Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-02 00:00:00

18 липня 2019 позивач [PERSON] звернулася до Першотравенського міського суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вона 26 вересня 1992 року зареєструвала шлюб з відповідачем. Від шлюбу мають двох дітей, один з яких є повнолітнім, а інший малолітнім. 22 лютого 2018 року шлюб між сторонами розірвано. Їй, на підставі ордеру №16044 від 23 травня 1995 року належить право користування квартирою [ADDRESS] . В даній квартирі зареєстрована вона, відповідач та їх малолітня дитина. Відповідач з березня 2018 року в даній квартирі не проживає, його речі там відсутні, комунальні послуги не сплачує, фактично проживає в м.Терновці Дніпропетровської області. Квартира є комунальною власністю, не приватизована. На її утриманні знаходиться малолітній син, який є людиною з інвалідністю. Реєстрація в квартирі відповідача створює їй перешкоди у праві користування житлом, вимушена нести додаткові витрати на утримання квартири. Просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням по [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи в її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, відзив на позовну заяву у визначені судом строки - не надав, в телефонному режимі повідомив суд, що позовні вимоги визнає, не заперечує проти задоволення позову. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату розгляду справи повідомлений, про причини неявки суд не повідомив. Враховуючи вимоги ст.247 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17 липня 1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести без фіксування судового засідання технічними засобами. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов слід задовільнити. Відповідно до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.За правилами статей 2,12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Дійсно, матеріалами справи підтверджується, що квартира [ADDRESS] знаходиться в комунальній власності, не приватизована (Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності №170860830). В ній зареєстровані [PERSON] , 1975 року народження, [PERSON] , 1969 року народження, та [PERSON] , 2007 року народження, що підтверджується довідкою №03.4-15/9065 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб. Основним наймачем вказаної квартири є [PERSON] на підставі ордеру №16044 від 23 травня 1995 року. Актом №354 від 28 березня 2019 року ПП "Комунальщик-4" підтверджується, що [PERSON] з березня 2018 року зареєстрований, але не проживає у вищевказаному житловому приміщенні. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2018 року. Комунальна власність - одна з трьох форм власності (поряд з державною та приватною). Також, поряд з державною власністю це одна з двох форм публічної власності. Згідно ст.1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. Суб`єктами права комунальної власності є територіальні громади первинного рівня (тобто жителі сіл; добровільних об`єднань у сільську громаду жителів кількох сіл; селищ; міст), територіальні громади вторинного рівня (жителі районів, областей), а також органи місцевого самоврядування, що здійснюють права комунальної власності від імені територіальної громади - представницькі та виконавчі органи місцевого самоврядування. До об`єктів права комунальної власності, зокрема, належать: рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, пенсійні фонди, частки в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування, а також відумерла спадщина. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. З аналізу вказаної норми слідує, що наявність у особи статусу наймача або члена сім`ї наймача не є визначальним при вирішенні питання щодо їх права на користування житловим приміщенням та реєстрацію в ньому. Обов`язковою умовою для цього є встановлення факту відсутності особи в займаному ним приміщенні понад встановлені законом строки без поважних на те причин, на чому також акцентує увагу Верховний Суд України в п. 9 Постанови Пленуму № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України». Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням. Відповідно до положеньст.72 ст.71 Житлового кодексу Української РСР, ст.7Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться виключно в судовому порядку. Зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі такого судового рішення, яке набрало законної сили. При цьому, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання, що в повному обсязі відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Поважних причин відсутності відповідача за місцем реєстрації понад шість місяців судом не встановлено. В суді знайшов підтвердження той факт, що відповідач без поважних причин не проживає в спірній квартирі, що є комунальною власністю, з березня 2018 року, витрати по утриманню та обслуговуванню житлового приміщення не несе, його особисті речі в квартирі відсутні. Таким чином, у суду є підстави для визнання [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] , оскільки, він без поважних причин відсутній за вказаною адресою з березня 2018 року по теперішній час, тобто, понад шість місяців. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Позивачем при пред`явленні позову до суду, було сплачено судовий збір в розмірі 768,40 гривень, який підлягає стягненню з відповідача на її користь.

Outcome: approved