Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-11 00:00:00

19.11.2015 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на квартиру [ADDRESS]. 23.11.2015 суддею постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначення справи до судового розгляду. 23.11.2015 судом постановлена ухвала про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS]. Ухвалами Апеляційного суду м. Києва від 19.01.2016 та 28.02.2017 ухвала суду першої інстанції від 23.11.2015 залишена без змін. 29.01.2016 [PERSON] подав заяву «про зміну підстав позову та збільшення розміру позовних вимог позову». Ухвалою суду від 29.01.2016 в прийнятті до розгляду такої заяви відмовлено, оскільки позовна заява [PERSON] в новій редакції від 29.01.2016 містить як новий предмет так і нові підстави позову (а.с. 57-64). 29.01.2016 ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, до участі в розгляді даної справи залучена в якості відповідача [PERSON]. 29.01.2016 ухвалами суду, постановленими без виходу до нарадчої кімнати, до спільного розгляду з первісним позовом прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, та позовну заяву третьої особи з самостійними вимогами [PERSON], яка дії в інтересах малолітньої дитини [PERSON], до [PERSON], [PERSON], треті особи: Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, [PERSON], державний реєстратор Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, про визнання недійсним правочину щодо набуття права власності, скасування рішення про державну реєстрацію права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування запису про державну реєстрацію права власності. Ухвалою суду від 29.01.2016 задоволено клопотання позивача про витребування доказів у справі. Обгрунтовуючи вимоги первісного позову позивач [PERSON] посилається на те, що 28.01.2011 року між ним, як іпотекодавцем, та відповідачем [PERSON], як іпотекодержателем, було укладено договір іпотеки квартиру [ADDRESS], в забезпечення виконання [PERSON] зобов'язань за договором позики від 28.01.2011 на загальну суму 968 000,00 гривень, що на момент укладення договору позики було еквівалентно 121 000 доларів США. Суму позики позивач зобoв`язаний був повернути відповідачеві частинами в строк до 28.07.2011. Позивачем було повернуто відповідачеві суму позики з урахуванням неустойки в загальному розмірі еквівалентному 165 000 доларів США. Незважаючи на це, 23.09.2014 за заявою відповідача на підставі договору іпотеки за відповідачем було зареєстровано право власності на квартиру, тобто здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивач вважає такі дії відповідача незаконними, такими, що грубо порушують його права як власника майна, оскільки позивачем було повернуто суму боргу за договором позики в розмірі еквівалентному 165 000 доларів США. Крім того, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено відповідачем після спливу строку позовної давності. Позивач просить позов задовольнити в повному обсязі. Позовні вимоги третьої особи з самостійними вимогами [PERSON], яка дії в інтересах малолітньої дитини [PERSON], до [PERSON], [PERSON], про визнання недійсним правочину щодо набуття права власності, скасування рішення про державну реєстрацію права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування запису про державну реєстрацію права власності, обґрунтовані наступним. Третя особа з самостійними вимогами [PERSON] посилається на те, що предметом спору за первісним позовом є право власності на квартиру [ADDRESS], яка була і є постійним місцем проживання дитини [PERSON], [INFO], з моменту його народження. Зазначає, що відповідач [PERSON] 23.09.2014 вчинив дії щодо набуття права власності на спірну квартиру в період проживання та реєстрації в даній квартирі малолітньої дитини, та 03.12.2015 неправомірно без згоди органу опіки та піклування, а також без згоди матері дитини, без повідомлення законних представників дитини, вчинив дії щодо зняття її малолітньої дитини з реєстраційного обліку місця проживання за спірною адресою, що в силу ст. 224, ст. 228 ЦК України, свідчить про нікчемність дій [PERSON] щодо відчуження квартири на свою користь у спосіб реєстрації в порядку звернення стягнення на майно. Посилається на те, що вже наступного дня після зняття з реєстрації місця проживання малолітньої дитини, 04.12.2015, [PERSON] відчужив спірну квартиру [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 04.12.2015, при цьому проігнорував арешт на відчуження квартири накладений ухвалою суду 23.11.2015, що згідно ст. 203, 215, 216 ЦК України є додатковою підставою для визнання правочину недійсним. Зазначає, що вона, разом з малолітнім сином [PERSON] та чоловіком [PERSON] безперервно проживає в спірній квартирі, несе тягар утримання спірного житла протягом всього часу проживання, відповідачі жодного разу не заявляли про себе, як про власників спірного майна, а [PERSON] придбала квартиру навіть без огляду, що свідчить про недобросовісність набувача. У зв'язку з цим, вважає дії [PERSON] щодо звернення стягнення на майно та дії щодо державної реєстрації права власності за відповідачем на підставі договору іпотеки є неправомірними, такими, що грубо порушують майнові житлові права малолітньої дитини, а також моральні засади суспільства. Вважає, що такі односторонні дії [PERSON] щодо набуття прав та обов'язків власника майна є нікчемними в силу положень ст. ст. 224, 228 ЦК України, так як вчинені без згоди органу опіки та піклування та порушують публічний порядок, оскільки спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина. Крім того, вважає, що оскільки нікчемні дії щодо набуття права власності на майно [PERSON], який в силу ст. 236 ЦК України є недійсним з моменту його вчинення, то будь-які подальші дії щодо його відчуження відповідачеві [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 04.12.2015 є нікчемними. Посилається на те, що нею обрано спосіб захисту відновлення становища, яке існувало до порушення прав її малолітньої дитини шляхом визнання неправомірними дії відповідача щодо набуття права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04.12.2015 та скасування відповідних записів про державну реєстрацію. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовується наступним. 28.01.2011 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики грошей, відповідно до якого позикодавець ([PERSON].) передав у власність позичальникові ([PERSON].) строком до 28.08.2011 грошові кошти в розмірі 968 000,00 гривень, що за середнім курсом продажу доларів США складає 121 000 доларів США. Вказаним договором було встановлено графік погашення боргу та відповідальність за несвоєчасне погашення боргу, зокрема, пеня в розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочення платежу. Зазначає, що [PERSON] частково виконав умови договору в сумі еквівалентній 80 408 доларів США. В зв'язку з тим, що [PERSON] вчасно не виконував покладені на нього договором позики обов'язки та згодом взагалі перестав їх виконувати, 23.09.2014 [PERSON] звернув стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу. Але навіть звернення стягнення на предмет іпотеки не вистачило для повного розрахунку з Позивачем, оскільки на 23.09.2014 рік лише сума пені склала 11 161 040,00 грн., що еквівалентно 825 520,00 доларів США. Посилається на те, що спірна квартира була оцінена за договором іпотеки квартири у 968 000 гривень, що еквівалентно 121 000,00 доларів США, тому розмір пені після стягнення на предмет іпотеки складає 10 193 040,00 грн. Крім цього, просить стягнути з [PERSON] суму основного боргу за договором позики від 28.01.2011 в сумі 1 018 859,00 грн., що еквівалентна 40 592,00 доларів США, суму 3% річних - 50 420,00 гривень, суму інфляційних нарахувань в розмірі 56 963, 57 грн.. Таким чином, загальна сума, яку [PERSON] просить стягнути з [PERSON] становить 11 319 282 грн.. Просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав первісний позов та позов третьої особи з самостійними вимогами [PERSON], просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені вище. Зустрічний позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що він повністю погасив борг перед [PERSON] і у нього відсутня будь-яка заборгованість по договору позики від 28.01.2011. Третя особа з самостійними вимогами [PERSON] підтримала свої позовні вимоги і вимоги позивача [PERSON] за первісним позовом [PERSON]. Просила обидва позови задовольнити на підставі викладених в позовних заявах обставинах, про які зазначено вище. Представники відповідача [PERSON] в судовому засіданні повністю підтримали зустрічну позовну заяву, просили її задовольнити, посилаючись, що те, що [PERSON] не виконує свої зобовязаня за договором позики від 28.01.2011 в зв'язку з чим у нього перед [PERSON] утворилася заборгованість в загальному розмірі 11 319 282 грн., яку вони просять стягнути. В задоволенні первісного позову [PERSON] та позову третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] просили відмовити в повному обсязі, посилаючись на безпідставність, необґрунтованість та недоведеність обох позовів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`являлася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Треті особи: державний реєстратор Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна Вікторія Михайлівна, Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, не направили до суду своїх представників. Про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Судом було ухвалено рішення про розгляд справи за відсутністю осіб, які не з`явилися. Суд, заслухавши сторін, їх представників, дослідивши докази у справі, дійшов висновку про часткове задоволення первісного, зустрічного позовів та позову третьої особи з самостійними вимогами, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 26.09.2007 [PERSON] отримав в дар квартиру [ADDRESS] на підставі договору дарування, посвідченого Літош В.П., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 26.09.2007 і зареєстрований у реєстрі за № 8041 (а.с. а.с. 7-8, Том №1). 28.01.2011 [PERSON], від імені та в інтересах якого за довіреністю діяв [PERSON], уклав з [PERSON] договір позики грошей, відповідно до якого позикодавець ([PERSON].) передав у власність позичальникові ([PERSON].) строком до 28.08.2011 грошові кошти в розмірі 968 000,00 гривень, що за середнім курсом продажу доларів США складає 121 000 доларів США (а.с.а.с. 9-10, Том №1). В забезпечення виконання боргового зобов'язання за договором позики від 28.01.2011, в той же день, 28.01.2011, [PERSON], від імені та в інтересах якого за довіреністю діяв [PERSON], уклав з [PERSON] договір іпотеки, предметом якого була трикімнатна квартира [ADDRESS] (а.с.а.с. 11-14, Том №1). В зв'язку з порушенням умов договору позики від 28.01.2011, несвоєчасним та неповним погашенням заборгованості, [PERSON] звернув стягнення на спірну квартиру на підставі договору іпотеки. Так, 07.10.2014 за [PERSON] було зареєстровано право власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS], на підставі договору іпотеки квартири, серія та номер 171, виданий 28.01.2011, видавник: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна В.М. (а.с. 23, том № 1). Вирішуючи питання, щодо правомірності вчинення такої дії, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч.3 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку»). У разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (ч. 1 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку»). Вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені статтею 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки (ч. 3 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку»). . Таким чином, відступити від правила встановленого ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель має право лише при наявності обставин зазначених в частині 3 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку». Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати, між іншим, передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними. Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Таким чином, Законом України «Про іпотеку» чітко визначений порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Цей порядок [PERSON] дотриманий не був. Так, 28.01.2011 між [PERSON], як іпотекодавцем, та відповідачем [PERSON], як іпотекодержателем, від імені та в інтересах якого діяв [PERSON], було укладено договір іпотеки квартиру [ADDRESS], в забезпечення виконання [PERSON] зобов'язань за договором позики від 28.01.2011 на загальну суму 968 000,00 гривень, що на момент укладення договору позики було еквівалентно 121 000 доларів США. Суму позики позивач зобoв`язаний був повернути відповідачеві частинами в строк до 28.07.2011. Пункт 5.4 договору іпотеки квартири від 28.01.2011 містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання. Пункт 5.4.1 Договору встановлює, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечені іпотекою вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Пункти 5.2 та 5.4.1 Договору встановлює порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, відповідно до п. 5.2 Договору у разі порушення основного зобов'язання або умов цього договору Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушень. В такій вимозі про усунення порушень зазначається стислий зміст порушення зобов'язань/умов, вимога про виконання порушених зобов'язань/умов у не менш ніж 30 (тридцяти денний строк на попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимоги про усунення порушення. Якщо протягом встановленого строку вимога про усунення порушення залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки. Пункт 5.4.1 Договору встановлює, що «…іпотекодержатель набуває право власності щодо предмета іпотеки на вартістю предмета іпотеки, визначеною на момент такого набуття га підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.» Вказані вимоги кореспондуються зі ст. 33, ст. 37 Закону України «Про іпотеку» і є обов'язковою процедурою під час звернення стягнення на предмет іпотеки. Разом з цим, відповідачем [PERSON] під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження в договорі іпотеки про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки не була дотримана процедура, передбачена Законом України «Про іпотеку» та Договором іпотеки квартири від 28.01.2011. [PERSON] було порушено вимоги ст. ст. 33, 37 Закону України «Про іпотеку», а саме: не було надіслано іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушень та не було проведено оцінку предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Відступити від правила встановленого ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель має право лише при наявності обставин зазначених в частині 3 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку». Між тим, сторона відповідача не посилалася та не наводила докази на підтвердження того, що не виконання вимог ч. 1 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» щодо направлення письмової вимоги іпотекодавцю було викликано можливістю знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки. За таких обставин, суд вважає, що державна реєстрація права власності на спірну квартиру за [PERSON] була проведена з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку» та укладеного між сторонами Договору іпотеки квартири від 28.01.20111, тому є підстави для скасування рішення про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS], що виник на підставі договору іпотеки від 28.07.2011 № 171, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М., внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 16183865 від 01.10.2014. З огляду на викладене, суд вважає такими, що підлягають задоволенню вимоги [PERSON] в частині скасування рішення про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на спірну квартиру. Обставини в зв'язку з якими суд дійшов висновку про те, що [PERSON] має право на звернення до суду з такими вимогами судом будуть викладені нижче. Разом з цим, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині визнання недійсним правочину, а саме: дій [PERSON] щодо набуття права власності та здійснення державної реєстрації права власності 23.09.2014 на спірну квартиру, з огляду на наступне. Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України визначає способи захисту порушеного права чи інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Відповідно до частин 1, 2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд вважає, що вимоги [PERSON] в частині визнання недійсним правочину, а саме: дій [PERSON] щодо набуття права власності та здійснення державної реєстрації права власності 23.09.2014 на спірну квартиру, не відповідають можливим способом захисту порушеного права, тому в задоволенні позову в цій частині має бути відмовлено. Разом з цим, вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 04.12.2015, номер 1747, укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жицькою Яною Євгенівною підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є матір'ю, а [PERSON] - батьком малолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.76, том №1). Також з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с. 75, том № 1). Матеріалами справи також підтверджується, що [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS] (а.с. 7-8, том №1). Як вбачається з матеріалів справи, 28.01.2011 між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір позики грошей (а.с. 9-10, том № 1). В порядку забезпечення зобов'язань позичальника за вказаним договором позики грошей між [PERSON], від імені та в інтересах якого діяв [PERSON], та [PERSON] було укладено Договір іпотеки, посвідчений 28.01.2011 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М.( а.с. 11-14, том №1). У відповідності до п. 1.2 умов договору іпотеки, у забезпечення виконання зобовязань за основним договром іпотекодавець передає в іпотеку квартиру [ADDRESS]. В зв'язку з порушенням умов договору позики від 28.01.2011, зокрема щодо сум та строків погашення боргу, [PERSON] звернув стягнення на спірну квартиру на підставі договору іпотеки. Зокрема, 07.10.2014 за [PERSON] було зареєстровано право власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS], на підставі договору іпотеки квартири, серія та номер 171, виданий 28.01.2011, видавник: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна В.М. (а.с. 23, том № 1). Вважаючи своє право власності на спірну квартиру порушеним, позивач [PERSON] 19.11.2015 звернувся до суду з позовом про визнання права власності на спірну квартиру та одночасно з позовом подав заяву про забезпечення такого позову. 23.11.2015 судом постановлено ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно - квартиру [ADDRESS] (а.с. 30-31, том № 1). Під час дії зазначеної ухвали про забезпечення позову, відповідач [PERSON] 03.12.2014 вчинив дії щодо зняття малолітнього [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою [ADDRESS], та вже наступного дня, 04.12.2014, здійснив відчуження спірної квартири [PERSON] шляхом укладеня з нею договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жицькою Яною Євгенівною. 04.12.2015 право власності на спірну квартиру [ADDRESS], було зареєстровано за [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 1747, виданий 04.12.2015, видавник: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жицька Я.Є. (а.с. 49, зворот, том № 1). Разом з цим, як встановлено вище, суд дійшов висновку про скасування рішення про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS], що виник на підставі договору іпотеки від 28.07.2011. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей» встановлено, що для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Відповідно до ст. 3 Конвенції "Про права дитини", схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 №789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Встановлено, що малолітній [PERSON] 03.12.2015 був знятий з реєстраційного обліку місця проживання за адресою [ADDRESS] за заявою [PERSON] без відома батьків малолітньої особи та дозволу органу опіки та піклування. В цьому провадженні судом перевірялося законність набуття права власності [PERSON] на спірну квартиру і за наслідками розгляду справи суд дійшов висновку про порушення Закону України «Про іпотеку» і незаконність проведення державної реєстрації права власності на спірну квартиру за [PERSON]. Таким чином, станом на 04.12.2015 [PERSON] та [PERSON], як законні представники малолітнього [PERSON], не втратили прав на спірну квартиру. Виходячи з цього, не втратив право користування спірною квартрою і малолітній [PERSON]. Встановлено, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 04.12.2015 [PERSON] своєю заявою від 04.12.2015 (а.с. 184, том 1) стверджував, що в квартирі [ADDRESS] малолітні та неповнолітні особи не проживають та не зареєстровані (а.с. 184), на підтвердження чого надав довідку Солом`янського районного відділу міграційної служби України в м. Києві від 03.12.2015 про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] та [PERSON], 2014 р.н., за адресою [ADDRESS] (а.с. 194, том №1). Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи та пояснень [PERSON] та [PERSON] вони, як батки дитини не надавали згоди на зняття їх малолітнього сина [PERSON] з реєстраційного обліку місця проживання за спірною адресою, за якою дитина з народження значиться зареєстрованою. Вони зазначили, що разом з дитиною до цього часу, станом на день розгляду справи в суді, вони проживають в [ADDRESS]. Сторона відповідача ці обставини визнала і не спростувала. Вказане, у сукупності з дослідженими у суді доказами свідчить про те, що на момент укладання спірного правочину, договору купівлі-продажу квартири від 04.12.2015, право користування квартрою [ADDRESS] мав малолітній [PERSON], 2014 року народження. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що укладеня договору купівлі-продажу квартири від 04.12.2015 було здійснено з порушенням вимог чинного законодавства та прав малолітньої дитини, оскільки на момент укладання спірного договору нерухомого майна малолітній [PERSON] не втратив право користування спірним житлом, оскільки безпідставно був знятий з реєстраційного обліку за спірною адресою, і має таке право до цього часу, оскільки і на час розгляду справи в суді постійно, разом з батьками, проживає в спірній квартирі. Безспірно встановлено та сторонами не оспорювалося, що орган опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації не надавав згоди на укладення договору купівлі-продажу квартири від 04.12.2015, укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жицькою Яною Євгенівною. Згідно зі ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна та визнає неприпустимим зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Виходячи з аналізу зазначених правових норм, попередня згода повинна бути надана щодо будь-яких правочинів, право власності на яке, або право користування яким мають неповнолітні діти. Вказане узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України , що відображені у постанові № 6-396цс15 від 01.07.2015, №6-405цс15 від 09.09.2015. Згідно з ч.6 ст. 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей. У відповідності до ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За таких обставин суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу квартири від 04.12.2015, укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жицькою Яною Євгенівною, був укладений з порушенням прав малолітнього [PERSON] на користування житлом, що має наслідком визнання цього правочину недійсним. Встановлено, що даний позов подано матір`ю дитини, як законним представником малолітнього [PERSON]. При цьому, [PERSON], як один із законних представників не була співвласником спірного майна і стороною спірного правочину та відповідно, не подавала неправдивих даних щодо відсутності прав дитини на нерухоме майно. За таких обставин, суд вважає, що звернення [PERSON] як законного представника малолітнього [PERSON] до суду з даним позовом відповідає змісту та способу захисту порушених прав неповнолітньої дитини та узгоджується з вимогами чинного законодаства. Під час вирішення позовних вимог в цій частині, суд також враховує правову позицію ВСУ викладену в постанові від 25.05.2016 у справі № 6-605це16. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов'язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України). Тому той факт, що встановлені судом в ухвалі обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України № 1952-ІV від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу достеменно відомо. Виходячи з наведеного, враховуючи, що на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири 04.12.2015 була чинна ухвала про забезпечення позову в цій шляхом накладання арешту на спірну квартиру, і незважаючи на це [PERSON] відчужив спірне майно [PERSON], суд дійшов висновку, що дана обставина є ще однією підставою для визнання договору купівлі-продажу від 04.12.2015 недійсним. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення вимог [PERSON] в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 04.12.2015, номер 1747, укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жицькою Яною Євгенівною, та скасування запису про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS], внесений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жицькою Яною Євгенівною на підставі договору купівлі-продажу від 04.12.2015, номер 1747, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 04.12.2015, індексний номер: 26777706, відповідно до вимог ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи, що право власності [PERSON] не визнається відповідачами, а також те, що суд дійшов висновку про незаконність реєстрації права власності за [PERSON] та визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04.12.2015, суд вважає, що вимоги [PERSON] про визнання за ним права власності на квартиру [ADDRESS] підлягають задоволенню. В даному випадку, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми, які регулюють позовну давність. Посилання позивача [PERSON] на сплив строку позовної давності, як на підставу позовних вимог про визнання права власності на спірну квартиру суд оцінює критично. Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ч. 4 ЦК України). Як встановлено судом, відповідач [PERSON] звернув стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, на підставі застереження в договорі іпотеки від 28.01.2011. За таких обставин, для вирішення питання щодо правомірності звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, сплив строку позовної давності правового значення не має, тому дана обставина, при умові встановлення такого факту, не може бути підставою для задоволення первісного позову. Щодо зустрічного позову [PERSON], то він підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Судом встановлено, що 28.01.2011 року між [PERSON], від імені та в інтересах якого діяв [PERSON], та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики грошей, відповідно до якого позикодавець ([PERSON].) передав у власність позичальникові ([PERSON].) строком до 28.08.2011 грошові кошти в розмірі 968 000,00 гривень, що за середнім курсом продажу доларів США складає 121 000 доларів США. Договором було встановлено графік погашення боргу та відповідальність за несвоєчасне погашення боргу, зокрема, пеня в розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочення платежу. Статтею 545 ЦК України врегульовано питання щодо підтвердження виконання зобов'язання, зокрема передбачено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Судом встановлено, що [PERSON] на виконання своїх зобов'язань за договором позики від 28.01.2011 передав [PERSON], через його повірених, борг в загальному розмірі 80 408,00 доларів США, а саме: 28.02.2011 - 3500,00 доларів США (а.с.15, Том №1); 28.03.2011 - 3500,00 доларів США (а.с.16, Том №1); 28.04.2011 - 3500,00 доларів США (а.с.17, Том №1); 28.05.2011 - 3500,00 доларів США (а.с.18, Том №1); 23.06.2011 - 3500,00 доларів США (а.с.19, Том №1); 16.09.2012 - 396 544,00 гривень, що еквівалентно - 49 568,00 доларів США (а.с.20, Том №1); 03.07.2013 - 106 720,00 гривень, що еквівалентно - 13 340,00 доларів США (а.с.21, Том №1). В судовому засіданні позивач [PERSON] посилався на те, що 28.03.2011 суму 3500,00 доларів США він передав [PERSON] на підставі розписки останнього від 28.03.2011 для передачі [PERSON] через [PERSON]. Представники відповідача [PERSON] заперечували проти того, що вказана сума була передана [PERSON] на виконання умов договору позики від 28.01.2011. Суд вказану розписку [PERSON] від 28.03.2011 оцінює критично, оскільки в зазначеній розписці міститься посилання на договір позики від 28.02.2010, а не договір від 28.01.2011, укладений між сторонами, до того ж в розписці не зазначено, що вказані кошти передаються для [PERSON] в рахунок погашення боргу на виконання умов договору від 28.01.2011. Разом з цим, з нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 03.07.2013, копія якої знаходиться в матеріалах справи (а.с. 101, том №1), вбачається, що «неповернута сума позики по Договору позики, посвідченого Анохіною В.М. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 28.01.2011 року за реєстровим № 170, станом на 03 липня 2013 року, складає 296 736,00 гривень, що є еквівалентом 37 092 (тридцять сім тисяч дев'яносто два) долара США». Суд вважає, цей доказ достовірним і допустимим, тому доходить висновку про те, що залишок непогашеної заборгованості у [PERSON] перед [PERSON] станом на 03.07.2013 і на день розгляду справи складає 296 736,00 гривень, що є еквівалентом 37 092 (тридцять сім тисяч дев'яносто два) долара США. Інших письмових доказів на підтвердження оплати боргу позивачем не надано. Доводи позивача [PERSON] про повне погашення заборгованості не знайшли своє підтвердження під час розгляду справи. Так, позивач [PERSON] показав суду, що ним було повернуто суму боргу [PERSON] за договором позики в загальному розмірі еквівалентному 165 000 доларів США. [PERSON] він ніколи не бачив. Розпорядження кому і які суми передавати йому давав [PERSON]. Частину коштів він передавав через [PERSON], про що останній написав розписку про отримання грошей, які призначалися для [PERSON], який, в свою чергу мав їх передати [PERSON]. В судовому засіданні, за клопотанням позивача були допитані в якості свідків [PERSON], який показав суду наступне. У вересні 2012 році він разом з [PERSON] та [PERSON] приїхали на зустріч з [PERSON], якому [PERSON] передавав гроші для [PERSON] за договором позики від 28.01.2011. Йому відомо, що [PERSON] написав розписку про отримання коштів від [PERSON] на меншу суму, ніж віддав йому [PERSON]. Він був свідком конфлікту між [PERSON], з одного боку, та [PERSON], з іншого, який виник через те, що в розписці була зазначена менша сума, ніж привіз і передав [PERSON] [PERSON]. При цьому він зазначив, що до правоохоронних органів вони не зверталися з приводу цього. Яку конкретно суму передав тоді [PERSON] [PERSON] йому не відомо. Аналогічні показання дав в судовому засіданні свідок [PERSON]. Який показав суду, що є братом позивача [PERSON] В Харкові, в його присутності, [PERSON] передавав [PERSON] гроші в сумі 96 000 доларів США на погашення боргу за договором позики від 28.01.2011. Проте, [PERSON] написав розписку про отримання меншої суми боргу, ніж [PERSON] фактично передав, в зв'язку з чим між [PERSON] і [PERSON] виник конфлікт. Суд оцінює доводи позивача про погашення ним боргу на суму еквівалентну 165 000 доларів США критично. Визначаючи загальну суму боргу, яку позивач [PERSON] повернув [PERSON], суд приймає до уваги лише письмові докази, надані сторонами. Суд не приймає до уваги показання свідків [PERSON] та [PERSON] як підтвердження того, що 16.09.2012 позивач передав [PERSON] суму 90 000 доларів США, оскільки показання свідків в частині передачі грошей, є недопустимими доказом. Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] виконав свої зобов'язання за договором позики від 28.01.2011 лише частково в сумі еквівалентній 83 908,00 доларів США. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи суму боргу, яку [PERSON] не повернув [PERSON] за договором позики, провівши розрахунок 3% річних, суд дійшов висновку про наявність заборгованості у [PERSON] перед [PERSON] основної суми боргу за договором позики від 28.01.2011 в розмірі 971 068, 56 грн., що станом на 12.06.2018 єквівалентно 37 092 доларів США, та три відсотки річних в сумі - 143 496, 45 грн.. Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК, суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За ст. 559 ЦК, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Надана суду можливість знижувати розмір неустойки в разі її надмірності в порівнянні з наслідками порушення зобов'язань є одним з правових способів, передбачених у законі, спрямованих на реалізацію вимог ч. 2, 3 ст. 13 ЦК, згідно з якими при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Зазначене право суду випливає з конституційних прерогатив правосуддя, яке за самою своєю суттю може визнаватися таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості (ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права). Отже, цивільне законодавство передбачає неустойку в якості способу забезпечення виконання зобов'язань і заходи майнової відповідальності за їх невиконання або неналежне виконання, а право зниження розміру неустойки надано суду з метою усунення явної її неспівмірності наслідкам порушення зобов'язання. При цьому, наявність підстав для зниження і визначення критеріїв співмірності визначаються судом у кожному конкретному випадку самостійно, виходячи з встановлених у справі обставин. В пункті 27 Постанови № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ роз'яснив, що істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Беручи до уваги викладене, зважаючи, що розмір неустойки в сумі 10 193 040, 00 гривень є явно неспіврозмірним збиткам, завданим порушенням зобов'язання, значно перевищує суму позики, суд вважає вимогу про стягнення неустойки в зазначеному розмірі такою, що протирічить загальними засадами цивільного законодавства визначених в п. 6 ст. 3 ЦК України, та положенням ч. 2 ст. 15 ЦК України. З наведених міркувань, виходячи з засад розумності та справедливості, суд вважає за необхідне зменшити розмір неустойки до 100 000,00 грн.. Відповідно до керівних роз'яснень, викладених у п.п. 10, 12 постанови Пленуму Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5 роз'яснено, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За таких обставин, суд вважає за необхідне визначити суму, яку відповідач просить стягнути з позивача в гривні. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне розподілити судові витрати між сторонами. На підставі викладеного,

Outcome: partial