Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-01 00:00:00

19 вересня 2014 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивачка просить: визнати договір поділу спільного майна подружжя, укладений між сторонами дійсним; визнати за позивачем право особистої власності на автомобіль TF69Y DAEWOO, державний номер [NUMBER]; скасувати арешт, накладений ВДВС у Шевченківському районі м.Києва на автомобіль TF69Y DAEWOO, державний номер [NUMBER]. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що за договором купівлі-продажу від 11.05.2007 року відповідач придбав автомобіль TF69Y DAEWOO вартістю 47 935,00 грн. Автомобіль був придбаний у шлюбі та є спільним майном подружжя. За кредитним договором від 18.05.2007 року [PERSON] було надано кредит у розмірі 9 942,08 доларів США на придбання вказаного автомобіля. Позивачка за вказаним кредитним договором є поручителем. За рішенням суду з сторін була стягнута заборгованість за кредитним договором. 31.08.2010 року шлюб між сторонами був розірваний. При цьому між сторонами був укладений договір про поділ спільного майна подружжя за яким позивачка отримує в особисту власність зазначений автомобіль, заборгованість за кредитним договором позивачка сплатила за власні кошти, передавши кошти відповідачу. Відповідач же передав позивачу свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі. Позивач зазначає, що таким чином між ними був вчинений договір купівлі-продажу автомобіля. Після звільнення автомобіля з-під арешту, відповідач не зняв з реєстрації зазначений автомобіль та не уклав з позивачем договір купівлі-продажу, хоча позивач фактичного його отримала у користування. Також позивач зазначає, що їй стало відомо про те, що виконавчою службою було повторно накладено арешт на вказаний автомобіль у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань, а тому порушується право власності позивача на автомобіль. В судовому засіданні позивачка заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні не заперечував щодо заявлених вимог, проте в судове засідання, яке відбулось 02.02.2015 року не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи. Представник відповідача - ВДВС Шевченківського РУЮ в м.Києві в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив. Хоча відповідач [PERSON] і визнав позов, але так як визнання позову суперечить закону, суд продовжив судовий розгляд. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Вислухавши позивача та відповідача, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог за наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 23.02.2007 року розірвано шлюб між [PERSON] до [PERSON] За договором купівлі-продажу від 11.05.2007 року, [PERSON] отримав у власність автомобіль TF69Y DAEWOO, 2007 року випуску. 18.05.2007 року між ВАТ КБ "Надра" та [PERSON] був укладений договір "Авто пакет" №92/п/23/2007-840, за яким Банк надав [PERSON] кредит в сумі 9 492,08 доларів США для купівлі зазначеного вище автомобіля. [PERSON] на підтвердження передачі коштів [PERSON] в сумі 56 810,11 грн. надала розписку від 19.05.2012 року. Кошти, як вбачається з розписки, передавались для сплати заборгованості за кредитним договором. 01.02.2013 року за розпискою [PERSON] передала [PERSON] кошти в сумі 5 782,00 грн. як кінцевий розрахунок за автомобіль. Стаття 60 СК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч.1). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.2). Частина 6 статті 57 СК України визначає, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Частина 3 статті 105 СК України визначає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Отже, так як шлюб між сторонами припинено за рішенням суду від 23.02.2007 року (рішення суду набрало законної сили 22.03.2007 року), а автомобіль було придбано [PERSON] 11.05.2007 року, сторони не просили встановити факт спільного проживання без реєстрації шлюбу та визнання майна сумісним майном подружжя, а тому суд не вбачає підстав для задоволення вимог в частині визнання за позивачем права особистої власності на автомобіль TF69Y DAEWOO, державний номер [NUMBER]. Оскільки в судовому засіданні не встановлено підстав для задоволення вимог в частині визнання права особистої власності на автомобіль за позивачем, тому не можуть бути задоволені вимоги позивача про скасування арешту на вказаний автомобіль, так як її права не порушені. Крім того, в судовому засіданні сторони не надали належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що арешт накладено на автомобіль. Також позивач просила визнати договір поділу спільного майна подружжя дійсним, проте між сторонами навіть в простій письмовій формі не укладався договір про поділ майна подружжя, що не заперечувалось сторонами в судовому засіданні. Як вбачається з розписки, яка написана відповідачем, в ній ідеться мова про купівлю-продаж автомобіля. Водночас спірний автомобіль не є спільним майном подружжя, так як придбаний відповідачем після розірвання шлюбу, а тому з врахуванням встановленого в судовому засіданні, позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed