Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-29 00:00:00

28.08.2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами, якими (з урахуванням уточнення) просить: встановити факт постійного її проживання разом зі спадкодавцем - [PERSON], який помер [INFO] року, однією сім'єю більше 5 років, з 2008 року по день смерті та на час відкриття спадщини [INFO] року за адресою: [ADDRESS]; визнати за нею в порядку спадкування за заповітом та за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, право власності на 5/9 частин житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим, що нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв'язку з тим, що вона не прийняла спадщину у встановлений законом строк. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та на полягав на їх задоволенні. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнали у повному обсязі та не заперечували проти їх задоволення. Відповідач [PERSON], сповіщена належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, надала до суду письмову заяву про визнання позову та розгляд справи без її участі. У судовому засіданні були допитані свідки: [PERSON] (сусідка позивачки та спадкодавця), [PERSON] (родичка спадкодавця), та які пояснили, що дійсно [PERSON] більше 5 років, з 2008 року по день смерті [PERSON] та на час відкриття спадщини [INFO] року постійно проживала разом з ним за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] був похилого віку, часто хворів, а тривалий час був зовсім паралізований, не міг себе доглядати, вести господарство, у зв'язку з чим [PERSON] переїхала до нього та проживала разом з вітчимом, вона вела господарство, доглядала та хоронила його. Позивач та померлий мали спільний бюджет, побут, права та обов'язки. Позивач та спадкодавець проживали як донька з батьком, якими себе й вважали. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, заслухавши покази свідків, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 11.11.1991р., посвідченого нотаріально реєстр №3978, зареєстрований в реєстрі прав власності на нерухоме майно в реєстровій книзі за №60д/155 від 12.11.1991р., та свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.07.2003р., зареєстрованого в реєстрі за №3-774, [PERSON] є власником 5/9 частин житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Згідно технічного паспорту на житловий будинок, виданого 14.11.2002р. Ізмаїльським МБТІ, за вказаною адресою є житловий будинок та власником 5/9 частини цього будинку значиться [PERSON]. Як вбачається з матеріалів справи, [ADDRESS]. Дана інформація також підтверджується листом КП «Ізмаїльське МБТІ» за №1444 від 25.10.2017р. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 04.10.2014 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, [PERSON] помер [INFO] року. Після смерті [PERSON], згідно ст.1220 ЦК України, відкрилася спадщина на спадкове майно, до якого входить 5/9 частин житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Згідно заповіту від 15.09.2003р., посвідченого державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області Черненко С.М., зареєстрованого в реєстрі за №3-1117, [PERSON] заповів автомобіль [PERSON], а все інше майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що на день смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право, заповів [PERSON], [PERSON], [PERSON] - в рівних частках кожному. Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №48176466 від 22.06.2017 року заповіт чинний. Відповідач [PERSON] надав заяву до приватного нотаріуса, в якій зазначив, що спадщину він не прийняв, на спадщину не претендує, до суду звертатися не буде. [PERSON] помер 29.10.2010 року, що підтверджено свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 29.12.2010р. Осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає. Інших спадкоємців немає. Таким чином, позивач має право на спадщину за заповітом на 1/3 частину спадкового майна, а саме на 1/3 частину від 5/9 частин житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS], та на 2/3 частин від 5/9 частин вказаного житлового будинку за законом як спадкоємець четвертої черги. На звернення позивача [PERSON] до приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Головного територіального управління юстиції в Одеській області [PERSON] з приводу отримання свідоцтва про спадщину за заповітом на спадкове майно, нотаріусом листом за № 245/02-14 від 22.06.2017р. їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв'язку з тим, що їй необхідно було протягом шести місяців із дня смерті спадкодавця подати заяву про прийняття спадщини. Якщо нотаріусом відмовлено особі в оформленні права на спадщину (видачі, свідоцтва про право на спадщину), вона може звернутися до суду за захистом своїх прав відповідно до ст.16 ЦК та п. 23 ППВСУ від 30 травня 2008 N 7 (ухвала ВССУ від 11 травня 2011 року у справі N6-3629св10). Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Частиною 1 ст. 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно з ч. 2 ст. 1228 ЦК України право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним. Відповідно до ч. 1 статті 1234 ЦК України визначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Згідно ч. 1 ст. 1235 ЦК України встановлено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 256 ЦПК України розгляд справ про встановлення факту віднесено до компетенції суду. Згідно ч.2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до вимог ч.1 ст. 259 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. За позицією Верховного Суду України, викладеною в абз.2 п.2 постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» за №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Встановлення факту проживання позивача разом зі спадкодавцем - вітчимом [PERSON], який помер [INFO] року, однією сім'єю більше 5 років, з 2008 року та на час відкриття спадщини [INFO] року за адресою: [ADDRESS], необхідно [PERSON] для подальшої реалізації спадкового права після смерті [PERSON] Так, факт проживання [PERSON] разом зі спадкодавцем, вітчимом [PERSON], який помер [INFO] року, однією сім'єю більше 5 років, з 2008 року та на час відкриття спадщини [INFO] року за адресою: [ADDRESS].3, підтверджують допитані в судовому засіданні свідки та зібрані у справі докази, їх належна оцінка. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, судом встановлено, що позивач, який є спадкоємцем за законом, проживав разом зі спадкодавцем [PERSON], який помер [INFO] року, однією сім'єю більше 5 років, з 2008 року та на час відкриття спадщини [INFO] року за адресою: [ADDRESS]., осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині після смерті спадкодавця немає, інші спадкоємці спадщину не прийняли та не претендують на неї, з огляду на встановлене позивач обґрунтовано вимагає визнання за ним права власності на спадкову власність. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved