Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-22 00:00:00

16 січня 2015 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Вимоги обгрунтовує тим, що 09 жовтня 2007 року з відповідачем [PERSON] уклали договір позики, згідно якого передав відповідачу 7000 доларів США. Вказану суму відповідач зобов'язувався повернути до 31 березня 2009 року, про що написав боргову розписку у присутності свідка [PERSON] Вказує, що оскільки цивільним законодавством встановлено, що усі грошові зобов'язання виконуються у національній валюті, загальна сума боргу складає 108582 грн., за саме: сума основного боргу - 105420 грн., сума відсотків - 3162 грн. по курсу валют Національного Банку України станом на 24 листопада 2014 року, що підтверджується довідкою від 24.11. 2014 року, виданою ПАТ Банк "Фінанси і Кредит". На теперішній час [PERSON] повернув лише 5000 грн., тому просить поновити строк звернення до суду з даним позовом, так як пропустив його з поважних причин тому, що знаходився тривалий час на заробітках за кордоном і не був обізнаний з положеннями чинного законодавства щодо строку звернення з позовом до суду, а також просить розірвати договір, укладений між ним та позичальником [PERSON] про отримання позики у розмірі 7000 доларів США і стягнути з останнього на свою користь заборгованість за договором позики в сумі 103582 грн., сплачений судовий збір в сумі 1076,66 грн., витрати понесені за надання правової допомоги в сумі 3000 грн. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав з підстав наведених у позовній заяві, просить його задоволити в повному обсязі. При цьому ствердив, що не може надати суду докази поважності причин пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, просять відмовити в задоволенні позову. На обгрунтування своїх заперечень посилаються на те, що відповідач дійсно написав боргову розписку, проте вона слугувала забезпеченням грошових зобов'язань перед [PERSON] Крім того, вказали на те, що фактично кошти за борговою розпискою повернуті у повному обсязі, однак не можуть надати цьому доказів, так як жодних розписок від позивача [PERSON] про отримання ним грошових коштів немає. Відповідач та його представник заявили про застосування строків позовної давності щодо заявлених вимог позивачем, що є на їх думку підставою для відмови у позові, так як строк позовної давності на день звернення до суду закінчився, натомість поважність причин пропуску строків для звернення до суду позивачем не доведена. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 09 жовтня 2007 року було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу в борг 7000 доларів США, які останній зобов'язувався повернути до 31 березня 2009 року, про що написав боргову розписку. Дана обставина підтверджується оригіналом розписки про позику грошових коштів, наданої в судовому засіданні представником позивача і її копією (а.с.9). Крім того, факт власноручного написання цієї розписки підтвердив в судовому засіданні відповідач [PERSON] Наявність боргової розписки у позикодавця [PERSON] та відсутність її у позичальника, а також відсутність розписок у [PERSON] про отримання позивачем грошових коштів, свідчить про те, що боргові зобов'язання відповідачем не виконані. Встановлено, що оригінал розписки від 09.10.2007 року знаходився у позивача та не повернутий відповідачу. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Так, згідно п.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст.1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Враховуючи положення цих норм Закону і встановлені в судовому засіданні обставини, звернення позивача з позовом про стягнення боргу за договором позики є підставним, однак в судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник заявили клопотання про застосування строку позовної давності щодо звернення позивача до суду з даним позовом, так як вважають, що цей строк пропущено позивачем без поважних причин. Відповідно до положень статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст.258 ЦК України вбачається, що для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Відповідно до статті 253 ЦК україни перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Згідно ч.1 ст.261 ЦК україни перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як вбачається з боргової розписки від 09.10.2007 року, позивач [PERSON] надав відповідачу [PERSON] в борг 7000 доларів США строком до 31.03.2009 року. Отже, строк позовної давності розпочався з наступного дня після 31.03.2009 року, а саме з 01.04.2009 року і минув 01.04.2012 року. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] ствердив про те, що не може надати суду доказів поважності причин пропуску позивачем строків звернення з позовом про повернення боргу за договором позики, пояснивши лише, що позивач знаходився тривалий час на заробітках за кордоном і не був обізнаний з положеннями чинного законодавства щодо строку звернення з позовом до суду. Відповідно до ч. 5 ст.267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Частиною 3 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У відповідності до роз'яснень, викладених у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З огляду на викладене, суд вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності без поважних причин, а тому підстав для його поновлення не вбачає і відмовляє у задоволенні позову у зв'язку із пропуском позивачем строку позовної давності. Кожна сторона, відповідно до ст.60 ЦПК України, зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Враховуючи положення цих норм закону, суд вважає, що представник позивача [PERSON] не надав в судовому засіданні доказів, які б давали суду підстави для поновлення пропущеного позивачем строку позовної давності, а тому необхідно відмовити позивачу [PERSON] у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу за договором позики.

Outcome: dismissed