Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рівненського міського суду з позовом до [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою та вселення. Просила вселити [PERSON] в квартиру [ADDRESS] . Встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] , а саме : виділити [PERSON] в користування жилу кімнату площею 8,5 кв.м., виділити [PERSON] в користування жилу кімнату площею 11,0 кв.м., - житлову кімнату площею 13, 0 кв.м, кухню площею 4,9 кв.м., ванну - 2,- кв.м., туалет - 1.2 кв.м., коридор - 7,8 к.м., балкон - 2,1 кв.м. залишити в спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності їй та відповідачці [PERSON] , що вбачається з інформаційної довідки від 14.03.2018 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна. Так, відповідно до свідоцтва про право власності, наказ № 676 від 29.12.2008 р. Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету,1/2 даної квартири належить відповідачці [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 1258, виданого 03.08.2017 р. приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Фокіною А.Б., їй на праві власності належить 1/2 даної квартири. Квартира [ADDRESS] складається з трьох жилих кімнат площею 13,0 кв.м., 11,0 кв.м., 8,5 кв.м., кухні площею 4,9 кв.м., ванної - 2,- кв.м., туалету - 1.2 кв.м., коридору - 7,8 к.м.та балкону - 2,1 кв.м., що вбачається з технічного паспорту на квартиру. Вона неодноразово намагалась домовитись з відповідачкою про порядок користування даним помешканням, однак відповідачка заперечує і її право як власності, і її право володіння та користування даною квартирою. Зокрема, 16.02.2018 р. вона в черговий раз в присутності голови ОСББ житлового будинку [ADDRESS] [PERSON] та свідків [PERSON] , [PERSON] намагалась зайти в дану квартиру і вирішити добровільно питання щодо поділу даного помешкання, однак відповідачка відмовляється її навіть впустити в квартиру. На даний час між нею та відповідачкою так і не досягнуто згоди щодо встановлення порядку користування спільною квартирою, що спонукає мене звернутись до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивачки - адвокат Власик В.Я. заявлені позовні вимоги підтримала у межах доводів позовної заяви і просила суд позов задовольнити. Представник відповідачки за довіреністю від 09.12.2020 р. [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала і просила суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі з підстав, викладених відповідачкою у відзиві на позов. Свою правову позицію [PERSON] обґрунтувала тим, що предметом позовної заяви є встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS] . Оспорювана квартира складається із трьох житлових кімнат загальною площею, 13 кв.м, 11 кв.м. та 8,5 кв.м., кухні площею 4,9 кв.м., ванни площею 2 кв.м. туалету площею 1,2 кв. м., коридору 7,8 кв.м. У зазначеній квартирі проживають вона та її син, що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 82769 від 27.06.2018р., виданої Управлінням забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради. Зазначила, що її син - [PERSON] не має іншого місця проживання та не має іншого житла, на відміну від позивачки. Таким чином, встановлення порядку користування оспорюваною квартирою, без врахування права на проживання її сина, є порушенням норм Конституції України. Вона є особою похилого віку, інвалідом І групи, що підтверджується копією довідки серії [NUMBER] , потребує постійного стороннього догляду та допомоги. Крім того, вона не здатна пересуватися самостійно, місце її проживання повинно бути облаштоване спеціальними пристроями такими як поручні, мінітуалет та повинне бути пристосованим для пересування на інвалідному візку. У разі встановлення порядку користування квартирою, запропонованого позивачкою, матиме місце значне зменшення норми житлової площі, передбаченої законом для неї та її сина, а відтак порушення її житлових прав, син буде позбавлений права користування жилим приміщенням, яке він займає. Крім того, відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 50 Житлового кодексу Української PCP передбачено, що норма жилої площі в Українській PCP Жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічних вимогам. При наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя. Не допускається також заселення квартири, збудованої для однієї сім`ї, двома і більше сім`ями або двома і більше одинокими особами, за винятком випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 54 цього Кодексу. Зазначена квартира збудована для однієї сім`ї, виділена їм у користування в період існування СРСР та набута нею в порядку приватизації державного житлового фонду. Відтак вимога про вселення у зазначену квартиру та встановлення порядку користування квартирою, запропонованого позивачкою, суперечить вимогам Житлового кодексу Української PCP, оскільки передбачає вселення до неї в кімнату її повнолітнього сина та вселення до неї в квартиру сторонніх осіб. Крім того, вказала, що відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. На разі позивач не сплачує плату за надання комунальних послуг, а єдиний особовий рахунок з надання відповідних послуг відкритий лише на неї, натомість у позовній заяві відсутній порядок поділу плати за житлово-комунальні послуги між співвласниками квартир, що фактично є частиною порядку користування житловим приміщенням. Враховуючи вищевикладене, просить в позові відмовити в повному обсязі. Відповідачем до відзиву також долучено копії письмових документів, на які відповідачка посилається як на докази та які були досліджені в судовому засіданні. Ухвалою суду від 04.05.2018 року прийнято позовну заяву [PERSON] до розгляду. Відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі, призначено розгляд справи з викликом сторін. Ухвалою суду від 11.10.2018 р. за клопотанням представника відповідачки [PERSON] [PERSON] було зупинене провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою та вселення до набрання законної сили судовим рішенням у справі №569/15540/18 за позовом [PERSON] до Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - [PERSON] , а також за участю третіх осіб осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Державного підприємства «СЕТАМ», приватного нотаріуса Фокіної Анастасії Борисівни, [PERSON] про визнання прилюдних торгів недійсними. Ухвалою суду від 02.11.2020 р. поновлено провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою та вселення. Рішенням Рівненського міського суду від 16.03.2020 р. під головуванням судді Гордійчук І.О. у позові [PERSON] до Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Державного підприємства «СЕТАМ», приватного нотаріуса Фокіної Анастасії Борисівни, [PERSON] про визнання прилюдних торгів недійсними-відмовлено. Рішення суду набрало законної сили 07.07.2020 року. Заслухавши пояснення представника позивачки, представника відповідачки, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності суд прийшов до наступних висновків. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] , що вбачається з інформаційної довідки від 14.03.2018 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна. Згідно свідоцтва про право власності,виданого наказом № 676 від 29.12.2008 р. Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету,1/2 даної квартири належить на праві власності відповідачці [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 1258, виданого 03.08.2017 р. приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Фокіною А.Б., [PERSON] на праві власності належить 1/2 даної квартири. З оглянутого технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] встановлено, що квартира складається з трьох жилих кімнат площею 13,0 кв.м., 11,0 кв.м., 8,5 кв.м., кухні площею 4,9 кв.м., ванної - 2,- кв.м., туалету - 1.2 кв.м., коридору - 7,8 к.м. та балкону - 2,1 кв.м. Сторонами не заперечується та обставина, що відповідачка [PERSON] зареєстрована і проживає у цій квартирі. З оглянутого акту від 16.02.2018 року складеного комісійно в складі Мітіної Т.В., голови ОСББ житлового будинку [ADDRESS] [PERSON] та свідків [PERSON] , [PERSON] підтверджується той факт, що позивачка [PERSON] намагалась зайти в квартиру [ADDRESS] , власником 1/2 частки якої вона є, та вирішити добровільно питання щодо розподілу квартири згідно часток права власності з подальшим використанням її для проживання, проте отримала відмову від відповідачки. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до статті 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з вимогами ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння і користування майном, що є їхню спільною часткової власністю. Спосіб вираження такої згоди в законі не закріплено. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Суд вважає доведеними і обґрунтованим позовні вимоги позивачки в частині вселення її до спірної квартири, оскільки на момент розгляду справи встановлено, що відповідачка проживає у спірній квартирі, а позивачка у ній не проживає, однак має намір вселитися. Проте з боку відповідачки чиняться перешкоди у вселенні, що підтверджується дослідженими судом доказами. Наявність конфліктних відносин, обставини щодо проживання у квартирі відповідачки яка є інвалідом І групи з її сином, який немає іншого житла , не можуть зумовлювати відмову у задоволенні позовних вимог про вселення, оскільки відсутні для цього правові підстави. Таким чином, позивачка [PERSON] , на даний час являється власником 1/2 частки спірної квартири, та має право проживати у ній, що передбачено чинним законодавством, та не може бути позбавлена свого права власності, гарантованого Конституцією України. Вирішуючи позовні вимоги в частині встановлення порядку користування квартирою у обраний позивачем спосіб, слід зазначити наступне. Відповідно до статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За змістом статей 47, 48 ЖК Української РСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Суд звертає увагу, що встановлення порядку користування приміщеннями квартири між співвласниками, відповідно до змісту статей 319, 358 ЦК України є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток належних на праві власності кожному із співвласників. Відповідно до положень ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, домовленості між сторонами, щодо користування спірною квартирою не досягнуто. За положенням ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З досліджених судом доказів наданих відповідачкою [PERSON] встановлено, що вона є інвалідом першої групи безтерміново та потребує постійного стороннього догляду, що підтверджується довідкою МСЕК серії AB № 08052015, від 08.05.2015р. Періодично проходить лікування. З довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 82769 від 27.06.2018р., виданої Управлінням забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради вбачається, що у спірній квартирі зареєстровані: [PERSON] , та її син [PERSON] . Судом не встановлено, що син відповідачки - [PERSON] має інше місце проживання та інше житло. Відтак, суд приходить до висновку, що у спірній квартирі зареєстровані та проживають [PERSON] та [PERSON] [PERSON] , маючи зареєстрованне місце проживання у даній квартирі, має право на проживання у ній. При вирішенні спору щодо визначення порядку користування квартирою зачіпаються і його права, проте позивачка до нього позов не пред"являла та стороною у справі він не залучений. Судом встановлено, що спірна квартира має 49,0 кв.м. загальної площі з яких 32,5 кв.м. житлової, яка складається із трьох жилих кімнат: 8.5 кв.5, 13,0 кв.м.11,0 кв. , одна з кімнат ізольована та становить 8,5 кв.м. Виходячи із рівності часток співвласників у квартирі, кожній з них належить по 16,25 кв.м. житлової площі, проте виділити кімнату у зазначеному розмірі не представляється можливим. Співвласники квартири не перебувають між собою у родинних, сімейних відносинах. [PERSON] та [PERSON] пов"язані родинними відносинами, проте є різнополі, а відтак за положеннями ЖК не можуть проживати у одній кімнаті. Проте кімнат, які б сумарно становили 16,25 кв.м. у квартирі немає. Суд не може свідомо порушувати права власників, при цьому враховується і заперечення сторони відповідача щодо пред"явленого до неї позову про встановлення порядку користування, а також обов"язок сторін щодо оплати комунальних послуг, та за утримання будинку та прибудинкової території, яка в рівних частках підлягає до оплати співвласниками, проте запропонований варіант позивачкою зменшує її частку в оплаті послуг та суперечить розміру її частки, виходячи з правовстановлюючих документів на квартиру. Таким чином, порядок користування квартирою, про який просить позивачка, не враховує баланс інтересів співвласників та не забезпечує рівні умови здійснення ними своїх прав. Разом з тим, враховуючи, що встановлення зазначеного вище порядку користування квартирою є неможливим в даному випадку, слід дійти висновку про те, що у разі вселення позивачки у спірну квартиру, усі приміщення квартири в силу її перебування в спільній частковій власності залишаються приміщеннями загального користування, з огляду на що дії відповідачки у перешкоджанні користуванні спільною квартирою є неправомірними. За наведених обставин, суд прийшов до висновку, що позовна заява [PERSON] підлягає до задоволення частково. Отже, позовна заява в частині вимог про вселення підлягає до задоволення, тому слід вселити [PERSON] в квартиру [ADDRESS] . Вимога [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою до задоволення не підлягає. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial