Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про виділ в натурі частки із майна, що перебуває у спільній частковій власності, в якому просила суд виділити частку [PERSON] у розмірі 30/100 частин у праві спільної часткової власності на домоволодіння [ADDRESS] ; визнати за нею право власності на житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 122,5 кв.м., жилою площею 50,3 кв.м., який складається з: жила кімната №1-3, площею 13,0 кв.м., жила кімната №1-4, площею 10,8 кв.м., жила кімната №1-5, площею 10,7 кв.м.; жила кімната №1-6, площею 8,9 кв.м., жила кімната №1-7, площею 6,9 кв.м., ванна кімната №1-2, площею 12,6 кв.м., кухня №1-9, площею 13,4 кв.м., коридор №1-10, площею 9,6 кв.м., а також надвірні будівлі: літня кухня літ. «В», два сараї літ. «Г» і «К», льох літ. «Ж», огорожі №3, 4, 5, 6, 7, зливна яма №4; припинити право спільної часткової власності [PERSON] на 30/100 частин у праві спільної часткової власності на домоволодіння [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є власником 30/100 частин домоволодіння [ADDRESS] на підставі Договору дарування від 22.05.1996. Право власності позивача зареєстровано у встановленому законом порядку 21.04.1997. Інші 70/100 частин належали [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Після її смерті Другою Харківською міською нотаріальною конторою було заведено спадкову справу №339/2014. Позивач вказує, що єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] є її онук [PERSON] , який у встановлений законом строк та спосіб прийняв спадщину, подавши відповідну заяву, але свідоцтво про право на спадщину не отримав та право власності на спадкове майно не зареєстрував. Станом на день звернення до суду з позовом право власності відповідача на 70/100 частин спірного житлового будинку залишається не зареєстрованим, однак це не впливає на зміст його права власності. 14 жовтня 1991 року між колишніми співвласниками домоволодіння, а саме між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір про встановлення порядку користування конкретними частинами будинку та надвірними будівлями, посвідчений державним нотаріусом Другої ХДНК Морох Г.І., реєстровий номер №1-4652, відповідно до умов якого у користування [PERSON] перейшов житловий будинок літ. «А-1», житловою площею 50,30 кв.м. який складається із п`яти житлових кімнат, кухні, сіней, а також надвірні будівлі: літня кухня, два сараї, льох, вбиральня, огорожі, зливна яма, замощення, а у користування [PERSON] перейшов житловий будинок літ. «Б-1», 58,6 кв.м., який складається із чотирьох житлових кімнат, кухні, два коридори, сіни, а також надвірні будівлі: літня кухня, льох, вбиральня, огорожа. Станом на день звернення до суду з позовом житлова площа будинку літ. «А-1» та літ. «Б-1» не змінилася, а самовільні побудови, перепланування та споруди відсутні. Висновком щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна встановлено, що вбачається технічно можливим поділити по фактичному користуванню житлові будинки літ. «А-1» та літ. «Б-1» з надвірними будівлями на два окремих об`єкти нерухомого майна. Таким чином, оскільки частки співвласників не змінювалися, об`єкти самочинного будівництва відсутні, позивач вважає, що у даному випадку наявні підстави та технічна можливість виділу частки позивача у натурі, як окремого об`єкта нерухомого майна, для чого і звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 20.07.2021 справу відкрито в порядку загального позовного провадження. 25.08.2021 судом витребувано з Другої Харківської міської державної нотаріальної контори інформацію про спадкоємців [PERSON] 18.10.2021 підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце судового засідання повідомлена своєчасно та належним чином. Представник позивача адвокат Огієнко Б.С. в судовому засіданні заявлений позов підтримав, просив суд його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач та його представник у судове засідання повторно не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомили, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалися. Від представника відповідача адвоката Старостіної К.В. 07.12.2021 надійшло клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи. Ухвалою суду від 07.12.2021 вказане клопотання було залишено без розгляду з підстав пропуску процесуального строку для його подання. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що учасник справи зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 30/100 частин домоволодіння [ADDRESS] на підставі Договору дарування від 22.05.1996, посвідченого державним нотаріусом Другої ХДНК Мороз Г.І., реєстровий номер №2-5008. Право власності позивача зареєстровано у встановленому законом порядку 21.04.1997 р., що підтверджується штампом Державного комунального підприємства Харківського міського бюро технічної інвентаризації на вказаному Договорі. Власником інших 70/100 частин домоволодіння [ADDRESS] була [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , та після смерті якої Другою Харківською міською нотаріальною конторою було заведено спадкову справу №339/2014. 06 вересня 2021 року до суду надійшла належним чином засвідчена копія спадкової справи №339/2014, заведеної після смерті [PERSON] , з матеріалів якої вбачається, що [INFO] [PERSON] (онук померлої) звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] [INFO] [PERSON] (брат відповідача) звернувся із заявою про відмову від прийняття спадщини на користь [PERSON] . Інші спадкоємці після смерті [PERSON] відсутні. Отже, відповідач [PERSON] вчасно та належним чином прийняв спадщину після смерті [PERSON] та є її єдиним спадкоємцем. Водночас, матеріали спадкової справи не містять даних про отримання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину та державної реєстрації права власності. З цього приводу суд зазначає, що частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Проте відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. Зазначений правовий висновок зроблений Верховним Судом у постанові №355/340/17-ц від 15.07.2020. Згідно зі ст. 2 Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Зазначений правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №911/3594/17. Отже, відповідач [PERSON] є власником 70/100 частин домоволодіння [ADDRESS] з моменту відкриття спадщини, а тому позов пред`явлено до належного відповідача. 14 жовтня 1991 року між колишніми співвласниками домоволодіння, а саме між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір про встановлення порядку користування конкретними частинами будинку та надвірними будівлями, посвідчений державним нотаріусом Другої ХДНК Морох Г.І., реєстровий номер №1-4652, відповідно до умов якого у користування [PERSON] (нині [PERSON] ) перейшов житловий будинок літ. «А-1», житловою площею 50,30 кв.м. який складається із п`яти житлових кімнат, кухні, сіней, а також надвірні будівлі: літня кухня, два сараї, льох, вбиральня, огорожі, зливна яма, замощення, а у користування [PERSON] (нині [PERSON] ) перейшов житловий будинок літ. «Б-1», 58,6 кв.м., який складається із чотирьох житлових кімнат, кухні, два коридори, сіни, а також надвірні будівлі: літня кухня, льох, вбиральня, огорожа. Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що починаючи з 14.10.1991 співвласники використовували спільне майно кожен окремо, відповідно до вказаного договору, як два окремих об`єкта нерухомого майна. Після переходу права власності на житловий будинок літ. «А-1» до [PERSON] вона також використовувала його згідно Договору про встановлення порядку користування конкретними частинами будинку та надвірними будівлями від 14.10.1991 р. Земельні ділянки, якими користуються співвласники розділені парканами. Також зазначив, що восени 1992 року попереднім власником будинку літ. «А-1» було здійснено переобладнання сіней під кухню, приміщення кухні під ванну кімнату (приміщення №1-2), та побудовано прибудови літ. «а-2», мансардний поверх літ. «Ам». Всі вказані переобладнання та добудови (перебудови) були виконані за рахунок співвласника будинку лі. «А-1» та стосувалися виключно її частки у спільному майні, й не торкалися частки іншого співвласника. На відміну від позивача, яка фактично проживає у будинку літ. «А-1», відповідач своєю часткою майна не користується, будинок літ. «Б-1» та частина земельної ділянки занедбані. Згідно Довідки №23-06 від 23.06.2021 ФОП [PERSON] всі вказані вище переобладнання та побудови були виконані до 05.08.1992, які згідно постанови Верховного Суду від 15.10.2020 у справі №623/214/17 та листа Міністерства юстиції України від 23.02.2016 №8.4-35//18/1 не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Самовільні побудови, перепланування та споруди відсутні. Стосовно вказаних переобладнань та добудов (прибудов), а також доводів представника відповідача, які викладені у клопотанні про призначення судової будівельно-технічної експертизи суд зазначає наступне. В даному випадку юридична доля поліпшень, зроблених одним із співвласників у спільному майні, підлягає визначенню згідно із положеннями частини 4 статті 357 ЦК України, за змістом якої співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. У разі, якщо співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди зробив у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, він набуває право власності на таку добудову (прибудову) виключно, якщо це не порушує прав інших співвласників. (ч. 3 ст. 357 ЦК) Наведені правила частини третьої статті 357 ЦК України стосуються випадків, коли внаслідок здійснених поліпшень спільного майна співвласник вимагає від інших співвласників збільшення своєї частки у цьому майні. Такі поліпшення повинні стосуватися як частки співвласника, який бажає збільшення його частки, так і іншого (усіх інших) співвласника (співвласників) спільного майна. При цьому обов`язковим для такого збільшення є дотримання співвласником передумов, визначених цією статтею, зокрема таких: поліпшення спільного майна не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Якщо ж поліпшення здійснено тільки у частці одного співвласника шляхом добудови (прибудови) та не торкаються іншої частки у спільному майні, то застосовуються положення частини четвертої статті 357 ЦК України, відповідно до якої не відбувається зміна розміру часток співвласників у спільному майні та не вимагається обов`язкової згоди інших співвласників на таку перебудову за умови, що вона не порушує їхніх прав та здійснена із дотриманням встановленого законом порядку. За приписами частин першої, третьої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Зазначений правовий висновок зроблений Верховним Судом у постанові №537/3321/17 від 28.08.2019. Отже, оскільки всі переобладнання та добудови (перебудови) були здійснені співвласником будинку літ. «А-1» (частка 30/100) виключно в межах своєї частки та за свій рахунок, й не стосуються частки іншого співвласника (частка 70/100), співвласника будинку літ. «Б-1», то у такому разі не відбувається зміна розміру часток співвласників. Висновком щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна №23/06-2021 від 23.06.2021 вбачається технічно можливим виділити в натурі частки із об`єкта нерухомого майна, зокрема 30/100 його частин, які є відокремленими, та мають окремий вихід. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.). Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. (ч. 1.2 ст. 319 ЦК України) Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. (ч. 1 ст. 356 ЦК України) Порядок здійснення права спільної часткової власності визначений ст. 358 ЦК України, відповідно до якої право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Враховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна у порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України. Отже, з урахуванням наявності технічної можливості щодо виділу частки майна позивача у спільній частковій власності в результаті чого буде утворено два окремих об`єкта нерухомого майна, виділ частки позивача відповідатиме наведеним положенням законодавства. Порядок присвоєння поштових адрес об`єктам нерухомого майна регламентується Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунальної сфери України від 18 червня 2007 року за №55, та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України від 06.07.2007 року за № 774/14041, яка визначає порядок проведення робіт з поділу, виділу розрахунку часток житлових будинків, будівель споруд, іншого нерухомого майна, окрім земельних ділянок. Відповідно п.2.2. вищезазначеної Інструкції поділ на самостійні об`єкти нерухомого майна проводиться відповідно до законодавства з наданням кожному об`єкту поштової адреси. Спори щодо поділу об`єктів нерухомого майна вирішуються в судовому порядку (п.2.7). Відповідно, після поділу будинку (будівлі, споруди) та утворення самостійних об`єктів їм має бути присвоєна органом місцевого самоврядування окрема адреса. Відповідно до положень статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Зокрема, частиною 4 статті 12 ЦПК України передбачено, що суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє учасникам судового процесу здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В порушення вказаних вимог закону, відповідач та його представник будь-які докази на підтвердження своєї позиції не надали. Таким чином, оскільки частки співвласників не змінювалися, об`єкти самочинного будівництва відсутні, існує технічна можливість виділу частки позивача у натурі, як окремого об`єкта нерухомого майна, то в даному випадку наявні підстави для здійснення такого виділу, й, відповідно, задоволення позовних вимог. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, на користь позивача з відповідача також підлягає стягненню сплачений судовий збір в сумі 5\~629,04 грн.

Outcome: approved