Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рівненського міського суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Просила розірвати шлюб між нею та [PERSON] , який зареєстрований 05.09.2010 року відділом РАЦС Рівненського міського управління юстиції , актовий запис № 1246. Стягнути з [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , в сумі 1059 грн. щомісячно до досягнення повноліття. Стягнути з відповідача сплачений судовий збір. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 05 вересня 2010 року вона одружилася з [PERSON] , про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 1246. Шлюб зареєстровано відділом ДРАЦС РС Рівненського міського управління юстиції. У шлюбі народився син - [PERSON] , [INFO] . Після одруження до вересня 2018 року сім`я проживала з батьками чоловіка по [ADDRESS] . Коли проживали разом з батьками чоловіка у них з ними періодично виникали суперечки на побутовому грунті. Ці непорозуміння з батьками чоловіка виникали через різницю в поглядах на життя. У вересні 2018 року вона з дитиною переїхали на квартиру, а чоловік залишився проживати з батьками, з тих пір проживають окремо, втратила до відповідача почуття любові та поваги, шлюб існує формально. Їхній син [PERSON] проживає з нею. Відповідач матеріальної допомоги на утримання сина не надає, постійного місця роботи він не має, і про його доходи їй нічого не відомо. Вважає, що чоловік зобов`язаний надавати матеріальну допомогу на утримання дитини не менше ніж в половині цих витрат і взмозі виплачувати аліменти на утримання сина, [PERSON] , в сумі 1059,00 грн. в місяць, тобто 50% від прожиткового мінімуму дитини віком від 6 до 18 років. Після розірвання шлюбу, сина, [PERSON] залишити проживати з нею, залишити прізвище [PERSON] . Майновий спір відсутній. До початку судового засідання позивачка [PERSON] подала до суду письмову заяву, в якій повністю підтримала позовні вимоги, зазначила, що з вересня 2018 року проживають окремо, примирення між ними неможливе. Просила розглянути справу у її відсутність , не заперечила проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] , будучи попередженим про день, час та місце слухання справи належним чином рекомендованою кореспонденцією, в судове засідання не з`явився повторно. Крім того, його виклик в судове засідання на 13.05.2020 року здійснювався через розміщення оголошення на офіційному сайті Судової влади України (http://court.gov.ua/) від 25.03.2020 року. З заявою про розгляд справи в його відсутність не звертався, причину неявки суду не повідомив. Письмового відзиву на позов не подав. За наведених обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних у справі матеріалів з ухваленням заочного рішення відповідно до ст.ст. 280- 282 ЦПК України, проти чого не заперечила позивачка . Ухвалою суду від 27.09.2019 р. відкрите загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 18.12.2019 р. постановлено закрити підготовче провадження та призначене судове засідання з викликом сторін. Дослідивши письмові докази по справі та оцінивши їх в сукупності, суд прийшов до наступних висновків. За приписами ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають спільні права та обов`язки. За визначенням поняття шлюбу, наведеним у ч. 1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Згідно вимог ст. 24 СК закріплено один із головних принципів шлюбу його добровільність. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Як слідує з положень ст. 51 Конституції України, добровільність шлюбу відноситься до основних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Згідно із ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому 05.09.2010 року відділом РАЦС Рівненського міського управління юстиції, актовий запис № 1246. Від шлюбу сторони мають неповнолітього сина - [PERSON] , [INFO] , актовий запис №327, зареєстрований 03.02.2011 р. відділом ДРАЦС Рівненського міського управління юстиції. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що сторони на момент розірвання шлюбу фактично припинили шлюбні відносини, не проживають однією сім`єю з вересня 2018 року, та не ведуть сумісне господарство. За цей час подружжя не здійснили реальних дій щодо збереження родинних стосунків. Сторони втратили почуття любові, між ними відсутнє взаєморозуміння. Примирення не можливе оскільки взаємної волі сторін на спільне проживання немає. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позовна заява в частині розірвання шлюбу підлягає до задоволення та розірвання шлюбу, так як подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам подружжя та неповнолітньої дитини. Відповідно до вимог ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 191 СК України за рішенням суду аліменти на утримання дитини стягуються від дня пред`явлення позову. Згідно з ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до частини першої статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Судом не встановлено, а відповідачем не надано достовірних доказів, які підтверджують, що відповідач надає у добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання дитини, відтак суд вважає що відповідач належної матеріальної допомоги позивачці на утримання дитини, яка проживає разом з нею не надає, а тому , з метою забезпечення прав дитини на матеріальне утримання, слід стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти рішенням суду. При цьому суд враховує, що між сторонами не досягнуто домовленості про участь відповідача в утриманні дитини. Відповідно до ст.7 ЗУ "Про державний бюджет на 2019 рік" установлено у 2019 році прожитковий мінімум для дитини віком дo 6 років: з 01 січня 2019 пo 30 червня - 1626 грн., з 01 липня пo 30 листопада 1699 грн., з 01 грудня - 1779 грн., а для дітей віком від 6 до 18 років з 01 січня 2019 пo 30 червня - 2027 грн., з 01 липня пo 30 листопада 2118 грн., з 01 грудня - 2218 грн. Відповідно до ст.7 ЗУ "Про державний бюджет на 2020 рік" установлено у 2020 році прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років у розмірі 1779 грн., а для дітей віком від 6 до 18 років - 2218 грн. Як зазначено у ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду аліменти присуджуються у частці від доходу або у твердій грошовій сумі. При цьому, згідно ст.184 СК України, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Оцінюючи положення статті 180 СК України щодо обов`язку батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття в контексті згаданого законодавства, суд визнає, що забезпечення дитини на рівні не менше встановленого прожиткового мінімуму є спільним обов`язком батьків, тобто матері та батька. Як визначено у статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з принципами Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року (Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року) дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. (Принцип 2). Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. (Принцип 4). Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Він повинен, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. (Принцин 6). Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Оцінюючи положення статті 180 СК України щодо обов`язку батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття в контексті згаданого законодавства, суд визнає, що забезпечення дитини на рівні встановленого прожиткового мінімуму є спільним обов`язком батьків, тобто матері та батька. Наявність інших обставин, які можуть бути враховані судом при визначенні розміру аліментів (незадовільний стан здоров`я відповідача, наявність у нього інших дітей, крім сина [PERSON] , утриманців, тощо), судом не встановлена. Враховуючи встановлені по справі обставини, та з метою забезпечення прав дитини на матеріальне утримання, суд вважає необхідним та доцільним стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дитини за рішенням суду у твердій грошовій сумі, у зв`язку з ухиленням відповідача від утримання сина в добровільному порядку, стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1059 (одна тисяча п`ятдесят дев`ять ) грн. 00 коп. , щомісячно, що не порушує вимоги ст.182 СК, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з індексацією відповідно до закону, щомісячно, починаючи з 11.09.2019 р. до повноліття дитини. Рішення суду в частині стягнення аліментів на дитину у межах суми платежу за один місяць з 11.09.2019 р. по 11.10.2019 р. - допустити до негайного виконання. Судові витрати - судовий збір підлягає до стягнення з відповідача на користь позивачки в сумі 768,40 грн. за вимогу про розірвання шлюбу та за вимогу про стягнення аліментів в прибуток державного бюджету в сумі 768,40 грн. , від сплати якого позивачка була звільнена при пред`явленні позову на підставі п.3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». На підставі вищевикладеного, ст. ст. 55, 110, 112, 115 , 180, 182, 191 СК України,

Outcome: approved