грн. та моральної шкоди у розмірі 19292,00 грн. Стосовно неправомірно винесеної постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 06.08.2015 року, так як зазначає позивач з грубим порушенням визначеного законом порядком дії державного виконавця були правомірними та як, на час винесення постанови вже існувала заборгованість у розмірі 19639,19 грн., який передбачає звернення стягнення на майно боржника відповідно до ст.. 74 ЗУ «Про виконавче провадження (стара редакція) за наявності заборгованості зі сплати аліментів понад три місяці стягнення може бути звернено на майно боржника. Державному виконавцю не було відомо місце знаходження автотранспортного засобу, у зв'язку з чим була винесена постанова про розшук майна боржника. 21.12.2015 року на адресу відділу Зміївського ДВС надійшов лист Департаменту патрульної поліції у місті Харкові,що автотранспортний засіб ВАЗ 2110 [NUMBER], який належить [PERSON] і знаходиться на штрафмайданчику за адресою:м. Харків, пр. Тракторобудівників та вул. Ком. Уборевича. Боржником були оскаржені дії державного виконавця щодо арешту та розшуку майна боржника і постановою Комінтернівського районного суду постанова про розшук та арешт майна боржника були скасовані. Зміївським відділом ДВС у Харківській області була подана апеляційна скарга на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова, яка ухвалою Апеляційного суду Харківської області була залишена без розгляду, у зв'язку з несплатою судового збору Головним управлінням юстиції у Харківській області за відсутністю грошових коштів. Позивач не надав суду доказів на підтвердження факту заподіяння моральних страждань, за яких обставин вони заподіяні, чому позивач оцінив моральну шкоду саме на таку суму та з чого він при цьому виходив. Навпаки згідно рішення суду винесеного відповідно до Сімейного кодексу України де статтею 180 передбачено - що батьки зобов'язані утримувати дитину до повноліття, боржник не виконував свій обов'язок - не брав участі у утриманні,грошовій або в натуральній формі, чим порушив право дитини на достатній життєвий рівень,що включає достатнє, харчування одяг, житло передбачене ст..48 Конституції України. При цьому боржником не враховано рівність в правах дітей,що виховуються в сім'ї та без батька. Зміївським районним відділом ДВС виконувались заходи примусового характеру відповідно до законодавства, без порушення прав боржника та стягувача. Представник відповідача Державної казначейської служби України вказав, що не служба не порушувала його законних прав та інтересів, окрім цього, позивачем не доведена моральна шкода. Третя особа заперечувала проти позову з тих самих підстав, що й Головне територіальне управління юстиції в Харківській області Вислухавши сторони, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 06 серпня 2015 року старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби Зміївського районного управління юстиції Харківської області Нагорна Н.М. винесла постанову про розшук та накладення арешту на майно [PERSON], а саме ст. ст. 27, 31 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-ХІУ, який був чинний на час здійснення дій державним виконавцем. На виконання вище вказаної постанови державного виконавця, 31 жовтня 2015 року, співробітники ДАІ м. Харкова затримали автомобіль марки «ВАЗ 2110», державний номер [NUMBER], який належав на праві приватної власності Позивачу, та знаходився під його керуванням. Співробітниками ДАІ було викликано евакуатор й поміщено заарештований автомобіль на спеціальну платну стоянку. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 грудня 2015 року постанови старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Зміївського районного управління юстиції Харківської області Нагорної Н. М. від 06.08.2015 року були скасовані. Ухвала Комінтернівського районного суду м. Харкова щодо скасування постанов державного виконавця набрала законної сили 31.12.2015 року. 25.12.2015 року старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби Зміївського районного управління юстиції Харківської області Нагорна Н.М. подав апеляційну скаргу на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 грудня 2015 року. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 29.02.2016 року апеляційну скаргу старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Зміївського районного управління юстиції Харківської області Нагорна Н.М. - визнано не поданою та повернуто стороні. Ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 грудня 2015 року, яка набрала законної сили, виконано не було. Державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Зміївського районного управління юстиції Харківської області Зубенко Л.С. 11.01.2016 року неправомірно, діючи протиправно внесено нову постанову про арешт майна Позивача та заборони його відчуження. Дану постанову було направлено до ДАІ України в Харківській області. 24.02.2016 року державний виконавець відділу державної виконавчої служби Зміївського районного управління юстиції Харківської області Зубенко Л.С. виніс постанову про завершення виконавчого провадження по відношенню до Позивача в зв'язку з його працевлаштуванням у м. Харкові, та направив виконавчий лист до Київського ВДВС із зазначенням суми заборгованості станом на 01.02.2016 року, щоне відповідає дійсності. При цьому відділу державної виконавчої служби Зміївського районного управління юстиції Харківської області не надіслав до ВДВС Київського району м. Харкова ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25.12.2015 року про зняття арешту з майна. Після надходження ухвали Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25.12.2015 року про зняття арешту з майна до ВДВС Київського району м. Харкова, державний виконавець ВДВС Київського району м. Харкова Калугіна З.О. винесла постанову про звільнення майна Позивача з-під арешту. На підставі цього Позивач отримав своє майно, яке було вилучено з його володіння 31.10.2015 року. Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб даних органів. Статтею 56 Конституції України проголошено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ст.1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно з ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Умовою застосування судом цивільно-правової відповідальності за вказаною правовою нормою, яка поширюється на недоговірні зобов'язання, що виникають із правопорушень (деліктні) правовідносини, є встановлення факту неправомірності рішення, дії чи бездіяльності службової або посадової особи зазначених органів. Такий факт був встановлений ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25.12..2015 року і тому, відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України не підлягає доведенню. Згідно з ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) N 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Частиною 3 ст.10, ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК Українисуд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи норми ст.ст.27,31 ЦПК України, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову. Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, позивач своє право на відшкодування майнової та моральної шкоди обґрунтував тим, що внаслідок неправомірних дій державного виконавця, що встановлено ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25.12.2015 року, йому була спричинена наступна майнова шкода: 08.04.2016 року Позивач вимушений сплатити за наступні послуги, які надані йому співробітниками ДАІ Харківської області: 1.Послуги евакуатора - 720,00 грн.; 2.Утримання автомобіля на спеціальній стоянці (перші 7 днів) - 1008,00 грн.; 3.Утримання автомобіля до 09.04.2016 року - 3696, 00 грн.; 4.Послуги банку - 54,16 грн.; а всього: 5478,16 грн. Такі витрати позивача підтверджуються дослідженими в судовому засіданнями доказами: квитанціями та ордерами. Свої вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовував тим, що він переносить глибокі моральні страждання, в результаті неправомірних дій державного виконавця, що виразилося стані тривоги, настороги, душевних хвилюваннях у зв'язку з неможливістю користуватися власним майном. Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, передбачено законодавцем у ст. 23 ЦК України. Згідно зазначеної норми права моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Як роз'яснено в п.п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", з наступними змінами, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Але, з врахуванням перелічених факторів, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що заявлений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди є недоведеним та таким, що у повній мірі не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні, а наданий позивачем розрахунок не ґрунтується на законі. Суд враховує обставини справи та вважає, що позивачеві були спричинені моральні страждання, які полягали у незаконному вилученні його майна та позбавленні можливості вільно ним користуватися і цей факт спричинив йому моральні страждання, що підтверджується самим встановленим ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25.12.2015 року фактом незаконних дій державного виконавця, проте, доказів, які б обґрунтували заявлену позивачем суму у 19292 гривні, суду не надано, розмір відшкодування за такі моральні страждання суд визначає,

Outcome: partial