Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із зазначеною позовною заявою, яка була уточнена 12.06.2015 року, посилаючись на те, що з 18.03.2000 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 28.10.2008 року зазначений шлюб було розірвано. 15.11.2001 року позивачем за особисті кошти було придбано житловий будинок [ADDRESS]. У вказаному будинку зареєстровано четверо осіб: [PERSON] (позивач), [PERSON] (відповідач), [PERSON] (син позивачки від першого шлюбу), [PERSON] (син позивача та відповідача). Позивач зазначає, що наприкінці 2008 року відповідач вигнав її із сином від першого шлюбу з власної оселі та заборонив заходити до неї. Протягом 2009-2013 років [PERSON] неодноразово намагалася вселитися в свій будинок, але відповідач не впускав її навіть на подвір'я. Згодом він завів у дворі будинку велику собаку і позивачка повністю була позбавлена можливості зайти до власної оселі. Позивач зверталась із заявами до Чугуївського РВ ГУМВС України та просила про захист своїх прав і законних інтересів, але кожного разу отримувала відповіді про те, що в діях відповідача немає складу злочину. Тільки у 2014 році заяву позивача до органів міліції було внесено до ЄРДР та порушено кримінальне провадження №12014220440001531 за фактом самоправства [PERSON] відносно неї (ст. 356 КК України). Слідство триває. [PERSON] звертає увагу, що у судових засіданнях та у позовних заявах [PERSON] дозволяє собі висловлювати дуже образливі для неї речі, які не відповідають дійсності, а саме: «з моменту розірвання шлюбу [PERSON] зовсім не цікавиться життям свого рідного сина, не кажучи вже про надання матеріальної допомоги на його утримання» (арк. 2 позовної заяви [PERSON], абз. 4, справа №636/857/15-ц). Ці твердження є недійними, оскільки спільний син сторін - [PERSON], 1999 року народження, зареєстрований з 30.01.2002 року та постійно мешкає у належному позивачці до 2014 року житловому будинку. Крім того, [PERSON] постійно сплачує на користь відповідача аліменти на утримання сина. Відповідач повністю позбавив її можливості спілкування з дитиною, а також категорично настроює сина проти матері, сповіщаючи останньому неправдиві факти, ображаючі честь та гідність. Крім зазначеного, позивачка стверджує, що відповідач дозволяє собі у позовних заявах висловлювання: «...відповідачка, нехтуючи своїми материнськими обов'язками, покинула свого сина та проживає окремо. Через свій аморальний спосіб життя [PERSON] ніяким чином не приймала участі в утриманні будинку, бо постійно пиячила та гуляла» (справа №636/1098/15-ц, арк. 2 абз.1 позовної заяви [PERSON]), при цьому позивачка ніколи не знаходилась на обліку у відповідних спеціалізованих закладах та не зловживала спиртними напоями. 04.02.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав. Позивач вважає, що саме подання позову про позбавлення батьківських прав принижує її честь та гідність. Вказані дії відповідача направлені суто на її образу та спрямовані на те, щоб максимально перешкоджати їй спілкуватися з сином. На думку [PERSON], саме під впливом батька, їх спільний син у суді надав свідчення які висловлюють позицію стосовно неї і саме на підставі цього судом було винесено помилкове рішення про позбавлення її батьківських прав. Зазначені дії відповідача спричиняють [PERSON] важкі душевні страждання, принижують її як особистість, впливають на її психологічний стан як жінки, так і матері., відбуваючись на очах спільної дитини. На думку позивача, все викладене прямо вказує на те, що відповідач грубо порушує дії ст. 297 ЦК України, ображаючи гідність та честь позивачки, причиняючи їй душевні страждання та моральну шкоду. Честь та гідність позивачки порушена шляхом поширення недостовірної інформації, яка нічим не підтверджена та викладена недостовірно, у зв'язку з чим, [PERSON] посилаючись на ст. ст. 275-280, 277, 297, 1167 ЦК України, ст. ст. 3 та 32 Конституції України і просить суд встановити право на повагу до її гідності і честі шляхом зобов'язання відповідача спростувати неправдиві відомості про її життя та принести публічне вибачення за зазначені дії, крім того стягнути з відповідача на її користь 10 000 грн., як компенсацію за спричинену моральну шкоду та понесені і документально підтверджені витрати щодо сплати судового збору (а.с.24-26). В судовому засідання позивачка та її представник повністю підтримали заявлені вимоги та просили суд їх задовольнити, посилаючись на те, що рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області від 09.07.2015 року рішення Чугуївського суду Харківської області від 26.05.2015 року про позбавлення позивачку батьківських прав було скасоване. Відповідач та його представник проти заявленого позову категорично заперечували, надали суду письмові заперечення (а.с. 35-39, 63-64). Пояснили, що позивачка посилається як на підставу своїх вимог, на позовні заяви, що подавав відповідач в інших судових процесах та на його пояснення, надані під час інших судових засідань. Але вся ця інформація повідомлялася як підстава позову, стосувалася його предмету та була доказом у справі, а відтак не може бути підставою для захисту честі та гідності. Має місце лише реалізація відповідачем права на доступ до правосуддя, а не поширення недостовірної інформації. Підстави для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності відсутні, оскільки відсутній сам юридичний склад правопорушення. Позивачка не надала суду жодного належного та допустимого доказу заподіяння їй моральної шкоди, не зазначила в чому вона полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди, як і не вказала якими доказами це підтверджується. Допитаний судом свідок [PERSON] пояснила суду що в 2008 році позивачка з власної ініціативи виїхала зі свого будинку, залишивши спільного сина мешкати з відповідачем. Суд вислухавши сторони та їх представників, свідка, дослідивши матеріали справи приходить до наступного: У відповідності зі ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 11 зазначеного кодексу наголошує, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Стаття 61 ч. 1 ЦПК України зазначає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено та не оспорюється учасниками процесу те, що сторони по справі дійсно знаходились у шлюбі з 18.03.2000 року, який 28.10.2008 року було розірвано на підставі рішення Чугуївського міського суду Харківської області по справі №2-2139-08 від 28.10.2008 року. Під час перебування у вищезазначеному шлюбі, 15.11.2001 року, відповідачка придбала у власність за 18 500 грн. житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Даний факт підтверджується Договором купівлі-продажу від 15.11.2001 року № 2166 (а.с.5). Довідкою Кам'яноярузької сільської ради №128 від 29.04.2011 року підтверджується факт реєстрації у житловому будинку за вищезазначеною адресою [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.6). -2- Згідно доданих до матеріалів справи квитанцій, [PERSON] сплачує на користь [PERSON] аліменти на утримання їх спільного сина [PERSON] (а.с.7-10). Відповідно до Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 01.03.2015 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON], який діє в інтересах неповнолітнього [PERSON].а, третя особа - Орган опіки і піклування Кам'яноярузької сільської ради Чугуївського району Харківської області, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення, позов задоволено частково, [PERSON] вселена до будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.11-12). [PERSON] було подано позов до [PERSON] про стягнення витрат на благоустрій та ремонт житлового будинку (а.с.15-16). Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 16.06.2015 року у задоволення даного позову відмовлено, а рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 31.08.2015 року зазначене рішення було змінено в частині виключення з мотивувальної частини рішення посилання суду про застосування строків позовної давності. Також Чугуївським міським судом Харківської області розглянуто позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав (а.с.13,14), яку було задоволено, але рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 09.07.2015 року зазначене рішення було скасоване та в позові [PERSON] було відмовлено (а.с.65-69) . [PERSON] звертає увагу суду на те, що у судових засіданнях та у позовних заявах [PERSON] дозволяє собі висловлювати дуже образливі для неї речі, які не відповідають дійсності, що на її думку є образою її честі та гідності, приносить їй важкі душевні страждання, принижують її як особистість, впливають на її психологічний стан як жінки, так і матері. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У відповідності зі ст.ст. 3, 28 Конституції України, ст. 289 ЦК України - людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в державі найвищою соціальною цінністю. Кожен має право на повагу до своєї гідності. Фізична особа має право на особисту недоторканість. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню. Статті 297 та 299 ЦК України гарантують право фізичної особи на звернення до суду з позовом про захист її гідності, честі та репутації. У відповідності зі ст. 16 ЦК України кожна особа дійсно має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому способами захисту цивільних прав та інтересів зокрема можуть бути і відшкодування моральної шкоди. У відповідності з ППВСУ від 27.02.2009 року за №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» п. 6 - позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права. Пункт 14 зазначеної Постанови зобов'язує суд звертати увагу на те в якій спосіб була поширена інформація, що порушує особисті немайнові права позивача, яка саме інформація поширена відповідачем, із зазначенням часу, способу й осіб, яким така інформація повідомлена, інші обставини, які мають юридичне значення, посилання на докази, що підтверджують кожну з таких обставин, а також зазначення способу захисту, в який позивач бажає захистити своє порушене право. Позивачка звернулась до суду з вищезазначеними вимогами і вважала, що її честь та гідність були порушені діями відповідача, які знайшли своє вираження в тому, що останній в позовних заявах та в судових засіданнях дозволяє собі ображати позивачку, посилаючись на те, що вона не цікавиться життям свого сина, не надає матеріальної допомоги на його утримання, веде аморальний спосіб життя, пиячить та гуляє, все це принижує її честь та гідність, крім того, завдає важкі душевні страждання, а як наслідок спричинили їй моральну шкоду. Суд не може погодитися з такими твердженнями позивачки та її представника, оскільки у відповідності зі ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Пункт 18 ППВСУ від 27.02.2009 року за №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначає, що позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації і повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Позивачка не надала суду жодних доказів які б підтверджували факт поширення відповідачем образливої інформації, а також те, що внаслідок цього були порушені її особисті немайнові права. Крім того, у відповідності зі п. 17 ППВСУ від 27.02.2009 року за №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» - у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, для яких законом установлено інший порядок оскарження. Інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Суд вважає, що інформація, яка зазначалася відповідачем у позовних заявах та в документах доданих до позову і адресованих суду, на яки посилається позивачка, не може бути підставою для захисту її гідності, честі чи репутації, оскільки ця інформація була визначена підставою пред'явлених позовів і стосується їх предметів, була доказом у справах, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Позови, на які посилається [PERSON] вже розглядалися судом, наведена в них та доданих документах інформація була доказом у справах та оцінювалась судом при ухваленні судових рішень, нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога [PERSON] по суті означає вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутих справах. А відтак вимоги позивачки в цій частині задоволенню не підлягають. У відповідності з п. 27 ППВСУ від 27.02.2009 року за №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» - способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути також і вимоги про відшкодування моральної шкоди, -3- заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Суд, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, повинен враховувати роз'яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з відповідними змінами). Стаття 23 ЦК України вказує на те, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому моральна шкода полягає зокрема і у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її родини чи близьких родичів; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Пункт 3 ППВСУ від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з відповідними змінами) вказує на те, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. З пункту 4 зазначеної постанови слідує, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, передбачені в статті 1167 ЦК України, де зазначено, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Зі змісту вказаної статті слідує, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Зі статті 60 ЦПК України слідує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Частина 2 цієї статті наголошує, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які брали участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, передбачено частинами 2-4 цієї статті. [PERSON], звертаючись до суду з вимогами щодо стягнення з відповідача моральної шкоди не надала суду жодного належного і допустимого доказу заподіяння їй відповідачем такої шкоди, не підтвердила її наявність, протиправність діяння відповідача та причинний зв'язок між шкодою, протиправним діянням та виною [PERSON] в її заподіянні. Належним чином позивачкою не доведено суду в чому полягає така шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань [PERSON] виходила визначаючи її розмір. Сам факт звернення відповідача до суду з вищезазначеними позовами не свідчить про безумовне спричинення позивачці моральної шкоди. Вимоги [PERSON] щодо стягнення з відповідача на її користь 10 000 грн., як компенсацію за спричинену моральну шкоду теж підлягають залишенню без задоволення на підставі вище приведеного, оскільки є похідними від вимог про захист честі і гідності, в задоволенні яких позивачці теж було відмовлено. Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, ретельно дослідивши обставини справи та надані сторонами докази, суд вважає за необхідне відмовити позивачці в задоволенні її вимог за необгрунтованністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed