Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-08 00:00:00

28.05.2015 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати за нею право власності на 76/100 частини житлового будинку (квартира № 1), що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 63,6 кв.м (з них 27,1 кв.м житлової площі, 36,5 кв.м допоміжної площі), що складається з веранди 1 площею 5,4 кв.м, кухні 2 загальною площею 3,7 кв.м, коридора 3 загальною площею 13,1 кв.м, жилої кімнати 4 загальною площею 10,8 кв.м, жилої кімнати 5 загальною площею 16,3 кв.м, вбиральні 6 загальною площею 1,1 кв.м, ванни 7 занальною площею 3,2 кв.м, а також на наступні господарські будівлі та споруди: погріб з шийкою (під Б) 1986 року побудови, прибудову (а) 1986 року побудови, прибудову (а2) 1991 року побудови, сарай (Б) 1986 року побудови, убиральню (В) 1986 року побудови, гараж (Г) 1991 року побудови, вимощення (t), за набувалюною давністю. В обґрунтування позову позивачка зазначає, що рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 12.07.1988 року по справі № 2-145 їй було виділено в користування частину будинку [ADDRESS] Відповідно до акта від 30.06.1990 року, затвердженого рішенням Кагарлицького райвиконкому від 27.11.1990 року даний будинок був переданий позивачці та [PERSON] у особисту власність. Згідно листа КП КОР "Південне БТІ" від 03.04.2015 року № 478, з посиланням на зазначений акт, позивачці було передано 76/100 частини цього будинку. Земельна ділянка під даний будинок також виділена з проведенням її розподілу відповідно до манових часток кожного із його співвласників. У відповідності до норм чинного законодавства до 05.08.1992 року було проведено внутрішнє перепланування належної позивачці частини будинку, добудовано веранду а1, а також збудовано гараж г на відведеній їй прибудинковій території. З моменту вселення у будинок у 1987 році після евакуації із зони відселення Чорнобильської АЕС і до 2003 року позивачка постійно проживала у цьому будинку разом із своїм опікуном, а потім переїхала до м.Кременчук Полтавської області. Але і після свого переїзду вона постійно приїздила до свого будинку, постійно проживала у ньому на час своїх відпусток, проводила необхідні його ремонти, а також повністю оплачувала всі комунальні послуги, пов'язані із утриманням цього будинку. Після смерті колишнього опікуна позивачки [PERSON] у 2009 році, яка постійно проживала у будинку позивачки, вона звернулася до Ржищівської міської державної нотаріальної контори щодо оформлення своїх майнових прав на належну їй частину 76/100 будинку. Незважаючи на те, що з часу даного звернення позивачкою було зібрано фактично всі необхідні для цього документи, відповідно до листа державного нотаріуса від 03.04.2015 року № 147/02-14 позивачці було рекомендовано вирішувати питання належності їй даного майна у судовому порядку у зв'язку з тим, що на підставі акта передачі будинку, про який йшлося вище, реєстрація права власності на нерухоме майно не проводиться. Таким чином, оскільки правовстановлюючий документ на ім'я позивачки на дану частину будинку фактично не видавався, весь цей час вона являлася користувачем цього майна. На сьогоднішній день позивачка продовжує добросовісно та безперервно володіти та відкрито користувантися даним нерухомим майном. Інших осіб, які б мали право на дане нерухоме майно немає. Тому позивачка вважає, що оскільки володіє даним будинком вже більше двадцяти п'яти років, з огляду на це набула право власності на нього за набувальною давністю. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась з поважних причин. Представник позивачки [PERSON] в судове засідання не з'явився з поважних причин, надав суду заяву, згідно якої останній позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив проводити розгляд справи без його участі. Представник Ржищівської міської ради Київської області в судове засідання не з'явилась з поважних причин, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала в повному обсязі. Представник Реєстраційної служби Ржищівського міського упраління юстиції в судове засідання не з'явився з поважних причин, заперечень проти позову не має. Представник Ржищівської міської державної нотаріальної контори Київської області в судове засідання не з'явився з поважних причин, заперечень проти позову немає. Суд дослідив, оцінив та проаналізував всі зібрані у справі докази у їх сукупності і дійшов до висновку про наявність достатність підстав для задоволення позовних вимог. В ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] померла [INFO] Будинок, що знаходиться в [ADDRESS] було передано в 1990 році у спільну власність [PERSON] як представнику неповнолітньої [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією акта про передачу жилого будинку садибного типу з надвірними спорудами (а.с. 8). Право власності на 24/100 частин вказаного житлового будинку зареєстровано за [PERSON], право власності на 76/100 частини житлового будинку не зареєстровано, що підтверджується інформацією КП КОР "Південне бюро технічної інвентаризації" від 03.04.2015 року (а.с. 9). Як зазначає позивачка, вона проживала у вказаному будинку разом зі своїм опікуном до 2003 року, а потім переїхала до м.Кременчук Полтавської області. Але і після свого переїзду вона постійно приїздить до свого будинку, постійно проживає у ньому на час своїх відпусток, відкрито добросовісно володіє будинком, утримує його в належному стані, сплачує комунальні платежі. З листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 15.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», позовні вимоги про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно можуть бути пред'явлені в судовому порядку з 01 січня 2011 року. Згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальнадавність), якщо інше не встановлено ЦК. Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Згідно ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Таким чином починаючи з 1987 року по даний час позивачка добросовісно, відкрито та безперервно володіла житловим будинком по [ADDRESS] і відповідно, в розумінні ст.344 ЦК України набула право власності на це майно в порядку набувальної давності. На підставі викладеного,

Outcome: approved