Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди матері, в якому просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON], [INFO], за кордон у супроводі батька [PERSON] до Турецької Республіки у період з 01.08.2019 року по 30.09.2019 року, без згоди матері [PERSON]. В обгрунтування позову посилається на те, що 12.09.2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову № 1 Харківського міського управління юстиції юстиції було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб. У шлюбі народилась дитина - [PERSON], [INFO]. Дитина проживає разом з батьком. З травня 2018 року подружжя проживає окремо, спільне господарство не ведеться, дитина проживає разом із батьком. позивачем було подано позов до відповідача про розірвання шлюбу. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2018 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Позивачем самостійно, без участі відповідача, створюються необхідні умови для проживання, розвитку, навчання, лікування й відпочинку дитини. Позивач звернувся з позовом до Ленінського районного суду м. Харкова про визначення з ним місця проживання дитини. У справі було отримано висновок департаменту служб у справах дітей щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом з батьком, [PERSON]. Позивач звернувся до відповідача з питання надання згоди про виїзд сина за кордон ще у травні 2018 року, однак отримав не обґрунтовану відмову. Позивачу довелось розірвати договір на надання туристичних послуг та були втрачені грошові кошти, сплачені за туристичні путівки. Син позивача позбавлений можливості через нехтування відповідачем батьківськими обв'язками поїхати за кордон на відпочинок та оздоровлення, у зв'язку з чим позивач змушений був звернутись до суду. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2018 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено та надано дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON] до Арабської Республіки Єгипет у період з 01.08.2018 року по 30.11.2018 року без згоди матері. Однак, відповідачем було подано апеляційну скаргу на вказане рішення. Апеляційну скаргу [PERSON] було залишено без задоволення, постановою Харківського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року. Повний текст рішення позивач зміг отримати лише через 5 днів. Апеляційне оскарження рішення фактично унеможливило реалізацію вказаного рішення позивачем. В подальшому позивач звернувся до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд кордон дитини [PERSON] в Туреччину в період з 01.08.2019 року по 30.09.2019 року у супроводі батька. В усній формі отримав відмову, у зв'язку з чим змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Позивач та представник позивача - адвокат Чайковська А.В. в судове засідання не з'явились, в поданій до суду заяві просили розглядати справу за їх відсутності, просили позов задовольнити. Також просили не розглядати питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про день та час судового засідання була повідомлена належним чином, в поданій до суду заяві просила розглядати справу за її відсутності. Суд, вивчивши матеріали справи та надані докази приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO], батьками якого в свідоцтві про народження записані: батько: [PERSON], мати: [PERSON] (а.с.3). Сторони перебували у шлюбі, який рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2018 року розірвано (а.с.13). Відповідно висновку департаменту служб у справах дітей щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом з батьком, [PERSON] від 23.10.2018 року - визначено місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO]. разом з батьком [PERSON] (а.с. 31-32). Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2018 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено та надано дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON] до Арабської Республіки Єгипет у період з 01.08.2018 року по 30.11.2018 року без згоди матері (а.с. 24-25), яке постановою Харківського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року залишено без змін (а.с. 26-28). Відповідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб [PERSON], [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] разом з батьком [PERSON], [INFO] (а.с. 24). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Пунктом 3 Правил перетинання державного контролю передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Пунктом 4 зазначених Правил передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 6 Закону України "Про охорону дитинства", ст.ст.17,31 Конвенції про права дитини визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров'я. Ст.10 Конвенції про права дитини передбачає право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Відповідно до ст.12 Закону України "Про охорону дитинства", на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Суд вбачає, що не надання дозволу на виїзд [PERSON], [INFO], за кордон в супроводі батька порушує його права та інтереси. Згідно ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. У відповідності до ч. 2, ч. 3 ст. 150 цього ж кодексу батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку, що бажання позивача отримати дозвіл на виїзд сина за кордон повністю узгоджується з його правами та обов'язками, покладеними на нього Сімейним кодексом України, тому суд не вбачає жодних обставин, що обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини за кордон і вважає, що це буде відповідати інтересам малолітньої дитини. Також, беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітнього [PERSON], [INFO], за межі України для тимчасового перебування, а також враховуючи те, що тимчасовий виїзд дитини за кордон відповідає його інтересам, і відсутні об'єктивні підстави для відмови відповідача у наданні позивачу дозволу на виїзд дитини за кордон, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог. При цьому суд не погоджується з доводами відповідача про необхідність закрити провадження по даній справі через відсутність будь-якого спору з приводу надання дозволу на виїзд дитини, оскільки на підтвердження наявності такого спору свідчать докази, що надані позивачем. Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України - у разі задоволення позову судові витрати слід покласти на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved