Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-08 00:00:00

17.12.2015 року Татарбунарська районна державна адміністрація Одеської області звернулась до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на слідуючі обставини. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітніх дітей [PERSON], 2004 року народження та [PERSON], 2005 року народження, які з 2011 року по 2013 рік перебували в Тузлівському НВК «Школа-інтернат» за заявою матері. З серпня 2013 року дітей влаштовано до Тарутинського притулку для дітей, в зв'язку зі складними життєвими обставинами також за заявою матері. В червні 2014 року на літні канікули відповідачка [PERSON] забрала дітей в свою родину, оскільки вона покращила житлово-побутові умови проживання, працювала по найму, на той час характеризувалася за місцем проживання задовільно. Але вже з вересня 2014 року, за клопотанням Жовтоярської сільської ради Татарбунарського району, дітей знову влаштовано до Тарутинського центру соціально-психологічної реабілітації дітей, в зв'язку зі складними життєвими обставинами. Посилаючись на те, що за час перебування дітей в Тарутинському центрі соціально-психологічної реабілітації дітей батьки жодного разу не відвідали їх, відповідачка [PERSON] проживає на території Жовтоярської сільської ради без реєстрації, власного житла не має, постійного місця проживання не має, веде бродячий та аморальний спосіб життя, за місцем проживання характеризується негативно, офіційно не працює, зловживає алкогольними напоями, а батько дітей - [PERSON], який мешкає в селі Новопетрівка Великомихайлівського району Одеської області з 2005 року ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не займається утриманням та вихованням дітей, не цікавиться їх долею та життям, позивач просить позбавити батьківських прав відповідачів по справі відносно вказаних дітей, стягнувши з них аліменти на утримання дітей до досягнення ними повноліття на користь опікуна, прийомних батьків, батьків-вихователів або закладу, де будуть утримуватись діти. Прокурор Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Кайкуліна І.О. та представник позивача - служби у справах дітей Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області Данільченко О.П. підтримали вимоги позову в повному обсязі, що підтверджується наданими до суду заявами (а.с.59, 62 ). Представник опікунської ради при виконавчому комітеті Жовтоярської сільської ради Татарбунарського району Одеської області в судове засідання не з'явився, але надав до суду копію протоколу №1 від 15.02.2016 року засідання опікунської ради при виконавчому комітеті Жовтоярської сільської ради Татарбунарського району Одеської області про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачку [PERSON] щодо її малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], а також заяву про слухання справи у його відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечував (а.с.44-46). Представник опікунської ради при виконавчому комітеті Новопетрівської сільської ради Великомихайлівського району Одеської області в судові засідання неодноразово не з'явився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце слухання справи (а.с.46,60). Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надавши до суду заяву про слухання справи у її відсутність, позовні вимоги визнала (а.с.33). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, але до суду надійшла його заява від 02.03.2016 року, написана ним власноручно в присутності головного спеціаліста сектору опіки та піклування служби у справах дітей Великомихайлівської районної державної адміністрації Бурлакової І.Л., згідно якої відповідач дав свою згоду на позбавлення його батьківських прав відносно своїх малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON].(а.с.56). Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Крім того, відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що визнання позову відповідачами не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, є безумовним, а тому позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст.19 Конвенції про права дитини, держави - учасниці зобов'язані вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Відповідно до п.9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до п.2 ч.1 статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України в п.п.15, 16 постанови від 30 березня 2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив судам, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Виходячи зі ст.18 Конвенції з прав дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Європейський суд з прав людини у справі "Савіни проти України" (заява № 39948/06), зокрема у пункті 49 зазначив, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Частиною 1 статті12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. При цьому, судом встановлено, що згідно копій свідоцтв про народження, відповідно, серії [NUMBER] від 06.12.2005 року, серії [NUMBER] від 17.03.2004 року /а.с.6-7/, відповідачі по справі є батьками дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Із копії рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 12.12.2005 року (а.с.16) видно, що шлюб між [PERSON], 1987 року народження та [PERSON], 1983 року народження був розірваний. З актів обстеження умов проживання (а.с.8,10) від 11.09.2014 року вбачається, що [PERSON] проживала по [ADDRESS], за другим актом по [ADDRESS]. Будинок (тимчасове невласне житло) знаходиться в аварійному стані, стелі в кімнатах пошкоджені, пошкоджене пічне опалення, електроенергія відключена, санітарно-гігієнічні умови незадовільні. [PERSON] не виконує належним чином своїх обов'язків по відношенню до своїх дітей, схильна до вживання спиртних напоїв, веде аморальний спосіб життя, ніде не працює. На протязі літнього періоду діти фактично перебували без нагляду матері. З акту обстеження умов проживання від 28.10.2015 року (а.с.11) вбачається, що [PERSON], на даний час проживає в будинку тещі по [ADDRESS] з дружиною - [PERSON] та дітьми: [PERSON], 2006 року народження та [PERSON], 2011 року народження. Будинок, в якому проживає сім'я, не газифікований, знаходиться в належному стані, тримають підсобне господарство, продукти харчування, дитячі та побутові речі в достатній кількості, присадибна ділянка обробляється. З копії характеристики №596/02-13, виданої Новопетрівською сільською радою Великомихайлівського району Одеської області від 28.10.2015 року (а.с.13) вбачається, що [PERSON] з 12 грудня 2008 року проживає на території Новопетрівської сільської ради Великомихайлівського району, на даний час проживає в будинку тещі по [ADDRESS]. Одружений, має двох малолітній дітей: [PERSON], 2006 року народження, [PERSON], 2011 року народження, за місцем проживання характеризується задовільно. Копією характеристики №731, виданої Жовтоярською сільською радою Татарбунарського району Одеської області від 14.12.2015 року (а.с.14) підтверджується, що [PERSON], [INFO] на території сільської ради проживає без реєстрації, на теперішній час власного житла не має, періодично працює за наймом без оформлення трудових відносин, зарекомендувала себе з негативної сторони, має двох доньок - [PERSON], 2005 року народження та [PERSON], 2004 року народження. Діти з 2011 року по 2013 рік перебували в Тузлівському НВК, де матір'ю відвідувалися дуже рідко, в 2014 році були влаштовані до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей в смт. Таритуне Одеської області. Під час перебування в сім'ї на літніх канікулах 2014 року не мали постійного місця проживання, мати залишала дітей на бабусю, яка проживає з співмешканцем в с. Маразліївка Татарбунарського району Одеської області, але через деякий час співмешканець бабусі не дозволив дітям проживати в його будинку. Діти постійно залишалися без нагляду матері, жили в аварійному будинку у знайомого бабусі, після чого знову були влаштовані до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей в смт. Тарутине Одеської област, де по даний час перебувають. Із повідомлення, виданого Татарбунарським РВ ГУМВС в Одеській області за №71/1/1908 від 11.03.2014 року (а.с.18) видно, що [PERSON] притягувалась до адміністративної відповідальності за ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до своїх малолітніх дітей. Відповідно, відносно неї був складений адміністративний протокол №0017074 від 07.03.2014 року за ст.184 ч.1 КпАП України. З висновку органу опіки та піклування Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області за №01-30/3287 від 15.12.2015 року (а.с.5) слідує, що Татарбунарська райдержадміністрація, як орган опіки та піклування, в інтересах дітей, вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON], 1983 року народження та [PERSON], 1987 року народження, відносно їх малолітніх дітей [PERSON], 2004 року народження та [PERSON], 2005 року народження. Аналогічний висновок від 15.02.2016 року опікунської ради при виконавчому комітеті Жовтоярської сільської ради Татарбунарського району Одеської області (а.с.45-46) щодо відповідачки [PERSON] Як вбачається з довідки №78 від 01.12.2015 року, виданої Центром соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Тарутинської районної державної адміністрації (а.с.12), малолітні діти [PERSON], 2004 року народження та [PERSON], 2005 року народження влаштовані до закладу 27.08.2014 року, де перебувають по теперішній час. За час перебування дітей у закладі, мати [PERSON] та батько [PERSON] жодного разу не відвідали дітей, не цікавилися їх життям, здоров'ям, розвитком, не спілкувалися з доньками навіть в телефонному режимі. З висновку Великомихайлівської районної державної адміністрації, як органу опіки та піклування № 01/01-29/203 від 03.03.2016 року (а.с.58) слідує, що Великомихайлівська районна державна адміністрація, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON], 1983 року народження по відношенню до його малолітніх дітей [PERSON], 2005 року народження та [PERSON], 2004 року народження, враховуючи що останній не має фізичної та фінансової змоги та бажання забрати малолітніх [PERSON] та [PERSON] в свою сім'ю, тим більш, що діти його не пам'ятають і контакту з ними він не підтримує, про що повідомив службу особисто. На підтвердження своїх слів, написав власноруч заяву про згоду на позбавлення його батьківських прав щодо вказаних дітей. Таким чином, в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON], як батьки малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] свідомо ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків щодо виховання та утримання дітей. При цьому, мати дітей - [PERSON] веде аморальний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, не має постійного місця проживання та роботи, не піклується про дітей, не цікавиться їх життям, здоров'ям та розвитком, а батько - [PERSON], хоча й характеризується за місцем проживання посередньо, не займається утриманням та вихованням доньок, вже тривалий час не цікавиться їх долею та життям. З 27.08.2014 року по теперішній час діти знаходяться в Центрі соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Тарутинської районної державної адміністрації. За весь період перебування дітей у центрі, відповідачі жодного разу не відвідали дітей, не цікавилися їх життям, здоров'ям, розвитком, не спілкувалися з доньками навіть в телефонному режимі. Стаття 150 Сімейного кодексу України передбачає права і обов'язки батьків виховувати своїх дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, здобуття освіти, готувати їх до самостійного життя. Згідно ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Це означає, що мати чи батько вважаються такими, що ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків, якщо вони за станом свого психічного здоров'я усвідомлюють значення своїх дій та можуть керувати ними, а також якщо вони мають юридичну і фактичну можливість до вчинення відповідних дій, які становлять зміст батьківського обов'язку. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Таким правом відповідачі не користуються, самоусунувшись від нього. Ухилення від виконання юридичного обов'язку, це завжди акт свідомої поведінки, оскільки відповідачі мають реальну можливість виконати його, але не вчиняють відповідних дій, вони взагалі не спілкуються з доньками, не проявляють до них щонайменшої батьківської турботи без поважних причин, тобто свідомо нехтують своїми батьківським обов'язками. На підставі викладеного, з урахуванням всіх обставин справи, провівши ретельний аналіз можливих наслідків запропонованого заходу, виходячи з найкращих інтересів дітей, приймаючи до уваги висновки органу опіки та піклування Татарбунарської райдержадміністрації Одеської області (а.с.5) та Великомихайлівської районної державної адміністрації (а.с.58) щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідачів, за наявності заяв останніх про визнання позову та надання особистої згоди на позбавлення їх батьківських прав щодо вказаних дітей (а.с.33,56), суд вважає можливим позбавити батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно їх малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], задовольнивши вимоги позову в цій частині. При цьому, особа, позбавлена батьківських прав, відповідно до ст.166 СК України, втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов'язків щодо її виховання; перестає бути законним представником дитини; втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім'ям з дітьми; не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов'язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Разом з тим, згідно ч.2 вказаної статті, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Відповідно до вимог ст.ст.180,181 Сімейного Кодексу України [PERSON] та [PERSON] зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів аліменти на утримання дітей, з урахуванням вимог ст.182 Сімейного Кодексу України, в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, на користь опікуна, прийомних батьків, батьків-вихователів або закладу, де будуть утримуватись діти до повноліття старшої дитини, далі - за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття, відповідно до ч.3 ст.183 СК України. Тому, вимоги позову в цій частині також підлягають задоволенню. Відповідно до ст.191 Сімейного Кодексу України аліменти на дітей присуджуються за рішенням суду з дня пред'явлення позову, тобто у даному випадку з 17.12.2015 року. Крім того, відповідно до ст.ст.81, 88 ЦПК України з відповідачів підлягають стягненню на користь держави судові витрати, від оплати яких, згідно закону, звільнено позивача при подачі позову.

Outcome: approved