Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-27 00:00:00

19.01.2018 року позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовними вимогами, якими просять суд: встановити факт родинного зв'язку між [PERSON] та [PERSON] як дочки та батька; визнати за ними в порядку спадкування після смерті батька [PERSON], померлого [INFO], право власності на земельну ділянку (за кожною по 1/2 частині) площею 5,07 гектарів, яка розташована на території Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (Державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданий 17.04.2001 року Бросківською сільською Радою народних депутатів, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за ОД№10-03-85). Свої вимоги мотивують тим, що державним нотаріусом їм відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 5,07 гектарів, яка розташована на території Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, у зв'язку із тим, що вказана земельна ділянка належала померлій [INFO] [PERSON], одним із спадкоємців після якої за законом на частку земельної ділянки був її чоловік [PERSON], який прийняв спадщину, але не оформив свої спадкові права, та у зв'язку з розбіжністю у написанні прізвищ спадкодавця [PERSON] та спадкоємниці [PERSON] Представник позивачів сповіщений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні та просив розглянути справу за його відсутності. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], сповіщені належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, надали до суду письмові заяви про визнання позову, в якому також підтвердили факт того, що померлий [PERSON] є батьком [PERSON]. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого 17.04.2001 року Бросківською сільською Радою народних депутатів, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за ОД№10-03-85, [PERSON] належала земельна ділянка площею 5,07 гектарів, яка розташована на території Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вказане також підтверджено листом Міськрайонного управління у Ізмаїльському районі та м. Ізмаїлі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 16.01.2018 року за №1/156-18. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 05.08.2005 року, виданого Виконкомом Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, [PERSON] померла [INFO] Після смерті [PERSON], згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить земельна ділянка площею 5,07 гектарів, яка розташована на території Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. За життя [PERSON] заповіт не залишала, що підтверджено довідкою виконавчого комітету Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області за №1181 від 22.07.2014р. та Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №19192714 від 28.03.2009р., згідно якої інформація про заповіт від імені [PERSON] відсутня. Спадкоємцями за законом першої черги після смерті [PERSON] відповідно до ст.1261 ЦК України, стали: її чоловік [PERSON], підтверджено свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] від 24.03.2009р., який спадщину прийняв фактично, оскільки на день смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, та протягом шести місяців, проживав та був зареєстрований разом зі спадкодавцем за однією адресою, що підтверджено довідкою виконавчого комітету Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області за №1181 від 22.07.2014р.; та діти: дочка [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 04.01.1975р., дочка [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 20.08.1958р. та свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 23.10.1977р.; син [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 04.03.2009р.; син [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 30.05.1955р.; син [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 18.02.1970р., які від спадщини після матері відмовилися. Таким чином, чоловік померлої [PERSON] - [PERSON] є одним спадкоємцем на спадкове майно. Але за життя [PERSON] своє право на спадщину юридично не оформив, до нотаріуса не звертався та свідоцтво про право на спадщину йому не видавалося. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 12.03.2013 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, [PERSON] помер [INFO]. Після смерті [PERSON], згідно ст.1220 ЦК України, відкрилася спадщина на спадкове майно, зокрема на земельну ділянку площею 5,07 гектарів, яка розташована на території Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно заповіту від 10.06.2009р., посвідченого секретарем Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, зареєстрованого в реєстрі за №27, [PERSON] земельну ділянку площею 5,07 га, яка розташована на території Бросківської сільської ради, заповів: 3,07 га доньці [PERSON]; 1 га - сину [PERSON]; 1 га - дочці [PERSON] При цьому у заповіті не визначено дольове вираження частин вказаної земельної ділянки, які спадкодавець мав бажання заповісти спадкоємцям ,що робить неможливим виконання заповіту в цій частині. Позивач [PERSON]спадщину після батька прийняла фактично, оскільки на день смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, та протягом шести місяців, проживала та була зареєстрована разом зі спадкодавцем за однією адресою, що підтверджено довідкою виконавчого комітету Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області за №1710 від 08.07.2014р. Позивач [PERSON] спадщину після смерті батька прийняла, оскільки в установлений законом шестимісячний строк звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, що підтверджується копією відповідної заяви, наявної у матеріалах справи. Син [PERSON], як спадкоємець за заповітом на 1 га земельної ділянки площею 5,07 га, яка розташована на території Бросківської сільської ради, спадщину не прийняв, оскільки на момент смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, та протягом шести місяців не проживав разом із спадкодавцем за однією адресою, заяву про прийняття спадщину у встановлений законом строк до нотаріуса не подавав. Осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає. Інших спадкоємців немає. 16.12.2017р. позивачі звернулися до державного нотаріуса Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Листом державного нотаріуса Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області за №1627/02-14 від 16.12.2017р. позивачам було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом у зв'язку з тим, що вказана земельна ділянка належала померлій [PERSON] на підставі виданого уповноваженим органом 17.04.2001р. Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за ОД№10-03-85. Одним із спадкоємців за законом після [PERSON] був її чоловік [PERSON], але на частку вищевказаної земельної ділянки, а в своєму заповіті він заповідав всю земельну ділянку. При цьому земельна ділянка заповідана із вказанням не часток, а із вказанням кількості гектарів на користь спадкоємців. Так як у заповіті від імені [PERSON] вказано, що майна він заповідає дочці [PERSON], то встановлено невідповідність у написанні прізвища: у свідоцтві про смерть прізвище спадкодавця вказане «Бєлокуренко», у паспорті громадянина України його дочки [PERSON] її прізвище вказане «Білокуренко». Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 293 ЦПК України розгляд справ про встановлення факту віднесено до компетенції суду. Згідно п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, що мають юридичне значення. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. У п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №15 від 25.05.1998 року) «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що відповідно до п.1 ст.273 ЦПК суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв'язку із втратою годувальника. Суд вважає, що дослідженими в судовому засіданні доказами (свідоцтва про народження сторін, довідки виконавчого комітету Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області за №1710 від 08.07.2014р. та за №1181 від 22.07.2014р., заповіт), їх належної оцінки, встановлена наявність підстав для визнання факту родинного зв'язку між [PERSON], [INFO], та [PERSON], який помер [INFO], а саме факту того, що [PERSON] є батьком [PERSON]. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 81 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved