Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

13.01.2014 р. позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON], в якому просить шлюб між сторонами розірвати та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі позову і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування даних вимог позивачка посилається на те, що подружнє життя з відповідачем не склалося, тривалий час сторони проживають окремо, не підтримують шлюбних стосунків, не ведуть спільного господарства. Дитина фактично знаходиться на повному утриманні позивачки, відповідач ухиляється від обов'язку утримувати дитину, матеріальну допомогу не надає. Також позивачка зазначає, що подальше збереження сім'ї та примирення між сторонами не можливе, шлюб існує формально, спору про поділ майна та місце проживання дитини немає. Просить шлюб між сторонами розірвати, залишити позивачці прізвище «[PERSON]», стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дитини. В судове засідання позивачка не з`явилася. 25.02.2014 року подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності в якій зазначила, що проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Про причини своєї неявки суд до відома не поставив. Враховуючи положення ст. 224 ЦПК України та позицію позивачки, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача, ухваливши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 13.10.2006 року сторони [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб видане відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції в м. Києві від 13.10.2006 року [NUMBER], актовий запис № 1909 (а.с. 13). Сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбні стосунки, примирення між ними не можливе і подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, оскільки їх шлюб носить формальний характер. Згідно ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Враховуючи обставини наведені вище, суд вважає за необхідне задовольнити вимогу [PERSON] про розірвання шлюбу, оскільки прийшов до висновку про те, що сім`я сторін розпалася повністю, примирення між ними не можливе і подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки. Відповідно о ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем вбо відновити своє дошлюбне прізвище. Виходячи з цього, враховуючи прохання позивачки після розірвання шлюбу іменуватися прізвищем «[PERSON]», суд вважає за можливе задовольнити вимогу позивачки щодо залишення їй прізвища «[PERSON]» після розірвання шлюбу. Судом також встановлено, що від шлюбу подружжя має неповнолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження від 13 квітня 2007 року [NUMBER], актовий запис №852 (а.с. 12). Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Водночас відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Судом встановлено, що на час розгляду справи дитина проживає з матір'ю [PERSON] та знаходиться на повному її утриманні. Відповідач ухиляється від утримання дитини, матеріальну допомогу в грошовій чи натуральній формі не надає. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Таким чином, враховуючи, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої [PERSON], всі витрати несе позивачка, а відповідно до вимог закону сторони нарівні зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття та створювати для них необхідні передумови для розвитку і забезпечення організації їх життя, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог [PERSON] і в частині стягнення з відповідача аліментів. При цьому згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частина 2 цієї ж статті визначає, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Постановою Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз'яснено, що відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України "Про виконавче провадження" розмір аліментів не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Враховуючи наведені вище обставини, а також положення, зокрема, ч. 2 ст. 182, ст.191 СК України, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] в частині стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] в розмірі 1/4 частини від доходу відповідача щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13.01.2014 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 243,60 грн. судового збору оплачених позивачкою з позовних вимог про розірвання шлюбу. Крім цього, з урахуванням того, що позивачка звільнена від сплати судового збору за зверненням до суду з позовом про стягнення аліментів і суд прийшов до висновку про задоволення позову в цій частині, суд вважає, що з відповідача, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн..

Outcome: approved